Справа № 160/25198/21
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2022 року Справа № 160/25198/21

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа-1: Національний банк України, третя особа-2: Міністерство фінансів України про визнання незаконними дій, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

10.12.2021р. ОСОБА_1 звернулася з позовною заявою до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа-1: Національний банк України, третя особа-2: Міністерство фінансів України та просить:

- визнати незаконними дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо невиплати (затримки/перешкоджанні у виплаті) гарантованої суми вкладу та такими, що порушують норми ст.24 (дискримінація) ст.41 (гарантія права власності) Конституції України;

- встановити порушене право позивача на отримання гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (гарантовану суму відшкодування) за договорами банківських рахунків №4502 та №4501 в сумі 40123,31 грн.;

- зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб внести дані позивача до загального реєстру вкладників;

- зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб виплатити гарантовану суму та шкоду спричинену незаконними діями Фонду (3%, інфляційні втрати та моральну шкоду);

- стягнути з відповідача гарантовану Законом України суму відшкодування у розмірі 40123,31 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача відсотки з урахуванням встановленого індексу інфляції (інфляційні витрати) у розмірі 22 651, 70 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача відсотки з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми пеню за прострочення зобов`язання у розмірі 3814,91 грн.;

- стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 500 000 грн.;

- розрахунок втрат здійснити на дату винесення рішення або на дату повного розрахунку (виплати гарантованої суми).

- судові витрати покласти на відповідача.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між нею та ПАТ «Банк Михайлівський» (далі Банк) був укладений договір банківського вкладу (депозиту) за якими були внесені грошові кошти у розмірі 40000 грн. У подальшому Банк було віднесено до категорії неплатоспроможних та відповідачем була запроваджена тимчасова адміністрація, строк дії якої неодноразово продовжувався та Фондом з 15.07.2016р. розпочато виплати коштів вкладникам цього Банку. Позивач зазначає, що вона надсилала систематично заяви та звернення до Фонду, а також до банків-агентів з приводу виплати їй коштів, але в перелік рахунків вкладників банку її рахунки включені не були у зв`язку з чим вона зверталася з позовом до адміністративного суду та згідно постанови Верховного Суду від 19.01.2021р. у справі №804/8561/17 її позов було задоволено та зобов`язано Уповноважену особу надати до Фонду доповнення до переліку рахунків щодо ОСОБА_1 , як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладом у ПАТ «Банк Михайлівський» за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, однак, дане судове рішення до теперішнього часу не виконано, кошти в сумі 40123,31 грн. їй не відшкодовані, тому позивач вважає, що заподіяна їй шкода діями (бездіяльністю) Фонду (його працівників) відшкодовується Фондом згідно до п.3, п.п.2 ч.4 ст.16 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Також позивач посилається і на те, що такі дії відповідача є дискримінаційними щодо неї (так як інші вкладники за аналогічних підстав отримали гарантовану суму відшкодування), відповідач, як кредитор до якого перейшли всі зобов`язання Банку після введення тимчасової адміністрації, майже 5 років користується її грошовими коштами, а тому позивач просить стягнути з відповідача гарантовану суму відшкодування у розмірі 40123,31 грн., а також і стягнути з відповідача на користь позивача індекс інфляції (інфляційні витрати) у розмірі 22651,70 грн., три відсотки річних та пеню за прострочення зобов`язання у розмірі 3814,91 грн. за період з 13.03.2015р. по 12.03.2021р. на підставі ст.ст. 526, 549, 610, 611, 625 ЦК України, оскільки зобов`язання з виплати відшкодування за поточними рахунками позивача виникло саме з 15.07.2016р. та, відмовляючись їх повернути, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.1 Першого Протоколу до Конвенції. Також позивач посилається і на заподіяння відповідачем, як органом владних повноважень, шкоди позивачеві, яка підлягає відшкодуванню на загальних підставах, виходячи з вимог ст.ст.1173,1174 ЦК України. Окрім того, позивач також вважає, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (відповідач) отримав у розпорядження вклад позивача, тобто набув прав кредитора, однак вклад не відшкодував не пізніше 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку, чим порушив ст.ст. 16, 26, 28,36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012р. № 4452-УІ (далі Закон № 4452). З приводу позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 500 000 грн., то позивач вказує на те, що вона 4 роки не може отримати свої законно зароблені тяжкою працею кошти, фактично була пограбована Фондом, вимушена систематично звертатися до суду та правозахисників, відстоює свої права, гарантовані їй ст.41 Конституції України в судових інстанціях через що отримала нервові зриви, погіршення здоров`я та загострення хронічних хвороб, має інвалідність, тому вважає, що моральна шкода в сумі 500 000 грн. надасть їй можливість відновити своє втрачене здоров`я, яке підірване через хамство та непорядність працівників Фонду (а.с.82-93). Також у клопотанні від 05.08.2022р. позивач просила суд врахувати практику Верховного Суду у аналогічних справах №825/555/17, №140/9163/20 та інших з урахуванням її пояснень (а.с.119-130).

Ухвалою суду від 13.06.2022р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 12.07.2022р., а також зобов`язано відповідача протягом 15 днів після отримання цієї ухвали надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотримання вимог ст.ст.162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України та виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України; третім особам надати письмові пояснення по суті позову з дотриманням вимог ст.ст.165, 261 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.105-106).

На виконання вищенаведеної ухвали суду, третьою особою-2 (Міністерством фінансів України) засобами електронного зв`язку на адресу суду 08.09.2022р. надані суду письмові пояснення, у яких останній просив прийняти та розглянути його письмові пояснення і зазначив, що у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами норми Закону №4452 є пріоритетними відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах, а відповідно, приписи пунктів 3, 5 частини 5 ст.36 наведеного Закону не передбачають ні нарахування та виплати відсотків з урахуванням встановленого індексу інфляції (інфляційні втрати), ні 3% річних від простроченої суми, ні пені, ні моральної шкоди, оскільки між позивачем та відповідачем відсутні договірні зобов`язання, а відповідач здійснює свої повноваження лише на підставі Закону №4452, що зазначено і у аналогічних висновках постанов Верховного Суду від 15.05.2018р. у справі №761/31569/16-ц, від 25.04.2018р. у справі №761/13137/16-ц (а.с.145-148).

Вищезазначена ухвала суду від 13.06.2022р. була надіслана судом на офіційні електронні адреси відповідача та третіх осіб-1, 2 разом із копією позову та додатками до нього та отримана відповідачем і третіми засобами електронного зв`язку 13.06.2022р., що підтверджується відповідним електронним повідомленням (а..108).

Також, на клопотання третьої особи-1 (НБУ) судом на його офіційну електронну адресу було надіслано ухвалу суду від 13.06.2022р. разом із копією позову та додатками до позову 04.07.2022р. вдруге (а.с.114).

Проте, у встановлений судом строк відповідачем вимоги ухвали суду виконані не були та відповідач станом на 23.09.2022р. відзиву на позов до суду не направив без поважної причини.

Також і третьою особою-1 (НБУ) на вимогу ухвали суду отриманої ним двічі 13.06.2022р. та 04.07.2022р. (а.с.108,114) письмових пояснень по суті позову надано не було без поважної причини.

У відповідності до вимог ч.6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Аналогічні приписи встановлені і у ч.2 ст.175 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи вищенаведені норми процесуального законодавства та те, що відповідачем відзиву на позов не надано станом на 23.09.2022р. без поважної причини (протилежних доказів суду не надано) суд вважає за можливе розглянути дану справу за наявними у справі матеріалами виходячи з вимог ч.6 ст.162 та ч.2 ст.175 наведеного Кодексу.

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 23.08.2022р. розгляд даної справи був продовжений до 23.09.2022р. у відповідності до вимог ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.132).

Враховуючи викладене, дана справа вирішується судом 23.09.2022р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із наданих учасниками справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

28.08.2015р. між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Михайлівський» був укладений договір №980-026-000001269 банківського рахунку «Поточний рахунок для обслуговування строкового вкладу (депозиту)» та на ім`я позивача було відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 (а.с.95).

З 28.12.2015р. між позивачем та ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» був укладений договір №980-026-000168712 про внесення позивачем на рахунок останнього коштів у розмірі 40 000 грн. (а.с.94).

Грошові кошти в сумі 40 000 грн. станом на 19.05.2016р. знаходились на поточному рахунку № НОМЕР_1 , а на рахунок № НОМЕР_2 зараховані кошти в сумі 123,31 грн., що підтверджується змістом копії довідки про стан рахунку позивача №ЗГ1(К)/17849 від 16.03.2017р. (а.с.96-97).

У той же час, на підставі постанови Правління Національного банку України «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» від 23 травня 2016 року №14/БТ, виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» від 23 травня 2016 року №81261, згідно з яким, запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк Михайлівський» та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків.

У подальшому, на підставі постанови Правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» від 12 липня 2016р. №124-рш, виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» згідно з яким розпочато процедуру ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський».

Також із відомостей, які містяться у Єдиному державному реєстрі судових рішень, встановлено, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.01.2018р. у справі №804/8561/17 адміністративний позов позивача до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було задоволено, визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не включення рахунків позивача до переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду та зобов`язати Уповноважену особу включити рахунки позивача до відповідного переліку.

У подальшому, постановою Верховного Суду від 19.01.2021р. у вказаній справі, вищенаведене судове рішення було змінено, та, зокрема, зобов`язано Уповноважену особу Фонду надати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб доповнення до переліку рахунків щодо ОСОБА_1 , як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладом у ПАТ «Банк Михайлівський», за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в іншій частині судове рішення першої інстанції залишено без змін.

Зазначена постанова Верховного Суду набрала законної сили 19.01.2021р. та на її виконання судом першої інстанції 15.02.2021р. було видано виконавчий лист, що перевірено та підтверджується інформацією, наявною у системі «Діловодство адміністративних судів».

Позивач зазначає у позові, що на момент подачі позову, відповідачем гарантована сума відшкодування їй не виплачена.

Звернувшись із даним позовом, позивач просить визнати незаконними дії відповідача щодо невиплати (затримки/перешкоджанні в виплаті) їй гарантованої суми вкладу та такими, що порушують норми ст.24 (дискримінація) ст. 41 (гарантія права власності) Конституції України, просить встановити порушене право позивача на отримання гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів Фонду згідно договорів банківських рахунків, а також і стягнути з відповідача гарантовану Законом суму відшкодування у розмірі 40123,31 грн., індекс інфляції у розмірі 22651,70 грн., три відсотки річних від простроченої суми та пеню за прострочення зобов`язання у розмірі 3814,91 грн. посилаючись на несвоєчасне відшкодування Фондом позивачеві гарантованої суми за договором банківського вкладу чим заподіяно позивачеві шкоду, яка підлягає відшкодуванню на загальних підставах згідно до вимог ст.ст. 23, 526, 549, 610, 611, 625, 1173, 1174 ЦК України, також і стягнути з відповідача моральну шкоду, яку вона оцінює у 500 000 грн.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, проаналізувавши норми чинного законодавства України, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору у сукупності з наданими доказами, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, у зв`язку із чим у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача в частині визнання незаконними дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо невиплати (затримки/перешкоджанні в виплаті) гарантованої суми вкладу та такими, що порушують норми ст.24 (дискримінація) ст.41 (гарантія права власності) Конституції України (п.3 позовних вимог), суд виходить з наступного.

У відповідності до вимог ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами ч.1 та ч.2 ст.5 вищенаведеного Кодексу, встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно до ч.2 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема:

- визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

- прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача ч.2 ст.77 наведеного вище Кодексу.

В той же час, обов`язок довести ті обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, покладається і на позивача згідно до вимог ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, як свідчить зміст позовних вимог позивача, наведених у позові, позивач просить визнати незаконними дії Фонду гарантування щодо невиплати (затримки/перешкоджанні у виплаті) гарантованої суми та такими, що порушують норми ст.24 (дискримінації) ст.41 (гарантія права власності) Конституції України.

Водночас, заявляючи позовні вимоги про визнання дій незаконними щодо невиплати гарантованої суми, позивач фактично оспорює бездіяльність суб`єкта владних повноважень, виходячи із того, що діями суб`єкта владних повноважень це є активна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на права, свободи та інтереси фізичних та юридичних осіб, в той же час, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи (наприклад, неприйняття рішення за заявою особи).

Отже, у даних правовідносинах адміністративним судом підлягають перевірці не лише дії відповідача, вчинені щодо виплати/невиплати гарантованої суми вкладу за рахунок Фонду гарантування вкладів позивачеві, а й наявність чи відсутність бездіяльності відповідача, яка полягає у невиплаті (затримці/перешкоджанні у виплаті) гарантованої суми позивачеві у відповідності до вимог ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно ст.26 Закону №4452 встановлено, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень.

А за приписами ч.1 ст.27 Закону №4452 передбачено, що уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

Уповноважена особа Фонду протягом 15 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку формує, зокрема, перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню;

Виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр (Загальний) відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду.

Отже, Фонд гарантування вкладів виплачує гарантовану суму вкладу вкладникам Банку за двох умов, а саме: після отримання від Уповноваженої особи Фонду Переліку (реєстру) вкладників Банку або додаткової інформації щодо вкладника банку; після включення Фондом гарантування такого вкладника Банку до Загального реєстру вкладників Банку.

Так, із наявних в матеріалах справи документів видно, що Уповноваженою особою Фонду позивача не було включено до Переліку (реєстру) вкладників Банку через визнання його договорів банківського вкладу нікчемними, у зв`язку з чим позивачем у судовому порядку оскаржувалися дії та акт індивідуальної дії (наказ) Уповноваженої особи Фонду щодо визнання договору банківського вкладу нікчемним та щодо не включення позивача до Переліку (реєстру) вкладників Банку, вказані позовні вимоги були задоволені судом частково та згідно постанови Верховного Суду від 19.01.2021р. у справі №804/8561/17, яка набрала законної сили 19.01.2021р. було відновлене порушене право позивача та, зокрема, зобов`язано Уповноважену особу Фонду надати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб доповнення до переліку рахунків щодо позивача, як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладом у ПАТ «Банк Михайлівський» за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, про що наявна інформація у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

При цьому, 15.02.2021р. на примусове виконання наведеного судового рішення, за заявою позивача, їй адміністративним судом був виданий виконавчий лист, зокрема, що стосується зобов`язання Уповноваженої особи Фонду надати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб доповнення до переліку рахунків щодо позивача, як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладом у ПАТ «Банк Михайлівський» за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що підтверджено відомостями, відображеними та перевіреними судом з автоматизованої системи «Діловодство в адміністративних судах» та не спростовано позивачем.

Однак, позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що вказаний виконавчий лист нею пред`явлений до примусового виконання до органів державної виконавчої служби, тобто, із наведених обставин, можна дійти висновку, що питання щодо примусового спонукання Уповноваженої особи надати доповнення до Переліку вкладників банку щодо рахунків позивача для виплати їй гарантованої суми відшкодування до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб перебуває на стадії примусового виконання (інших доказів позивачем суду не надано).

А відповідно, не надання Уповноваженою особою Фонду доповнення до переліку вкладників банку стосовно рахунків позивача до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за вищенаведеною процедурою виключає можливість включення даних позивача до Загального реєстру вкладників Банку саме відповідачем у цій справі.

Також і станом на момент розгляду даної справи (23.09.2022р.) на підтвердження незаконності дій відповідача щодо невиплати (затримки/перешкоджанні в виплаті) позивачеві гарантованої суми вкладу, що є одним із предметів заявленого позову, судом не встановлено (наприклад: звернення позивача до Фонду після 15.02.2021р., не надання відповіді на її звернення або будь-які дії щодо відмови у виплаті), а позивачем відповідних належних, достатніх та допустимих доказів суду не надано.

Отже, із аналізу наведених вище обставин та приписів чинного законодавства у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у ході судового розгляду справи позивачем жодними належними, достатніми та достовірними доказами не доведено (а судом не встановлено) фактів незаконності (протиправності) дій (бездіяльності) відповідача, які полягають у невиплаті (затримці/перешкоджанні в виплаті) позивачеві гарантованої суми з урахуванням встановлених судом вищенаведених обставин у даній справі, а наявність лише встановлених обставин з приводу перебування на стадії примусовому виконання судового рішення (постанови Верховного Суду від 19.01.2021р. у справі №804/8561/17), не можуть підтверджувати доводи позивача щодо протиправності дій (бездіяльності) відповідача, яка полягає у невиплаті (перешкоджанні/затримці) їй гарантованої суми вкладу.

Також, позивачем не доведено жодними доказами у відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України (судом не встановлено таких доказів), які б свідчили про затримку/перешкоджанні саме Фондом гарантування вкладів у виплаті позивачеві гарантованої суми вкладу після отримання Фондом додаткової інформації позивача щодо включення її рахунків до Переліку (реєстру) вкладників Банку від Уповноваженої особи.

Не надано позивачем і доказів, які б свідчили про те, що відповідач отримав від Уповноваженої особи Фонду відповідне доповнення щодо включення її рахунків до Переліку вкладників Банку на виконання вищенаведеного судового рішення, проте, не вжив жодних заходів для включення її рахунків до Загального реєстру або відмовив у їх включенні (такі докази відсутні в матеріалах справи).

Таким чином, здійснивши аналіз вищенаведених документів та норм спеціального законодавства у сфері відшкодування гарантованої суми вкладу за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність у діях Фонду гарантування вкладів протиправності (незаконності) дій, які полягають у невиплаті (затримці/перешкоджанні у виплаті), на чому наполягає позивач, як і не встановлено судом (а позивачем не доведено жодними доказами) протиправної бездіяльності у діях Фонду у невиплаті позивачеві гарантованої суми вкладу, з урахуванням вищенаведених обставин, а саме: зобов`язання Уповноваженої особи Фонду надати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб доповнення до переліку рахунків вкладників щодо позивача на виконання судового рішення, яке на момент розгляду даної справи (23.09.2022р.) перебуває на стадії примусового виконання за виконавчим листом у справі №804/8561/17, докази передачі такого доповнення до переліку вкладників стосовно позивача Уповноваженою особою до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у матеріалах справи відсутні (позивачем не надані), а, відповідно, наведені позовні вимоги щодо незаконності дій відповідача є передчасними, оскільки включення даних позивача до Загального реєстру вкладників Банку для виплати їй гарантованої суми вкладу, відбувається лише після виконання Уповноваженою особою Фонду дій з приводу надання до Фонду таких доповнень до переліку вкладників Банку, що відповідає порядку та способу виплати гарантованої суми за вкладом, встановлених ст.ст. 26, 27 Закону №4452 та дотримання зазначеного порядку Фондом не може бути визнано судом як протиправні дії відповідача, оскільки вони повинні бути вчинені відповідачем у спосіб, встановлений нормами Законом №4452, який є спеціальним у даних правовідносинах та на виконання судового рішення у справі №804/8561/17 тобто, у відповідності до вимог Конституції та законів України.

Є безпідставними аргументи позивача у даних правовідносинах щодо порушення відповідачем ст.41 Конституції України (гарантія права власності), оскільки ці гарантії позивача дотримані Державою у спосіб та у порядку, встановленому Законом №4452 та ці права відновлені судом, що підтверджено змістом постанови Верховного Суду від 19.01.2021р. у справі №804/8561/17, яке набрало законної сили 19.01.2021р. та зазначене рішення перебуває на стадії примусового його виконання про що свідчить виданий позивачеві виконавчий лист.

За викладених обставин, позовні вимоги позивача в частині визнання незаконними дій (бездіяльності) Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо невиплати (затримки/перешкоджанні у виплаті) гарантованої суми вкладу та такими, що порушують норми ст. 24 (дискримінація) ст.41 (гарантія права власності) Конституції України задоволенню не підлягають.

Отже, оскільки судом не встановлено незаконності (протиправності) дій відповідача щодо невиплати (затримки/перешкоджанні у виплаті) гарантованої суми вкладу позивачеві, не встановлено відмови у внесенні даних позивача до загального реєстру вкладників банку, а позивачем така протиправність дій не доведена жодними доказами, позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача внести дані позивача до загального реєстру вкладників (п.5 позовної заяви), які є похідними позовними вимогами, також не підлягають задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача в частині встановлення порушеного права позивача на отримання гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (гарантовану суму відшкодування) за договорами банківських рахунків №4502 та №4501 в сумі 40123,31 грн. (п.4 позовних вимог), суд виходить з наступного.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням прав особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

При цьому частиною другою наведеної статті визначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, аналіз вказаних норм свідчить про те, що до компетенції адміністративних судів належить спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є лише перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, при цьому, вищенаведеними нормами не передбачено можливості звернення з позовом у порядку адміністративного судочинства із окремою позовною вимогою про встановлення порушеного права позивача на отримання гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (гарантовану суму відшкодування) згідно договорів банківського вкладу (депозиту), а таке право реалізовується фізичними особами чи юридичними особами шляхом заявлення адміністративного позову про визнання протиправними дій або бездіяльності суб`єктів владних повноважень, що відповідає вищенаведеним способам захисту, переліченим у ч.1 ст.5 наведеного Кодексу.

При цьому, слід зазначити, що захист права у інший спосіб (встановлення порушеного права позивача на отримання гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (гарантовану суму відшкодування) згідно договорів банківського вкладу (депозиту)) не може бути реалізований з огляду на те, що наведений спосіб захисту є неефективним, сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушених прав та задоволення заявлених позовних вимог у такий спосіб не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для учасників таких правовідносин, а тому не може бути предметом спору.

Таким чином, належним та ефективним способом захисту порушених прав у даних правовідносинах є визнання протиправними та скасування рішень, дій або бездіяльності відповідача суб`єкта владних повноважень виходячи з вимог ст.ст.2,5 Кодексу адміністративного судочинства України.

Окрім того, судом також було встановлено, що позивачем реалізовано її право на захист у наведений спосіб у адміністративній справі №804/8561/17 за результатами розгляду якої було прийняте рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.01.2018р. за яким позовні вимоги позивача були задоволені, визнано протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду щодо не включення її банківських рахунків до переліку вкладників Банку, що мають право на відшкодування гарантованої суми вкладу за рахунок коштів Фонду (у цій частині судове рішення залишено без змін) та прийнята постанова Верховного Суду від 19.01.2021р., за якою Уповноважену особу Фонду зобов`язано надати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб доповнення до переліку рахунків щодо позивача, як вкладника, яка має право на відшкодування коштів за вкладом у Банку, за рахунок коштів Фонду, зазначені судові рішення набрали законної сили 19.01.2021р.

Аналіз змісту вищенаведеного судового рішення, свідчить про те, що судом у межах розгляду справи №804/8561/17 фактично встановлене порушене право позивача на отримання гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (гарантовану суму відшкодування) згідно вищенаведених договорів банківського вкладу (депозиту) шляхом визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень (Уповноваженої особи Фонду) та зобов`язання її вчинити певні дії, що відповідає способам захисту порушеного права, встановленим ст.5 наведеного Кодексу та яке було реалізоване позивачем.

Згідно до вимог ч.4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду, зокрема, у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участі ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що Кодекс адміністративного судочинства України не передбачає можливості звернення до адміністративного суду з окремими позовними вимогами про встановлення порушеного права позивача на отримання гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (гарантовану суму відшкодування) згідно договорів банківського вкладу (депозиту), а позивач має можливість реалізувати своє право на звернення з позовом до адміністративного суду шляхом визнання протиправними та скасування рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, яке було реалізоване позивачем у адміністративній справі №804/8561/17, а тому обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом заявлення позовних вимог про встановлення порушеного права позивача на отримання гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (гарантовану суму відшкодування) згідно договорів банківського вкладу (депозиту) є неефективним та не призведе до захисту порушених прав, тому у цій частині позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають з урахуванням вимог ст.ст. 2, 5, 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також слід зазначити, що, відмовляючи у задоволенні позову у наведеній частині позовних вимог, судом враховується і практика Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п.33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Враховуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог позивача в частині встановлення порушеного права позивача на отримання гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (гарантовану суму відшкодування) за договорами банківських рахунків №4502 та №4501 в сумі 40123,31 грн. (п.4 позовних вимог) слід відмовити.

Не підлягають задоволенню і позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача гарантованої Законом України суми відшкодування у розмірі 40 000 грн. ( п.7 позовних вимог позову), виходячи з наступного.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені спеціальним законом, яким у даних правовідносинах є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012р. № 4452-УІ (далі Закон №4452).

Частиною першою статті 3 Закону №4452 визначено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону №4452 Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми, встановленої адміністративною радою Фонду на дату прийняття такого рішення незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000,00 грн.

Згідно з положеннями статті 27 Закону №4452 уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку.

Протягом шести днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників.

Відповідно до пунктів 2,3 розділу ІУ Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09.08.2012 року №14 (далі Положення №14) Фонд складає на підставі Переліку Загальний Реєстр вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладом за рахунок Фонду, за формою, наведеною у додатку 11 до цього Положення.

При цьому, уповноважена особа Фонду може надати Фонду протягом процедури ліквідації додаткову інформацію про вкладників, зокрема, щодо збільшення кількості вкладників, яким необхідно здійснити виплати відшкодування (пункт 5 розділу Ш Положення №14).

Отже, системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти висновку про те, що Держава через відповідні фінансові та організаційні механізми бере активну участь та створює належні умови для функціонування відповідно до цього Закону системи гарантування вкладів фізичних осіб шляхом забезпечення фізичній особі, яка на момент прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, мала у такому банку вклад (від 10 грн.), відшкодування суми коштів, зокрема, розміщених на цьому вкладі, включаючи нараховані відсотки, за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у межах суми, встановленої адміністративною радою Фонду, яка не може бути більшою ніж 200 000,00 грн.

При цьому, вищенаведеними нормами встановлено спеціальну процедури визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та виплата гарантованої суми Фондом, яка передбачена Законом №4452, норми якого є спеціальними та мають пріоритет у застосуванні інших законів та нормативно-правових актів, і включає такі етапи: 1) складання уповноваженою особою Фонду переліку вкладників та визначення розрахункових сум відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду; 2) передача уповноваженою особою Фонду сформованого переліку вкладників до Фонду (у тому числі і додаткової інформації про збільшення вкладників банку); 3) складання Фондом на підставі отриманого переліку вкладників Загального Реєстру; 4) затвердження виконавчою дирекцією Фонду Загального Реєстру.

Оскільки для виконання Фондом гарантування вкладів фізичних осіб відповідних зобов`язань, передбачених ст.26 Закону №4452 (щодо відшкодування гарантованої суми вкладу у розмірі 200 000 грн.), можуть залучатися державні кошти, гарантії Фонду є гарантіями Держави.

Водночас, гарантії Фонду розповсюджуються лише на суму вкладу та проценти, але не більше 200 000 грн. та відшкодування вказаної суми Фондом гарантування вкладів відбувається за вищенаведеною спеціальною процедурою, встановленою Законом №4452.

Зазначена правова позиція узгоджується і з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 13.03.2018р. у справі №910/23398/16, яка є обов`язковою для застосування адміністративними судами у подібних правовідносинах згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, судом враховується і те, що позивачем за вищенаведеною спеціальною процедурою, встановленою Законом №4452 реалізовано її право на включення даних позивача до Переліку (реєстру) вкладників Банку, який має право на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування шляхом спонукання Уповноваженої особи Фонду подання додаткової інформації про нього до Фонду гарантування за результатами судового розгляду справи №804/8561/17, судове рішення у якій набрало законної сили 19.01.2021р.

Зазначене судове рішення у частині спонукання Уповноваженої особи Фонду надати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (відповідач у цій справі) доповнення до переліку рахунків вкладників Банку щодо позивача, як вкладника банку, який має право на відшкодування коштів за вкладом за рахунок коштів Фонду знаходиться на стадії примусового виконання, про що свідчить отриманий позивачем виконавчий лист (інших доказів позивачем не надано), а відповідно, Фонд (відповідач у цій справі) лише після отримання такого доповнення має обов`язок включити рахунки позивача до Загального реєстру вкладників, проте, позивачем не надано доказів отримання Фондом такого доповнення та не вжиття ним заходів у спосіб та порядку, встановленому Законом №4452.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовна вимога позивача в частині стягнення з відповідача гарантованої Законом України суми відшкодування у розмірі 40123,31 грн. (п. 7 позову) підлягає відшкодування у порядку та у спосіб надання Уповноваженою особою Фонду до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб доповнення до переліку рахунків стосовно позивача, а Фонд після отримання такого доповнення має обов`язок включити рахунки позивача до загального реєстру вкладників та відшкодувати кошти у вказаній вище сумі з урахуванням висновків, викладених у рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.01.2018р. та у постанові Верховного Суду від 19.01.2021р. у справі №804/8561/17, тобто, за спеціальною процедурою, встановленою Законом №4452, яка є пріоритетною для застосування над іншими законами у даних правовідносинах та не передбачає стягнення гарантованої суми саме з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, у зв`язку із чим вказані позовні вимоги у спосіб, обраний позивачем шляхом стягнення з відповідача відповідної суми задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача відсотків з урахуванням встановленого індексу інфляції (інфляційні витрати) у розмірі 22651,70 грн., стягнення відсотків з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми пеню за прострочення зобов`язання у розмірі 3814,91 грн. за період з 13.03.2015р. по 12.03.2021р., (п.8, п.9 позовних вимог), то у їх задоволенні позивачеві також слід відмовити, з огляду на таке.

У відповідності до вимог ч.1-3 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією продовжують цивільні права та обов`язки.

Підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди особі; інші юридичні факти.

Згідно до положень ч.1, ч.2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу із спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника.

Так, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку ч.1 ст.509 ЦК України.

За частиною 1 ст.526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ч.1 ст.610 ЦК України.

Згідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В той же час, відповідно до вимог ч.1 ст.1074 ЦК України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом.

Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені у спеціальному законі.

Процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом №4452, норми якого є спеціальними у даних правовідносинах та мають пріоритет у застосуванні відносно інших законодавчих актів України.

За приписами ст.1 Закону №4452 визначено, що цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

За визначенням термінів, наведених у статті 2 Закону №4452 передбачено, що тимчасова адміністрація це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом; ліквідація банку це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Статтею 3 Закону №4452 встановлено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює такі функції, зокрема, здійснює заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснює заходи щодо проведення процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку, у тому числі шляхом виконання плану врегулювання, здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банку ст.4 наведеного Закону №4452.

Згідно із частинами першою, другою статті 26 Закону №4452 передбачено, що Фонд гарантує кожному вкладнику відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути більшою 200 тис. грн. Вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру такого відшкодування після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку.

Відповідно до статті 27 Закону №4452 уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону.

При цьому, абз.2 ч.1 ст.27 Закону №4452 передбачено, що нарахування відсотків за вкладами припиняється у день початку процедури виведення Фондом банку з ринку (у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність", - у день прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку).

Отже, гарантії Фонду є гарантіями Держави, передбаченими Законом №4452, оскільки для виконання Фондом відповідних зобов`язань можуть залучатися державні кошти та такі гарантії стосуються лише відшкодування гарантованої суми вкладу і відсотків, але не більше 200 тис. грн. (ст.26 Закону №4452).

Інших виплат, зокрема, інфляційних витрат, 3% річних від простроченої суми та пені за договорами банківського вкладу нормами Закону №4452 не передбачено.

Аналіз вищенаведених функцій Фонду, викладених у статтях 3, 4, 26, 27, 38 наведеного Закону №4452, свідчить про те, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб і виведення неплатоспроможного банку з ринку та проводить відшкодування вкладникам гарантованих сум не більше 200 тис. грн. не інакше, як у спосіб, встановлений Законом №4452, тобто за спеціальною процедурою.

При цьому, правовідносини між позивачем та Банком ґрунтуються на договорах банківського вкладу, а правовідносини між Фондом гарантування вкладів та позивачем на підставі Закону №4452.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що Фонд гарантування не є боржником за договорами банківського вкладу, укладених позивачем із ПАТ «Банк Михайлівський», а, відповідно, до Фонду не може бути застосована відповідальність за неналежне виконання Банком договірних зобов`язань, тому норми цивільного законодавства, зокрема, норми ст.ст.526, 549, 610, 611, 625 1173, 1174 ЦК України у даних правовідносинах застосуванню не підлягають, оскільки правовідносини позивача та Фонду щодо виплати йому гарантованої суми вкладу регулюються спеціальним законодавством, яким, у даному випадку, є норми Закону №4452, які є пріоритетними у застосуванні відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Окрім того, слід зазначити, що після запровадження тимчасової адміністрації банку і початку процесу виведення неплатоспроможного банку з ринку унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж встановлений Законом №4452.

З огляду на викладене, нарахування позивачем інфляційних витрат, трьох відсотків річних та пені за період з 13.03.2015р. по 12.03.2021р. та вимоги про їх стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, як майнові вимоги, є безпідставними, необґрунтованими та не ґрунтуються на нормах Закону №4452, а тому у задоволенні позову у цій частині заявлених позовних вимог позивачеві слід відмовити.

З викладених обставин, у тому числі і аналогічні позовні вимоги позивача, як немайнові вимоги, в частині зобов`язання відповідача виплатити гарантовану суму та шкоду, спричинену незаконними діями Фонду (3% річних, інфляційні витрати), як похідні позовні вимоги (п.6 позовних вимог), також задоволенню не підлягають.

З огляду на все вищевикладене у суду відсутні і жодні підстави для задоволення позовних вимог позивача в частині здійснення розрахунку втрат на дату винесення рішення або на дату повного розрахунку (виплати гарантованої суми), тому у їх задоволенні позивачеві також слід відмовити.

Не підлягають задоволенню і позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 500 000 грн. та зобов`язання відповідача виплатити позивачеві спричинену моральну шкоду, оскільки, по-перше, судом не встановлено, а позивачем жодними доказами не доведено протиправності дій чи бездіяльності відповідача щодо не виплати (затримки/перешкоджанні у виплаті) позивачеві гарантованої суми вкладу, а відповідно, відсутні і підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди; по-друге, на підтвердження заподіяння їй моральної шкоди (інвалідність, отримання нервових зривів, погіршення здоров`я та загострення хронічних хвороб) саме через дії відповідача позивачем жодних доказів суду не надано, а відповідно, і не доведено розмір заподіяння шкоди саме у вказаному розмірі у відповідності до вимог ст.23 ЦК України та вимог постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування ст.76 наведеного Кодексу.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Разом з тим, наданими позивачем до позову доказами (копіями договорів банківського вкладу та довідки про стан рахунку) не доведено, а судом не встановлено протиправності дій (бездіяльності) відповідача, яка полягає у невиплаті (затримки/перешкоджанні в виплаті) гарантованої суми вкладу з урахуванням встановлених судом обставин та виходячи з аналізу спеціальних норм Закону №4452, які мають пріоритет у застосування над іншими законодавчими актами України у цих правовідносинах та які позивачем реалізовані за судовими рішеннями в адміністративній справі №804/8561/17.

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення і аргументи позивача про те, що заподіяна позивачеві шкода діями (бездіяльністю) Фонду (його працівників) відшкодовується Фондом згідно до п.3, п.п.2 ч.4 ст.16 Закону №4452, оскільки позивачем не надано жодних доказів щодо звернення до відповідача з питання включення її рахунків до загального реєстру вкладників Банку після 15.02.2021р. (отримання виконавчого листа у справі №804/8561/17), не надано і доказів відмови їй саме відповідачем у включенні її рахунків до вказаного загального реєстру, а отже, такі вимоги позивача, як щодо визнання дій відповідача незаконними, так і відшкодування заподіяної шкоди, є передчасними.

Окрім того, не може бути задоволено і клопотання позивача з приводу необхідності врахування судом у даній справі практики Верховного Суду у аналогічних справах №825/555/17, №140/9163/20, на якому наполягала позивач, оскільки досліджені судом надані копії наведених судових рішень прийняті не у подібних відносинах, а саме: у вказаних рішеннях наведено доводи про те, що позивачі зверталися до відповідача з приводу виплати їм гарантованої суми після набрання судовими рішеннями законної сили та останнім було відмовлено у такій виплаті, тоді як у даному спорі, позивач зовсім не надала жодного доказу звернення позивача до відповідача після набрання рішенням суду у справі №804/8561/17 законної сили та після отримання виконавчого листа 15.02.2021р., а відповідно, відповідач, не приймав жодних рішень щодо відмови позивачеві у включенні її рахунків до загального реєстру вкладників Банку (таких доказів позивачем суду не надано), а отже, наведені у вказаних постановах Верховного Суду висновки прийняті не у подібних правовідносинах, тому не можуть бути застосовані у порядку та у спосіб, встановлений ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За викладених обставин, перевіривши дії (бездіяльність) відповідача щодо невиплати (затримки/перешкоджанні у виплаті) гарантованої суми вкладу та такими, що порушують норми ст.24 (дискримінація) ст.41 (гарантія права власності) Конституції України у межах підстав заявленого позивачем позову у відповідності до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не вчинялось жодних дій, направлених на затримку чи перешкоджання у виплаті позивачеві гарантованої суми після 19.01.2021р. (після набрання судовими рішеннями законної сили), таких доказів позивачем суду не надано, а судом не встановлено, у зв`язку із чим у адміністративного суду відсутні правові підстави для задоволення даного адміністративного позову.

За викладеного, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, а тому у його задоволенні позивачеві слід відмовити повністю.

Розподіл судових витрат у даній справі (з урахуванням того, що позивачем жодних судових витрат під час розгляду даної справи понесено не було (таких доказів суду не надано), позивач звільнений від сплати судового збору за нормами п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» та виходячи з того, що судом не знайдено обґрунтованих правових підстав для задоволення позову у даній справі) у відповідності до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративним судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 229, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа-1: Національний банк України, третя особа-2: Міністерство фінансів України про визнання незаконними дій, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва