Справа № 260/7855/21
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2022-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2022 рокуЛьвівСправа № 260/7855/21 пров. № А/857/8508/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів - Обрізка І. М., Сеника Р. П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 травня 2022 року, ухвалене головуючим суддею Скраль Т. В. у м. Ужгороді, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії та стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

20.12.2021 ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ), в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення повного розрахунку при звільненні - невиплати їй в день виключення зі списків частини (01.08.2021) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно;

стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 01.08.2021 по 06.12.2021.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що має право на виплату середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, оскільки при виключенні зі списків особового складу військової частини відповідач не провів з нею повного розрахунку. Зазначила, що виплата належних при звільненні сум грошового забезпечення в повному обсязі здійснена 06.12.2021, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 Кодексу законів про працю України.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 13.05.2022 позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 , в день виключення зі списків частини - 01.08.2021 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно; зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 01.08.2021 по 05.12.2021 у сумі 19258,24 грн; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 589 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню вимоги статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, оскільки компенсація за неотримане речове майно не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, тобто не є оплатою праці. Зазначає, що виходячи з правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2021 рік можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя. Відтак, виходячи з обсягу невчасно виплаченої грошової компенсації за неотримане речове майно (74517,15 грн) приблизна оцінка розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні у спірних правовідносинах, які розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України становить 2179,37 грн.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якій її заперечує, покликається на законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходила військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ).

Наказом в.о. начальника 94 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (по особовому складу) від 30.07.2021 № 323-ОС ОСОБА_1 , яку звільнено в запас на підставі підпункту «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. Остаточною датою закінчення проходження військової служби вважати 01.08.2021.

Відповідно до довідки від 30.07.2021 № 57 сума грошової компенсації за належні до видачі позивачу предмети речового майна становить 75 651,92 грн.

Станом на день виключення позивача із списків особового складу загону з нею не проведено повного розрахунку при звільненні зі служби. Так, 06.12.2021 позивачу виплачено 74 517,15 грн (75651,92- 1,5 % військового збору) компенсації за неотримане речове майно.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було проведено фактичний розрахунок з позивачем не у строк, встановлений положеннями статті 116 Кодексу законів про працю України, а тому виходячи з принципу пропорційності, розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат визначив в розмірі 19 258,24 грн (70906,64 грн середнього заробітку за несвоєчаснгу виплату компенсації за невикористане речове майно за 127 календарні дні * 27,16 % загального розміру несвоєчасно проведених виплат).

Апеляційний суд, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 20.03.2002 № 5-рп/2002, посилаючись на своє ж Рішення від 06.07.1999 № 8-рп/99, зауважив, що «служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Частина п`ята статті 17 Конституції України покладає на державу обов`язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей. Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частина третя статті 9 Закону № 2011-XII).

Отже, чинним законодавством України гарантована виплата грошового забезпечення військовослужбовців. При цьому, граничним строком його виплати, як і проведення усіх інших виплат, які здійснюються військовослужбовцям під час їхнього звільнення зі служби, є день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

Водночас, питання відповідальності ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) в разі несвоєчасного проведення розрахунку з військовослужбовцем при звільненні не врегульоване спеціальним законодавством у сфері соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей.

За статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Стаття 117 Кодексу законів про працю України передбачає, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Проаналізувавши вищенаведені норми, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що умовами застосування частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за неотримане речове майно, вихідна допомога тощо).

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за неотримане речове майно, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення тощо) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, зокрема, і виплати компенсації за неотримане речове майно, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України, а саме, його стаття 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, відповідно до статті 117 Кодексу адміністративного судочинства України ОСОБА_1 має право на виплату середнього заробітку за період затримки повного розрахунку, оскільки такий розрахунок з позивачем проведено 06.12.2021, при тому, що її було звільнено з 01.08.2021.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України і статей 1, 2 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Крім цього, закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат у день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду (постанова від 30.11.2020 в справі №480/3105/19) зазначив, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26.06.2019 в справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 в справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених в постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16).

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на яку покликається скаржник, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 виключено із списків особового складу загону та всіх видів забезпечення 01.08.2021, тобто 01.08.2021 є датою закінчення військової служби позивача, а 06.12.2021 - дата повного розрахунку (виплачено компенсацію за неотримане речове майно в розмірі 74 517,15 грн, з врахуванням 1,5 % військового збору).

Отже, час затримки повного розрахунку з позивачем становить з 02.08.2021 по 06.12.2021.

Враховуючи вищенаведені правові норми та фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо непроведення повного розрахунку при звільненні, що у свою чергу, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексом законів про працю України, оскільки такий розрахунок проведено відповідачем 06.12.2021, тобто дає право позивачу на стягнення компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Для здійснення обчислення середньоденного заробітку позивача й розрахунку розміру суми відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, судом першої інстанції правомірно застосовано критерії пропорційності розміру відшкодування, зокрема, враховано середньоденний розмір грошового забезпечення (558,32 грн), період затримки розрахунку при звільненні (127 днів), загальний розмір належних при звільнення виплат (278451,83 грн), відсоток від загального розміру виплат суми компенсації за неотримане речове майно (27,16 %), на підставі чого визначено належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на її користь 19258,24 грн як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (27,16% від 70906,64 грн).

Апеляційний суд звертає увагу, що застосований судом першої інстанції механізм обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 29.10.2021 у справі № 120/1855/20-а, та не суперечить висновкам постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц. Натомість, наведений скаржником в апеляційній скарзі розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні побудований лише на оцінці розміру майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку, без врахування при цьому інших критеріїв пропорційності розміру відшкодування.

Також апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості доводів відповідача стосовно пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду із даним позовом, оскільки позивач звернулася до адміністративного суду з даним позовом в межах місячного строку з дня остаточного розрахунку з нею, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 11.02.2021 у справі № 240/532/20.

Отже, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позову ОСОБА_1 в частині задоволених позовних вимог.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 травня 2022 року у справі № 260/7855/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 28.09.2022