Справа № 280/12742/21
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2022-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 вересня 2022 року м. Дніпросправа № 280/12742/21
(суддя Батрак І.В., м. Запоріжжя)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Панченко О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26 травня 2022 року у справі №280/12742/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 20 грудня 2021 року звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області згідно з яким, просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №91 про відмову в призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу позивача періоди одержання допомоги по безробіттю з 10.01.2009 року по 14.07.2009 року та навчання з 01.09.1979 року по 25.06.1986 року, призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком відповідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з дня набуття права на призначення пенсії, тобто з 24.06.2021 року.

Позов фактично обґрунтовано тим, що відповідач протиправно не зарахував до трудового стажу позивача період навчання позивача з 01.09.1979 року по 25.06.1986 року, період одержання допомоги по безробіттю з 10.01.2009 року по 14.07.2009 року та період догляду за дитиною до 3-х років згідно свідоцтва про народження НОМЕР_1 .

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 26 травня 2022 року позов задоволено повністю.

Суд, визнав протиправним і скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 01.07.2021 №91 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 01.09.1979 по 25.06.1986 у Комунарському гірничо-металургійному інституті та період одержання допомоги по безробіттю з 10.01.2009 по 14.07.2009, здійснивши призначення та виплату пенсії за віком з дня звернення за пенсією, тобто з 24 червня 2021 року.

Рішення суду мотивовано тим, що неврахування відповідачем під час вирішення питання про призначення позивачу пенсії відомостей про трудову діяльність носить формальний характер і не відповідає вимогам пенсійного законодавства, відповідачем не було забезпечено розгляду поданої позивачем заяви про призначення пенсії за віком шляхом всебічного, повного та об`єктивного розгляду всіх поданих документів.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржив його в апеляційному порядку. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що у відповідача відсутні законні підстави для зарахування періоду навчання з 01.09.1979 по 25.06.1986 та періоду одержання допомоги по безробіттю з 10.01.2009 по 14.07.2009 до страхового стажу позивача, оскільки період навчання перевищує встановлений терміни, а в періоді одержання допомоги по безробіттю велика розбіжність між датою початку виплати допомоги та датою наказу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що 24 червня 2021 року позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком та документами для призначення пенсії за віком.

Проте, рішенням ГУ ПФУ в Запорізькій області №91 від 01.07.2021 їй відмовлено в призначенні пенсії за віком (а.с.20).

Рішення обґрунтовано тим, що згідно з наданими документами страховий стаж позивача складає 23 роки 09 місяців 25 днів. До страхового стажу не зараховано: період одержання допомоги по безробіттю з 10.01.2009 по 14.07.2009, оскільки велика розбіжність між датою початку виплати допомоги та датою наказу; період догляду за дитиною до 3-х років згідно з свідоцтвом про народження НОМЕР_1 від 18.12.1980, оскільки зазначене ім`я матері в свідоцтві не відповідає даним паспорту; період навчання з 01.09.1979 по 25.06.1986 згідно з дипломом про навчання НОМЕР_2 , оскільки період навчання перевищує встановлений термін.

Законність та обґрунтованість вищезазначеного рішення є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Однак частиною четвертою цієї ж статті передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності зазначеним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

У законодавстві, що діяло раніше (до 1 січня 2004 року), зокрема у Законі України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII), йдеться про стаж роботи, що дає право на призначення трудових пенсій (загальний трудовий стаж).

Зміст поняття «загальний трудовий стаж» є ширшим, ніж поняття «страховий стаж», оскільки до першого включаються також періоди суспільно корисної діяльності, коли особа не підлягала загальнообов`язковому соціальному страхуванню.

Згідно з пунктом «д» статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи, що дає право на пенсію, зараховується час навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Відповідно до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, основним документом, що підтверджує трудовий стаж є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними документами.

Час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

Згідно із Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110; далі - Інструкція), до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів, зокрема, запис про час навчання у вищих навчальних закладах.

Для студентів, слухачів курсів, учнів, аспірантів та клінічних ординаторів, які мають трудові книжки, навчальний заклад (наукова установа) вносить записи про час навчання на денних відділеннях (у тому числі підготовчих) вищих навчальних закладів. Підставою для таких записів є накази навчального закладу (наукової установи) про зарахування на навчання та про відрахування з числа студентів, учнів, аспірантів, клінічних ординаторів (пункт 2.16 Інструкції).

Статтею 53 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що студент (слухач) - особа, яка в установленому порядку зарахована до вищого навчального закладу і навчається з метою здобуття певних освітнього та освітньо-кваліфікаційного рівнів.

Згідно з Положенням про організацію навчального процесу у вищих навчальних закладах, затвердженого наказом Міністерства освіти України від 02.06.1993 № 161 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 23 листопада 1993 року за № 173, студенту, який захистив дипломний проект (роботу), склав державні екзамени відповідно до вимог освітньо-професійної програми підготовки, рішенням державної комісії присвоюється відповідно освітній рівень (кваліфікація) та видається державний документ про освіту (кваліфікацію).

Із змісту наведених норм випливає, що навчанням у вищому навчальному закладі є період з дня зарахування особи до вищого навчального закладу на денну, вечірню або заочну форму навчання до дня її відрахування у зв`язку із завершенням навчання та отриманням відповідного документа про вищу освіту державного зразка.

Згідно з Положенням про підготовче відділення при вищому навчальному закладі, підготовчі відділення, як і підготовчі курси, створюються для загальноосвітньої підготовки для вступу до вищого навчального закладу, навчання на яких дає право вступу до цих навчальних закладів без вступних іспитів.

Навчання на підготовчих відділеннях (курсах) є додатковою послугою навчального закладу, мета якої - підготовка до вступу до навчального закладу.

Оскільки після навчання на підготовчих відділеннях (курсах) особа не здобуває певних освітнього та освітньо-кваліфікаційного рівнів, до стажу роботи зараховується лише період з дня зарахування студентом першого курсу вищого навчального закладу до закінчення чи відрахування.

Верховний Суд у своїй постанові від 21.02.2020 року прийнятої у справі №456/2503/16-а зробив висновок про те, що підготовчі курси (підготовчі відділення) при вищому навчальному закладі не є рівноцінними самим вищим навчальним закладам, перелік яких наведено в статті 25 Закону України «Про вищу освіту», а навчання на підготовчому відділенні (курсах) не є складовою навчання у вищому навчальному закладі, оскільки у випадку, якщо особа не вступить до останнього з будь-якої причини (відмова від вступу, нездача іспитів тощо), період навчання на підготовчих курсах (відділеннях) не можна вважати здобуттям вищої освіти.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з трудової книжки позивача, 30.12.1979 року її було зараховано слухачем підготовного відділення Комунарського гірничо-металургійного інституту (а.с.10 зворот).

28.07.1980 року позивач зараховано студенткою першого курсу денного відділення.

30.06.1986 року позивача відраховано з Комунарського гірничо-металургійного інституту у зв`язку з закінченням (а.с.10 зворот).

Враховуючи висновок Верховного Суду зроблений у постанові від 21.02.2020 року прийнятої у справі №456/2503/16-а, суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що період зарахування позивача слухачем підготовного відділення Комунарського гірничо-металургійного інституту не підлягає зарахуванню до страхового стажу.

При цьому, зарахуванню до страхового стажу позивача підлягають виключно періоди її навчання у вищому навчальному закладі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем надано архівну довідку № 182-01/61 від 28.05.2021 року, яка видана «Донбаським державним технічним інститутом» ЛНР про періоди навчання в цьому закладі з відповідними наказами про відрахування та зарахування з підписами відповідальних осіб в якій міститься інформація про те, що «оставлена повторно на третьем в связи с семейными обстоятельствами зачислена в гр. ЭМ-81-1. Приказ от 23.05.1983 №70-ст» (а.см.16).

Відомості зазначені у цій довідці свідчать про те, що позивач не весь час з 28.07.1980 року по 30.06.1986 року перебувала на навчанні.

Тобто, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, який вирішує питання щодо призначення пенсії зобов`язаний дослідити який саме період позивач перебувала на навчанні у вищому навчальному закладі та зарахувати цей період до її страхового стажу, натомість відповідачем такого обов`язку не виконано.

Щодо доводів відповідача, що вищезазначена довідка, видана на тимчасово окупованій території та не може бути взята до уваги, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, у 1971 році Міжнародний суд ООН у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата, є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справах «Лоізіду проти Туречини» (рішення від 18 грудня 1996 року, §45), «Кіпр проти Туреччини» (рішення від 10 травня 2001 року) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (рішення від 23 лютого 2016 року) зазначив: «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».

Верховний Суд у своїх постановах від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17, від 28 лютого 2019 року у справі № 554/3179/17, від 14 листопада 2019 року у справі №227/4503/16-а зробив висновок, що відсутність у позивача можливості надати відповідну довідку внаслідок знаходження архіву учбового закладу на тимчасово непідконтрольній українській владі території, не позбавляє позивача права на отримання пенсії.

Зазначений висновок у відповідності до частини 5 статті 242 КАС України є обов`язковим для врахуванням суд апеляційної інстанції.

Щодо вимог позивача в частині зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача періоду одержання допомоги по безробіттю з 10.01.2009 року по 14.07.2009 року, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 2 п. 2-1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.11.2005 року № 22-1 (Далі Порядок 22-1) період отримання допомоги по безробіттю підтверджується до 01 січня 2010 року на підставі записів у трудовій книжці, а починаючи з 01 січня 2010 року - довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку.

Згідно з підпунктом «е» п. 2.19 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58 записи до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів. Такі записи безробітним особам про період одержання допомоги по безробіттю заноситься у трудову книжку органом державної служби зайнятості населення.

Як вбачається з записів трудової книжки позивача запис 29, позивачу з 10.01.2008 року відновлено виплату допомоги по безробіттю на підставі наказу від 10.01.2009 року (а.с.12).

14.07.2009 року позивачу припинено виплату допомоги по безробіттю на підставі наказу від 15.07.2009 року (а.с.12 зворот).

Як вбачається з рішення відповідача №91 (а.с.20) позивачу не зараховано період одержання допомоги по безробіттю з 10.01.2009 року по 14.07.2009 рік.

Позивач у позовній заяві зазначає, що правильною датою початку призначення допомоги по безробіттю є « 10.01.2009 року», що відповідає даті наказу, який зазначено у трудовій книжці як підстава призначення такої допомоги.

Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року у справі 490/12392/16-а звернув увагу, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії. Також, у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №677/277/17 вказано, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка звернулася за пенсією а отже, й не може впливати на її особисті права.

Право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки (вина позивача відсутня). Постанова Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №607/4243/17.

Верховний Суд також зазначив, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист шляхом призначення пенсії. Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 25 квітня 2019 року у справі № 593/283/17, від 11 липня 2019 року у справі № 607/14795/16-а, від 31 липня 2019 року у справі № 750/10916/16-а, від 19 вересня 2019 року у справі № 229/1905/17, від 30 вересня 2019 року у справі № 638/18467/15-а та від 27 березня 2020 року у справі № 496/1192/17.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідач не позбавлений був можливості перевірити період страхового стажу позивача за період отримання допомоги по безробіттю за інформацією індивідуальних відомостей про застраховану особу за формою ОК-5.

Враховуючи те, що відповідач протиправно не зарахував до страхового стажу позивача період одержання допомоги по безробіттю з 10.01.2009 року по 14.07.2009 року, суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що рішення відповідача №91 про відмову в призначенні позивачу пенсії за віком є протиправним та підлягає скасуванню.

При цьому, враховуючи те, що відповідачем не досліджено в які саме періоди позивач була студенткою вищого навчального закладу - Комунарського гірничо-металургійного інституту та перебувала саме на навчанні, що є виключно дискреційними повноваженнями відповідача, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що належним способом захисту порушеного права буде зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсію за віком відповідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що питання щодо правомірності не зарахування до страхового стажу позивача періоду догляду за дитиною до 3-х років згідно з свідоцтвом про народження НОМЕР_1 , ОСОБА_1 у позовній заяві не порушує.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Керуючись: пунктом 2 частини 1 статті 315, статтями 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області задовольнити.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26 травня 2022 року у справі №280/12742/21 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №91 від 01.07.2021 року про відмову в призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

Зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.06.2021 року про призначення пенсії за віком відповідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням висновків суду зроблених у цій постанові.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 28 вересня 2022 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов

суддя О.М. Панченко