Справа № 240/9763/21
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2022-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
28 вересня 2022 року м. Житомир справа № 240/9763/21
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гуріна Д.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, стягнення коштів,
До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 всіх сум належних йому у день звільнення (середній заробіток за час затримки виплати індексації грошового забезпечення - за період з 18.05.2020 по 28.09.2020 та середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористану відпустку, як учаснику бойових дій - за період з 08.02.2020 по 26.03.2020);
В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що відповідач допустив затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим вважає, що відповідач повинен нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Після усунення позивачем недоліків позову, ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 30.06.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі без виклику (повідомлення) учасників справи.
07.12.2021 ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду заяву про зменшення позовних вимог, подану ОСОБА_1 повернуто заявнику без розгляду.
28.12.2021 ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду витребувано докази у Військової частини НОМЕР_1 .
22.03.2022 відповідачем на виконання ухвали про витребування доказів надіслано довідку від 21.01.2022 №131/1.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді заступника начальника бази видобутку газів, зберігання киснедобуваючої та кріогенної техніки 5 об`єднаного центру електрогазового та автотехнічного забезпечення Озброєння Збройних Сил України.
Відповідно до наказу начальника Головного управління персоналу-заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 01.11.2018 №324 ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у запас за підпунктом "к" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу".
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 13.11.2018 №243 (по стройовій частині) позивача було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, починаючи з 13.11.2018.
Однак, під час звільнення індексація грошового забезпечення позивачу в період з 01.01.2016 до 28.02.2018 не нараховувалась та не виплачувалась, що слугувало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.
Крім того, під час звільнення позивачу не було нараховано та не було виплачено грошову компенсацію за невикористану відпустку, як учаснику бойових дій за період з 2017 року до 2018 року.
У зв`язку з вищевикладеним позивач змушений був звернутися з адміністративним позовом до Житомирського окружного адміністративного суду.
Вирішуючи спірні правовідносини між сторонами суд зазначає наступне.
Постанова Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", постанова Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій" та Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 №425 не містять норм щодо виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Необхідно зазначити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що встановлює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №807/3664/14, від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18.

Таким чином, суд вважає, що нерозповсюдження на військовослужбовців норм Кодексу законів про працю України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати. Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що встановлює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, тому щодо них необхідно застосувати положення Кодексу законів про працю України, а саме статей 116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.

Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Частина 1 статті 47 Кодексу законів про працю України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 цього Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Враховуючи, що позивачу не виплачено грошове забезпечення у повному обсязі у день звільнення, суд вважає, що позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Водночас спосіб у який позивач просить захистити порушене право, а саме: зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток не відповідає положенням статті 117 Кодексу законів про працю України, оскільки у даному випадку відповідно до наведеної норми, розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як роз`яснено у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Згідно зі статтею 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Абзацом третім пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 27.04.2016 (справа №6-113цс16), розмір стягуваного з роботодавця на користь працівника середнього заробітку за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 Кодексу законів про працю України, ставиться в залежність від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Виходячи із засад співмірності, суд вважає, що слід застосувати висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 27.04.2016 (справа №6-113цс16) та зменшити відповідну суму середнього заробітку, що підлягає до стягнення.

Згідно висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Також суд враховує висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16.

За обставин цієї справи суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Ураховуючи наведені правові висновки та застосовуючи спосіб розрахунку, наведений у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 (справа №480/3105/19), суд визначив наступний розмір відшкодування за затримку розрахунку при звільненні.

Позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини - 13.11.2018 (а.с.14), а виплата індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 28.02.2018 у повному обсязі відповідачем здійснена 28.09.2020 (а.с.23), виплата компенсації втрати частини доходів за невикористану відпустку, як учаснику бойових дій, була виплачена позивачу 26.03.2020 (а.с.29).

Однак позивач невірно рахує середній заробіток, зокрема рахує окремо за кожну виплату.

Як встановлено нормами Кодексу законів про працю України, сума середнього заробітку за час нездійснення повного розрахунку при звільненні рахується з дня звільнення до дня остаточного розрахунку.

Тобто, у даному випадку позивач був звільнений і виключений зі списків особового складу військової частини з 13.11.2018, а виплата грошового забезпечення у повному обсязі відповідачем здійснена - 28.09.2020.

Згідно довідки від 27.08.2021 №1427 середній заробіток позивача складав 438,20 грн на день (а.с.60).

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить з 14.11.2018 (наступний день після дня звільнення) до 28.09.2020 (день остаточного розрахунку): 685 х 438,20 грн = 300167,00 грн.

26.03.2020 відповідачем на виконання рішення суду виплачено позивачу 6143,45 грн (а.с.29), а 28.09.2020 виплачено 10903,29 грн (а.с.23), 6143,50 грн + 10903,29 грн = 17046,79 грн (сума недоплати у день звільнення позивача) - 7,87%.

Відповідно до довідки від 21.01.2022 №131/1 у день звільнення позивачу було виплачено 199584,01 грн (а.с.94) - 92,13%, замість належних 100% грошового забезпечення (199584,01 грн + 17046,79 грн) 216630,80 грн.

Враховуючи наведене суд задовольняє позовні вимоги частково та стягує з відповідача на користь позивача 300167,00 грн х 0,0787 (7,87%) = 23623,1429 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, судом встановлено, що позивачем на підтвердження витрат на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн надано наступні документи: копія договору про надання правничої допомоги від 31.03.2021 та додаток №1 до договору (а.с.34-35), квитанція до прибуткового касового ордера від 31.03.2021 про сплату попередньої плати в сумі 10000 грн (а.с.36), також позивачем при зверненні до суду сплачено 2724,00 грн судового збору (а.с.46).

Суд звертає увагу на те, що відповідно до положень частин 7, 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи та чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

У пунктах 1-6 додатку до договору про надання правничої допомоги від 31.03.2021 зазначено предмет договору: вартість послуг за консультування, аналіз судової практики, факти ризику, підготовку документів для суду першої інстанції забезпечення (заяви, клопотання, письмові пояснення, запити та інші необхідні процесуальні документи, по цивільній, становить - 20000 грн (двадцять тисяч грн 00 коп.); підготовка документів в суді першої інстанції та участь в судових засіданнях складає 5000 грн (п`ять тисяч грн 00 коп.); участь в суді першої інстанції та апеляційної інстанції становить 5000 грн (п`ять тисяч грн 00 коп.). Порядок оплати: за послуги передбаченні п.1, п.2 здійснюється попередня оплата в сумі 10000 грн. Після виконання рішення суду Клієнт сплачує 15% від отриманих коштів на протязі 20-и днів з моменту виконання рішення суду. Якщо послуги будуть наданні частково, плата за них справляється пропорційно до наданих послуг.

Однак, у матеріалах справи відсутній деталізований розрахунок вартості правничої допомоги та акт прийому передачі наданих послуг. Вказане, у силу наведеної судової практики, є підставою для відмови у стягненні на користь заявника суми витрат на правову допомогу.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що підстави для задоволення вимоги про відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу, відсутні.

Щодо витрат на сплату судового збору у розмірі 2724,00 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що позов задовольняється судом частково, суд стягує судові витрати позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: (2727,00 грн х 0,0787 (7,87%) від суми середнього заробітку, що стягується) = 214,38 грн.

Керуючись статтями 9, 72, 77, 143, 243-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,
вирішив:

Задовольнити частково адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення коштів.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати всіх сум належних до виплати ОСОБА_1 у день звільнення.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 23623,1429 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.11.2018 до 28.09.2020.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 214,38 грн на відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати до Сьомого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу на рішення суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Д.М. Гурін