Справа № 640/29451/21
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2022-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 травня 2022 року у справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м.Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

Громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа - Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м.Києві та Київській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України №273-21 від 06.08.2021 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Республіку Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позов обґрунтовано тим, що відповідачем протиправно винесено оскаржуване рішення Державної міграційної служби України №273-21 від 06.08.2021 року про відмову ОСОБА_1 в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 травня 2022 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що міграційною службою жодним чином не була надана оцінка ситуації, яка складалась в країні його громадянської належності, а саме: триваюче політичне переслідування громадян Республіки Білорусь, які не згодні з політичним курсом ОСОБА_2 .

Враховуючи, що позивач є близьким другом ОСОБА_3 , який є білоруським опозиціонером, вказане свідчить про наявність підстав для визнання протиправним рішення ДМС України №273-21 від 06.08.2021 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем зазначено про те, що оскільки з особової справи позивача не встановлено наявності у нього стійких політичних переконань, життєвої позиції, що не дає можливості стверджувати наявність небезпеки його життю та здоров`ю у країні його громадянської належності, тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянином Республіки Білорусь, ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в м. Речиця, за національністю - білорус, за віросповіданням - християнин (православний).

При цьому, позивач одружений з громадянкою Республіки Білорусь ОСОБА_4 , у шлюбі має сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Від попереднього шлюбу має двох дітей, які проживають на території Республіки Білорусь, а саме: ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 проживає із колишньою дружиною) та ОСОБА_7 (повнолітня).

На території Республіки Білорусь позивач проживав у АДРЕСА_1 , та у серпні 2018 року позивач виїхав з Республіки Білорусь.

17 серпня 2020 року позивач звернувся до міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку кримінальним переслідування в країні його громадянської належності, яке є політично вмотивованим.

Так, 01 вересня 2020 року під час співбесіди позивач зазначив, що країною призначення була Україна. Однак далі під час співбесіди він вказує, що з Республіки Білорусь у серпні 2018 році він попрямував до Росії, де проживала його сестра, де мав намір розпочати свій бізнес, але там все було дорого і вони з дружиною вирішили їхати до України, де мали свою з 2011 року нерухомість і дешевше проживання. Позивач повідомляє, що з 2002 року регулярно відвідував Україну. До України позивач з дружиною прибув 14.11.2018 року.

При цьому, 19 грудня 2018 року дружина позивача отримала посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , що стало підставою для отримання 07.02.2019 року позивачем посвідки на тимчасове проживання у зв`язку із возз`єднанням сім`ї № НОМЕР_2 (06.12.2019 року здійснено обмін на № 800116223).

Зі слів позивача, 09.01.2020 його затримали співробітники поліції і відвезли до відділку, де повідомили, що відносно нього на території Республіки Білорусь відкрито кримінальну справу за частиною першою ст. 431 Кримінального кодексу Республіки Білорусь (дача хабаря).

За результатами вивчення документів та розгляду особової справи позивача було прийнято рішення Державної міграційної служби України від 06 серпня 2021 року №273-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись з таким рішенням та вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась з цим позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки на території Республіки Білорусь не відбуваються збройні конфлікти, які призводять до загальнопоширеного насильства, через що може існувати індивідуальна загроза життю позивача в разі повернення до країни походження, та з огляду на те, що наявність порушеної кримінальної справи щодо позивача не є політично вмотивованою, тому підстави визнання позивача біженцем відсутні.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI (далі Закон №3671-VI).

Згідно з положеннями п. 1 ст. 1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.13 частини першої ст.1 наведеного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з приписами частини другої статті 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 7 Закону №3671-VI визначено вимоги до оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону №3671-VI).

Порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений статтею 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Даною статтею встановлено, що працівником органу міграційної служби проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником; орган міграційної служби спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону; у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів орган міграційної служби має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається й такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України; орган міграційної служби направляє особу, яка подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на медичне обстеження, що проводиться в порядку, визначеному спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я; документи, отримані або підготовлені органом міграційної служби під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника; після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; особова справа заявника разом з письмовим висновком органу міграційної служби, який розглядав заяву, надсилається до спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції для прийняття остаточного рішення за заявою.

Відповідно до частини третьої статті 10 вказаного Закону №3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

У силу вимог частини п`ятої вказаної статті за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону №3671-VI).

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками. які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Отже, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29 квітня 2009 року «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до п.5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як свідчать матеріали справи, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки про очевидну необґрунтованість заяви, а саме відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, через відсутність обґрунтувань стати жертвою переслідування та підтвердження цього факту конкретними доказами.

У той же час, основною причиною звернення за захистом позивач в анкеті зазначив побоювання за своє життя з огляду на політичне переслідування в країні його громадянської належності.

Так, 17.08.2020 за порадою свого адвоката, позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м.Києві та Київській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказавши, що в інших країнах або регіонах України за захистом раніше не звертався.

Позивач пояснив, що звернення за захистом гарантує неможливість його екстрадиції до Республіки Білорусь, а посвідка не гарантує цього. При цьому, позивач зазначає, що його дружина планує і далі проживати в Україні на підставі посвідки і не планує звертатися за захистом в Україні.

Позивач у своїй заяві та подальших співбесідах повідомив, що починаючи з 2000 років не підтримував політику влади Республіки Білорусь про що відкрито заявляв.

Щодо проявів своєї політичної позиції в Республіці Білорусь позивач зазначив, що відвідував протести, де висловлював свою політичну позицію стосовно свободи слова, державного устрою, приватного підприємства, свободи і прав людини.

При цьому, згідно тверджень позивача під час співбесіди 01.09.2020 року, він регулярно (з його слів, кожні вихідні) приїжджав до України з 2002 року (мета поїздки - суспільно-політична). У заяві позивач вказує, що привозив у 2004 року своїх друзів, зокрема, ОСОБА_8 , на «Майдан», втім така особа почала проявляти політичну активність лише у 2019 pоці, до цього часу вони займалися лише підприємницькою діяльністю, що свідчить про не правдоподібний характер таких пояснень позивача.

Крім того, під час звернення за захистом позивач надав копію партійного квитка Об`єднаної громадської партії (Республіки Білорусь), відповідно до якого він вступив до партії у 2009 році, втім під час співбесіди позивач взагалі не орієнтувався в питаннях діяльності партії, не знає коли вона була створена, хто являється її лідером, чи відбуваються збори партії, чи є у соцмережах спільноти партії.

Враховуючи суперечливі твердження позивача, які не є взаємоузгодженими і спростовуються інформацією з відкритих джерел, надана позивачем копія вищезгаданого документа не є доказом його тверджень щодо політичної діяльності.

Також позивач звернув увагу на те, що у 2018 році проти позивача було порушено кримінальну справу за частиною першою статті 431 Кримінального кодексу Республіки Білорусь (дача хабаря) у зв`язку із чим він перебуває у міжнародному розшуку.

У даному випадку позивач пояснив, що своїй знайомій подарував парфуми на 8 березня, що стало підставою для порушення проти нього кримінальної справи. Щодо мотиву інкримінованого йому злочину.

Як вказав ОСОБА_1 , ОСОБА_9 (його знайома з 2010 pоку, сусідка) працювала бухгалтером на заводі «Речицький КХП» з яким він був пов`язаний тим, що відповідно до заявок постачав спецодяг, запчастини та ін.

При цьому, згідно матеріалів кримінального провадження вбачається, що він будучи директором і засновником приватного торгово-виробничого унітарного підприємства «МОРС», в березні 2018 pоку, перебуваючи в адміністративній будівлі ВАТ «Речицький комбінат хлібопродуктів», маючи єдиний умисел на дачу хабаря посадовій особі - головному бухгалтеру вказаного підприємства ОСОБА_9 , передав останній виключно в зв`язку із займаним нею службовим становищем в якості хабаря грошові кошти (550 руб.) за сприятливе вирішення питання, що входить до її компетенції, зокрема, питання погашення в найкоротші терміни кредиторської заборгованості товариства перед ПТВУП «МОРС».

Враховуючи, що до політичної партії позивач вступив у 2009 року, тому само по собі членство у партії не було підставою для його переслідування владою Республіки Білорусь, зокрема, відкриття проти нього у 2018 року кримінальної справи за хабарництво.

Відповідно, згідно постанови прокуратури Гомельської області про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою від 13.11.2018, позивач переховується від слідства у зв`язку із чим 19.10.2018 винесено постанову про притягнення його у якості обвинуваченого і оголошено у розшук. Відповідно до вказаної постанови, у результаті слідчо-оперативних заходів встановлено, що позивач з метою уникнення покарання разом із сім`єю переїхав на постійне місце проживання до України.

Таким чином, пояснення позивача не відповідають ключовій інформації, викладеній у наданих документах, що, ураховуючи попередні суперечливі твердження позивача, що може свідчити про свідоме надання позивачем неправдивих відомостей та маніпулювання фактами своєї справи в контексті актуальної інтегрованої картки платника податків з метою обґрунтування своєї заяви.

До того ж, позивач не повідомляє, а у ході розгляду його заяви не встановлено наявності переслідувань щодо нього на території країни громадянської належності за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи.

З огляду на наявність у особовій справі позивача матеріалів вбачається, що останній не входив до складу, громадських, соціальних, військових або будь-яких інших організацій; до хвилі масових протестів 2020 p., а також під час них, не займався будь-якою публічною діяльністю, не брав участі в акціях протесту.

Крім того, з матеріалів особової справи позивача не встановлено наявності у нього стійких політичних переконань, сформованих внаслідок особистого досвіду, життєвої позиції, світогляду, що не дає можливості стверджувати про такі переконання як про невід`ємну складову особистості позивача.

У свою чергу, на території Республіки Білорусь не відбуваються збройні конфлікти, які призводять до загальнопоширеного насильства, через що може існувати індивідуальна загроза життю позивача в разі повернення до країни походження.

Відтак, відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними.

Доводи позивача ґрунтуються лише на суб`єктивних твердженнях, непідкріплених будь-якими доказами, що ставить під сумніви правдивість наданої ним інформації, є необґрунтованими та недоведеними.

У зв`язку з тим, що позивачем не доведено наявність небезпеки його життю в Республіці білорусь та побоювання за своє життя через переслідування, зазначені обставини не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду справи, тому у суду відсутні підстави вважати, що у разі повернення позивача до країни громадянської належності будуть мати місце існування загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За наведених обставин суд погоджується з доводами відповідача про відсутність у позивача об`єктивного елементу обґрунтованості побоювань щодо існування загрози його життю, безпеці чи свободі на батьківщині, а звернення до органів Державної міграційної служби мало на меті лише легалізацію перебування громадянина Республіки Білорусь на території України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необгрунтованість позовних вимог.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 травня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук