Справа № 640/4672/19
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2022-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2022 року м. Київ № 640/4672/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Амельохіна В.В., суддів: Качура І.А., Келеберди В.І. розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Кабінету Міністрів України

про визнання незаконними постанови,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся з позовом до Кабінету Міністрів України (далі по тексту - відповідач) про визнання положення п. 19 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №322, з моменту прийняття вищезазначеної постанови, а також п. 10 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання і технічного опису їх бланків та внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 №251, з 23.08.2017 (на дату набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо усунення бар`єрів для залучення іноземних інвестицій Закону України» від 23.05.2017, п. 3 ч. 2 якого доповнено Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» статтею 5-3) незаконними та такими, що суперечать ч. 2 ст. 5-3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та відповідно, незаконність застосування таких положень ДМС.

Ухвалою суду від 23.04.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Позовні вимоги обґрунтовані незаконністю п. 19 Порядку №322 та п. 10 Порядку №251 щодо строку подачі документів для обміну посвідки на тимчасове проживання в Україні, оскільки вони не відповідають нормам ч. 2 ст. 5-3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав правомірності прийняття оскаржуваних постанов в частині п. 19 Порядку №322 та п. 10 Порядку №251 щодо строку подачі документів для обміну посвідки на тимчасове проживання в Україні, оскільки норми ч. 2 ст. 5-3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» стосуються строків продовження дії посвідки, а не строків подачі документів для обміну посвідки.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Як зазначає позивач, він 02.03.2018 отримав посвідку на тимчасове проживання серія НОМЕР_1 , строком дії до 02.03.2019.

З метою продовження строку перебування на території України та обміну посвідки неодноразово звертався до відділу Державної міграційної служби із заявою та пакетом документів, передбачених міграційним законодавством, але позивачу було відмовлено в їх прийнятті без надання письмового обґрунтування відповідно до абз. 2 п. 21 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №322.

19 лютого 2019 року документи на подовження строку дії посвідки на тимчасове проживання були прийняті.

Але 25.02.2019 позивачем отримано повідомлення про відмову в прийнятті (розгляді) документів №156/2017 від 19.02.2019 на підставі пропуску строку подання документів до уповноваженого органу влади.

Так, з вказаного повідомлення судом вбачається, що позивачу відмовлено в прийнятті (розгляді) документів для оформлення посвідки на тимчасове (постійне) проживання через те, що відповідно до вимог пункту 19 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №322, у разі закінчення строку дії посвідки документи для її обміну можуть бути подані не пізніше ніж за 15 робочих днів до дати закінчення строку дії.

У той же час, як зазначає позивач, норми ч. 2 ст. 5-3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачають, що іноземець або особа без громадянства подає документи для продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання не пізніш як за 10 календарних днів до закінчення строку її дії.

Таким чином, позивач вважає, що норми п. 19 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №322 та норми п. 10 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання і технічного опису їх бланків та внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 №251, з 23.08.2017 (на дату набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо усунення бар`єрів для залучення іноземних інвестицій Закону України» від 23.05.2017, п. 3 ч. 2 якого доповнено Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» статтею 5-3) є незаконними та такими, що суперечать ч. 2 ст. 5-3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та відповідно, незаконність застосування таких положень ДМС.

Не погоджуючись з оскаржуваними постановами в частині, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України (крім рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу), постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт (частина 2 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України).

Так, перевірка законності цих актів полягає у з`ясуванні їх відповідності законам України.

Підставами для прийняття судом рішення щодо незаконності правових актів повністю чи в їх окремих частинах є: невідповідність правовим актам вищої юридичної сили; порушення встановленої законом процедури їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності; перевищення повноважень при їх прийнятті.

При цьому, обов`язковою умовою скасування такого рішення є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі, або можливість порушення такого права в межах правовідносин, які врегульовує такий нормативно-правовий акт.

З огляду на те, що матеріали справи містять докази застосування до позивача норм Порядку №322, суд вважає, що позивач є учасником правовідносин, врегульованих оскаржуваними постановами.

Статтею 113 Конституції України передбачено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Основоположними принципами діяльності Кабінету Міністрів України є дотримання верховенства права, законності, поділу державної влади, безперервності, колегіальності, солідарної відповідальності, відкритості та прозорості відповідно до частини першої статті 3 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" від 27 лютого 2014 року № 794-VII.

Згідно з частиною 1 статті 19 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" від 27 лютого 2014 року № 794-VII, діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення праві і свобод людини та громадянина, запобігання та протидії корупції, розв`язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 49 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" від 27 лютого 2014 року № 794-VII Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Кабінетом Міністрів України 25.04.2018 прийнято постанову №322 «Про затвердження зразка, технічного опису бланка та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання».

Так, пунктом 19 вказаного Порядку №322 визначено, що у разі закінчення строку дії посвідки документи для її обміну можуть бути подані не пізніше ніж за 15 робочих днів до дати закінчення строку її дії. У такому випадку посвідка, що підлягає обміну, після прийому документів повертається особі та здається нею під час отримання нової посвідки.

Пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України №251 від 28.03.2012 «Про затвердження Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання і технічного опису їх бланків та внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. № 1983» передбачено, що посвідка на тимчасове проживання видається строком до одного року з можливістю його продовження щоразу на один рік на підставі заяви іноземця чи особи без громадянства та документів, зазначених у підпункті 4 пункту 6 цього Порядку, які подаються до територіального органу або підрозділу ДМС не пізніше ніж за 15 днів до закінчення строку дії посвідки.

Разом з тим, частина друга статті 5-3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачає, що іноземець або особа без громадянства подає документи для продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання не пізніш як за 10 календарних днів до закінчення строку її дії.

З протоколу узгодження позицій щодо проекту постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразка, технічного опису бланка та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання» вбачається, що вказаним Порядком не передбачається продовження строку на тимчасове проживання, а тільки обмін у зв`язку з закінченням строку її дії.

Оскільки оформлення та обмін посвідки на тимчасове проживання здійснюється із застосуванням Єдиного державного демографічного реєстру в указаному Порядку строки оформлення та обміну (в тому числі після закінчення строку дії) посвідки на тимчасове проживання визначенні відповідно до статті 20 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 20 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» за оформлення (у тому числі замість втраченої або викраденої) та обмін посвідки на тимчасове проживання у строк протягом 15 робочих днів з дня прийняття документів, передбачених законодавством, - 0,2 розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

Отже, аналізуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що оскільки обмін посвідки на тимчасове проживання здійснюється протягом 15 робочих днів, то документи для її обміну можуть бути подані не пізніше ніж за 15 робочих днів до дати закінчення строку її дії, що узгоджується з п. 19 та п. 10 оскаржуваних постанов.

З вказаних підстав, застосування ч. 2 ст. 5-3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» є необґрунтованим та безпідставним, оскільки строк передбачений вказаною статтею може застосовуватись у разі продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання, а не обміну зазначеної посвідки.

Таким чином, суд приходить до висновку, що п. 19 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №322 та п. 10 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання і технічного опису їх бланків та внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 №251, прийняті Кабінетом Міністрів України на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; пропорційно.

Таким чином, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 має бути відмовлено повністю.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оскільки судове рішення ухвалене на користь суб`єкта владних повноважень, судові витрати, відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) відмовити повністю.

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.В. Амельохін

Судді: І.А. Качур

В.І. Келеберда