Справа № 600/2911/22-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2022-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2022 р. м. Чернівці Справа № 600/2911/22-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лелюка О.П., за участю: секретаря судового засідання Миронець Н.Я, позивача ОСОБА_1 та його представника Роскрут В.В., представника відповідача Кукуряк О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання протиправним і скасування пункту рішення та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чернівецької міської ради про визнання протиправним і скасування пункту рішення та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати пункт 3 рішення Чернівецької міської ради 20 сесії VIII скликання від 16 червня 2022 року Про відмову громадянам та юридичним особам у передачі безоплатно у власність та наданні в оренду земельних ділянок, щодо відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 (відповідно до наданих графічних матеріалів), орієнтовною площею 0,10 га у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

- зобов`язати Чернівецьку міську раду надати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 , орієнтовною площею 0,10 га у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Позов обґрунтовано протиправністю відмови відповідача у наданні позивачу дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за адресою АДРЕСА_1 (відповідно до наданих графічних матеріалів), орієнтовною площею 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Позивачем зазначено, що підстави, за яких було відмовлено у наданні такого дозволу, не передбачені частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України, що свідчить про протиправність оскаржуваного рішення, а тому таке підлягає скасуванню. Також зазначено і про порушення відповідачем встановленого законом строку для розгляду заяв про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Ухвалою суду від 24 серпня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, встановлено строки для подання заяв по суті справи, витребувано докази.

Відповідачем подано до суду відзив, у якому вказано про законність оскаржуваного позивачем рішення. При цьому, посилаючись на положення частини першої статті 120 Земельного кодексу України, зазначено, що позивачу відмовлено у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 (відповідно до наданих графічних матеріалів), орієнтовною площею 0,10 га у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у зв`язку з тим, що на земельній ділянці знаходиться нерухоме майно (колодязь), відомості про яке не внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідач просить суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Ухвалою суду від 07 вересня 2022 року призначено розгляд цієї справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали з підстав, наведених у позові.

Представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на доводи відзиву.

Заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 10 січня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради із заявою про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1 , у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

У службовій записці заступника директора-начальника управління містобудування та архітектури, головного архітектора Д.Домітрюка, адресованій директору Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради А. Тимофійчуку від 28 січня 2022 року зазначено про те, що наміри можливого використання запропонованої ОСОБА_1 земельної ділянки з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» на АДРЕСА_1 відповідають містобудівній документації.

Рішенням Чернівецької міської ради 20 сесії VIII скликання від 16 червня 2022 року №778 Про відмову громадянам та юридичним особам у передачі безоплатно у власність та наданні в оренду земельних ділянок (пункт 3) відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 (відповідно до наданих графічних матеріалів), орієнтовною площею 0,10 га у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, у зв`язку із тим, що на земельній ділянці знаходиться нерухоме майно, відомості про яке не внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (підстава частини перша статі 120 Земельного кодексу України).

Не погоджуючись із указаним рішенням, позивач звернувся до адміністративного суду із даним позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно статей 2 та 3 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 25 Закону України Про землеустрій (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок є одним із видів документів із землеустрою.

Частиною першою статті 50 Закону України Про землеустрій визначено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Статтею 38 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

За приписами статті 39 Земельного кодексу України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Згідно статті 40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Відповідно до частин першої та другої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною першою статті 117 Земельного кодексу України передбачено, що передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частин шостої та сьомої статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно пункту г частини першої статті 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), зокрема, в містах - не більше 0,10 гектара.

Аналізуючи зміст указаних норм, які встановлюють механізм та процедуру звернення осіб до органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади з приводу надання їм у власність земельних ділянок, суд звертає увагу, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою. Нормами Земельного кодексу України чітко визначені підстави, за наявності яких заявнику може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а саме: невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Даний перелік є вичерпним. При цьому чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Указане відповідає правовій позиції Верховного Суду щодо застосування наведених судом норм права, викладеній у постановах від 08 вересня 2020 року у справі №812/1450/17, від 02 липня 2020 року №825/2228/18, які суд враховує при вирішенні даного спору в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зі змісту оскаржуваного пункту 3 рішення Чернівецької міської ради 20 сесії VIII скликання від 16 червня 2022 року №778 вбачається, що відповідачем не обґрунтовано відмову у наданні позивачу дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність саме з підстав, виключний перелік яких встановлений статтею 118 Земельного кодексу України. В оскаржуваному рішенні взагалі відсутні посилання на названу статтю.

Суд зауважує, що при вирішенні спірних відносин відповідач повинен керуватися безпосередньо нормами Земельного кодексу України і повноваження, якими наділений орган місцевого самоврядування щодо земельних питань, повинні випливати виключно з відповідних норм цього кодексу.

Водночас суд звертає увагу і на те, що у службовій записці заступника директора-начальника управління містобудування та архітектури, головного архітектора Д.Домітрюка, адресованій директору Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради А. Тимофійчуку від 28 січня 2022 року, зазначено, що наміри можливого використання запропонованої ОСОБА_1 земельної ділянки з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» на АДРЕСА_1 відповідають містобудівній документації.

Однак в ході судового розгляду справи відповідачем не наведено обґрунтованих доводів та, відповідно, не надано належних доказів неврахування указаного висновку при прийнятті оскаржуваного рішення.

Надаючи ж оцінку посиланням відповідача в оскаржуваному рішенні на частину першу статті 120 Земельного кодексу України, суд зазначає, що така позиція відповідача не ґрунтується на законі, яким врегульовані спірні відносини, та суперечить положенням Земельного кодексу України. Приписи частини першої статті 120 Земельного кодексу України не регулюють питання надання громадянину дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, запропонованої ним у заяві.

Так, згідно частини першої статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.

Між тим, відповідачем не було надано і доказів набуття права власності на нерухоме майно колодязь, який, згідно тверджень органу місцевого самоврядування, знаходиться на запропонованій позивачем земельній ділянці.

Указане дає додаткові підстави вважати безпідставним та необґрунтованим посилання на частину першу статті 120 Земельного кодексу України в оскаржуваному рішенні.

В контексті позиції відповідача, суд зауважує, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ще не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, адже процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, першою стадією якого є надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Враховуючи викладене у своїй сукупності, суд вважає не вмотивованою та незаконною відмову у наданні позивачу дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Перевіряючи оскаржуване позивачем рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність його критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що при його прийнятті відповідач діяв не на підставі закону, який регулює спірні відносини, та необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого виду рішень.

Крім цього, встановлені судом обставини справи дають підстави для висновку і про те, що відповідачем порушено місячний строк, встановлений статтею 118 Земельного кодексу України, розгляду заяви позивача про надання йому дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

За таких обставин суд приходить до висновку про протиправність пункту 3 рішення Чернівецької міської ради 20 сесії VIII скликання від 16 червня 2022 року №778 , а тому такий підлягає скасуванню, позовні вимоги в цій частині - задоволенню.

Щодо позовних вимог зобов`язального характеру, то такі також підлягають задоволенню, оскільки є фактично похідними від попередніх та, на переконання суду, є належним й ефективним способом захисту порушених прав позивача.

Так, згідно частини третьої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому, задовольняючи позов в указаній вище частині, суд в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України враховує правову позицію Верховного Суду в аналогічних правовідносинах, викладену, зокрема, у постанові від 11 вересня 2019 року у справі №819/570/18, постанові від 23 травня 2018 року у справі №825/602/17.

Зокрема, суд касаційної інстанції зазначає: На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. У справі, що переглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивовано відмови у його наданні, регламентовано частиною 6 статті 118 ЗК України. Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Крім цього, суд звертає увагу, що аналогічна позиція щодо вимог зобов`язального характеру та належного способу захисту порушеного права особи у даній категорії справ викладена і у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі №825/2228/18. У цій справі суд касаційної інстанції дійшов висновку про правомірність зобов`язання орган місцевого самоврядування надати особі дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Також суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду у постанові від 03 березня 2021 року (справа №320/4182/20), згідно з якою у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Оскільки в даній справі у відповідача не було законних підстав для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а те, що зазначено у пункті 3 рішення Чернівецької міської ради 20 сесії VIII скликання від 16 червня 2022 року №778 є протиправним, то суд приходить до висновку про зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,10 га у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Таким чином, позов підлягає задоволенню повністю.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач довів незаконність оскаржуваного рішення та наявність правових підстав для задоволення заявленого позову. Натомість доводи відповідача є безпідставними.

Частиною першою, сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а згідно наявної у справі квитанції від 12 серпня 2022 року позивачем за подання позову було сплачено судовий збір у розмірі 992 грн 40 коп., то вказана сума підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати пункт 3 рішення Чернівецької міської ради 20 сесії VIII скликання від 16 червня 2022 року №778 Про відмову громадянам та юридичним особам у передачі безоплатно у власність та наданні в оренду земельних ділянок щодо відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 (відповідно до наданих графічних матеріалів), орієнтовною площею 0,10 га у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Зобов`язати Чернівецьку міську раду надати ОСОБА_1 дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,10 га у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Cтягнути за рахунок бюджетних асигнувань Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992 грн 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Оскільки в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 29 вересня 2022 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ), відповідач - Чернівецька міська рада (58002, м. Чернівці, Центральна площа, 1, ).

Суддя О.П. Лелюк