Справа № 420/26410/21
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2022-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/26410/21

Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С.О.
рішення суду першої інстанції прийнято у
м. Одеса, 22 березня 2022 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Градовського Ю.М., Шеметенко Л.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та зобов`язання вчинити пеані дії,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки , як учаснику бойових дій за період з 2015 по 31.03.2020 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової частини за період за 2016 -2020 роки;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 , нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 31.03.2020, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової частини за період за 2016 - 2020 роки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на час виключення позивача зі списків особового складу, відповідач не провів з ним повного розрахунку, а саме не виплатив компенсацію за дні невикористаної додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за період 2016-2020рр.

Відповідач проти позову заперечував.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 березня 2022 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки , як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової частини за період за 2016 -2020 роки.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 , нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової частини за період за 2016 - 2020 роки.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач у справі військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою на зазначене судове рішення, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування скарги апелянт наголошує на відсутності підстав та можливості для нарахування та виплати позивачу при звільненні зі служби компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій, оскільки така відпустка під час дії особливого періоду не нараховується та не виплачується військовослужбовцям. Отже, на думку скаржника, при звільненні з військової служби грошова компенсація за не надані під час особливого періоду дні додаткових і соціальних відпусток, у тому числі військовослужбовцям учасникам бойових дій, не виплачується.

Колегія суддів вважає, що справу можливо розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Згідно до вимог ч. 1, 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 у період з 26.06.2014 року по 31.03.2020 року проходив військову у військовій частині НОМЕР_1 .

Позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 05 квітня 2016 року.

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №66 від 31.03.2020 року, капітана ОСОБА_1 з 31 березня 2020 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2016 по 2020 роки, на час прийняття наказу №66 від 31.03.2020 року військова частина НОМЕР_1 не здійснила.

Вважаючи протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2020 роки, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач з отриманням у 2016 році статус учасника бойових дій набув право на додаткову відпустку за час проходження служби, а, отже, і право на компенсацію за дні невикористаної такої відпустки, у зв`язку із звільненням зі служби.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч.2 ст.2 КАС України вимогам.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 р. №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (надалі - Закон України № 2011-ХІІ).

У відповідності до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.

Порядок надання військовослужбовцям відпусток визначений статтею 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (надалі за текстом - Закон 2011-XII).

Абзацом 3 пункту 14 ст. 10 -1 Закону №2011-XII передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Як встановлено п. 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Абзацами 2-3 п. 14 статті 10-1 Закону №2011-XII передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до п. п. 17, 18 статті 10-1 Закону №2011-XII, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Приписами п.19 ст.10-1 Закону №2011-XII передбачено, що надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому, згідно п.21 ст.10-1 вказаного Закону, у разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону «Про відпустки» та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Водночас, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, у тому числі додаткових, припиняється.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом не встановлено можливості припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку Позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому в особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України «Про відпустки».

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 р. у справі № 620/4218/18.

Викладене вище спростовує доводи апеляційної скарги що при звільненні з військової служби грошова компенсація за ненадані під час особливого періоду дні додаткових і соціальних відпусток у тому числі військовослужбовцям учасникам бойових дій, не виплачується.

До того ж, як вірно звернув увагу суд першої інстанції, стаття 1 Закону України «Про мобілізацію і мобілізаційну підготовку» визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Так, Указом Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014, затвердженим Законом України від 17.03.2014 року № 1126-VI, в Україні (у спірний період) оголошено було часткову мобілізацію, після якої, Президент України своїми указами оголошував часткову мобілізацію (чергові хвилі мобілізації).

Між тим, такі обставини, на думку апеляційного суду, не звільняють відповідача від обов`язку виплатити відповідну грошову компенсацію з урахуванням того, що законодавством припинено надання зазначеного виду відпустки в певний період, однак не припинено відповідних виплат грошової компенсації у разі її невикористання.

З матеріалів справи судовою колегією встановлено, що ОСОБА_1 , як учасник бойових дій, набув право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2016-2020 роках додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Однак, відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №66 від 31.03.2020 року, станом на день прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідач не провів з ним розрахунку щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551-XII, за 2016-2020 роки. Доказів протилежного до матеріалів справи не надано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період 2016-2020рр.

Водночас, суд першої інстанції ґрунтовно звернув увагу на те, що статус учасника бойових дій позивач отримав у 2016 році, відтак в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015 рік та зобов`язання вчинити такі дії не підлягає задоволенню, позаяк у 2015 році позивач не набув право на додаткову відпустку як учасник бойових дій.

Враховуючи правильно встановлену судом протиправну бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 - 2020 роки, колегія суддів погоджується також і з висновком суду першої інстанції про зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 - 2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення позивача з військової частини НОМЕР_1 .

Отже, є вірним висновок суду першої інстанції про необхідність часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, фактично аналогічні тим, які були викладені відповідачем військовою частиною НОМЕР_1 у відзиві на позовну заяву та яким судом першої інстанції була надана належна правова оцінка, а відтак, такі доводи встановлених обставин справи, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України» ) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 241-243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 березня 2022 року у справі № 420/26410/21 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Градовський Ю.М. Шеметенко Л.П.