Справа № 640/19556/21
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2022-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Беспалова О.О.

Мєзєнцева Є.І.

При секретарі: Шепель О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національної комісії, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2022 року у справі за адміністративним позовом Акціонерного товариства "ДТЕК Дніпроенерго", Акціонерного товариства "ДТЕК Західенерго" до Національної комісії, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про визнання протиправною та нечинною постанови в частині, -

В С Т А Н О В И В :

Акціонерне товариство "ДТЕК Дніпроенерго" (далі позивач 1, АТ "ДТЕК Дніпроенерго") звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі відповідач, НКРЕКП), в якому просило визнати протиправною та нечинною постанову від 04 липня 2021 року № 1081 "Про забезпечення достатнього рівня ліквідності на ринку електричної енергії та внесення змін до деяких постанов НКРЕКП" в частині пункту 1.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року об`єднано в одне провадження адміністративну справу №640/19556/21 зі справою № 640/20670/21 за позовом за позовом Акціонерного товариства "ДТЕК Західенерго" (далі позивач 2, АТ "ДТЕК Західенерго") до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про визнання протиправною та нечинною постанови від 04 липня 2021 року № 1081 "Про забезпечення достатнього рівня ліквідності на ринку електричної енергії та внесення змін до деяких постанов НКРЕКП" в частині пункту 1.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що при прийнятті оскаржуваної постанови відповідачем порушено процедуру прийняття регуляторного акту, оскільки не погоджено такий проект з Антимонопольним комітетом України. Крім того, позивач стверджує, що прийнята відповідачем постанова порушує абзац 4 частини 4 статті 66 Закону України «Про ринок електричної енергії».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2022 року даний адміністративний позов задоволено в повному обсязі.

При цьому суд виходив з того, що зі змісту оскаржуваної постанови слідує, що остання прийнята уповноваженим на те регуляторним органом Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг; встановлює норми права, які безпосередньо регулюють господарські відносини у сфері енергетики; її положення встановлені без обмеження строку їх дії та підлягають постійному застосуванню виробника електричної енергії; стосуються всіх виробників електричної енергії без виключення, які входять до складу одного вертикально інтегрованого суб`єкта господарювання або є афілійованими між собою, тобто застосовуються до не персоніфікованого кола суб`єктів.

Враховуючи викладене, Постанова № 1081 є регуляторним актом, а тому при прийнятті останньої відповідачем мала бути дотримана процедура прийняття регуляторного акту.

Між тим, оскаржувана постанова винесена без належного аналізу регуляторного впливу, а проект регуляторного акту оприлюднено без дотримання встановленого Законом № 1540-VIII порядку.

Відтак, порушення, допущені відповідачем під час прийняття Постанови №1081, є самостійною підставою для визнання останньої протиправною та нечинною.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що постанова № 1081 від 04 липня 2021 року не є нормативно-правовим актом та не підлягала погодженню з Антимонопольним комітетом України.

Так, оскаржувана постанова є обґрунтовано ненормативним (індивідуальним) актом, оскільки: її дія поширюється на чітко визначене обмежене коло осіб, а саме, виключно на учасників ринку електричної енергії, що входять до складу вертикально інтегрованого суб`єкта господарювання або є афілійованими між собою; не встановлює, не змінює, не припиняє (не скасовує) правові норми, адже оскаржувана постанова прийнята з метою реалізації вже встановлених та існуючих норм права, тобто в даному випадку має місце виконання владних управлінських функцій, закріплених в статті 66 Закон України «Про ринок електричної енергії»; не розрахована на довгострокове застосування, адже метою прийняття оскаржуваної постанови є забезпечення ліквідності на ринку електричної енергії, тож строк дії Постанови №1081 обмежений (вичерпується) відновленням ліквідності на ринку електричної енергії.

Скаржник наголосив на тому, що оскаржувана постанова не має погоджуватись з Антимонопольним комітетом України.

Апелянт також зазначив, що чинним законодавством не визначено термін «ліквідність ринку електричної енергії», проте встановлено ряд можливих дій для НКРЕКП щодо забезпечення такої ліквідності.

Прийняття Постанови № 1081 має позитивний економічний ефект на учасників ринку, оскільки збільшує можливість купити необхідні їм обсяги електричної енергії на сегменті двосторонніх договорів та/або РДН і відповідно зменшує їх витрати на купівлю негативних небалансів, та під час її прийняття Регулятор діяв в межах повноважень, встановлених чинним законодавством України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач наполягає на законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення.

На переконання позивача, апелянт без будь-якого належного обґрунтування зазначає, що оскаржувана постанова поширюється на обмежене коло осіб, а саме, виключно на учасників ринку електричної енергії, що входять до складу вертикально інтегрованого суб`єкта господарювання або є афілійованими між собою. На підтвердження зазначеного апелянт посилається на те, що в матеріалах справи міститься зведена таблиця всіх суб`єктів, що входять до складу вертикально інтегрованого суб`єкта господарювання або є афілійованими між собою.

Між тим, згідно положень Закону про ринок та Закону про акціонерні товариства, у випадку втрати контролю одного учасника ринку над іншим або втрати контролю третьою особи над іншими учасниками ринку (наприклад шляхом відчуження корпоративних прав), такі учасники ринку перестають бути афілійованими та/або входити в один ВІСГ. Отже, твердження відповідача про наявність зведеної таблиці із вичерпним переліком осіб, на яких поширюється дія оскаржуваної постанови суперечить нормам права.

Більше того, відповідно до актуальної практики Верховного Суду основною кваліфікаційною ознакою такого критерію регуляторного акта як «поширення дії на невизначене коло осіб» є неперсоніфікованість.

В оскаржуваній постанові не персоніфікуються суб`єкти, на яких поширюється її дія, а лише зазначається про те, що її положення спрямовані на всіх учасників ринку, що входять до складу ВІСГ або є афілійованими між собою, а як зазначено вище, набуття чи втрата статусу афілійованості чи входження до складу ВІСГ відбувається шляхом набуття чи втрати корпоративних прав на суб`єкта, відтак, говорити про якесь персоніфіковане коло осіб, на яких поширюється оскаржувана постанова, неможливо, оскільки таке коло осіб може постійно змінюватись.

Також позивач вказує, що апелянта зазначає, що оскаржувана постанова не встановлює, не змінює, не припиняє (не скасовує) правові норми, адже оскаржувана постанова прийнята з метою реалізації вже встановлених та існуючих норм права.

Однак, твердження Регулятора, що граничне обмеження щодо місячного обсягу продажу електричної енергії за двосторонніми договорами встановлене Законом про ринок, а не оскаржуваною постановою, не відповідає дійсності, оскільки Закон про ринок встановлює лише умови (відсутність ліквідності на ринку електричної енергії), за яких встановлюється обмеження і порогові значення таких обмежень (до 50 відсотків). Натомість саме правові норми оскаржуваної постанови безпосередньо встановлюють обмеження для позивача.

Щодо твердження відповідача про те, що оскаржувана постанова є індивідуальним, а не нормативно-правовим актом, оскільки не розрахована на довгострокове застосування, адже мета її дії обмежується відновленням ліквідності на ринку електричної енергії, то позивач зазначив, що викладене твердження Регулятора не відповідає дійсності, оскільки строк дії постанови не є визначеним в її тексті, а, отже, вона є безстроковою. Аргумент апелянта про те, то дія оскаржуваної постанови обмежується досягненням ліквідності на ринку електричної енергії, є домислами апелянта, оскільки про це в тексті самої постанови нічого не зазначено.

Також позивач вказує, що Закон про ринок чітко встановлює, що Регулятор зобов`язаний погоджувати з АМКУ всі проекти нормативно-правових актів, що можуть вплинути на конкуренцію, а, відтак твердження апелянта про наявність виключного поіменованого списку нормативно-правових актів в Законі про ринок, які підлягають погодженню з АМКУ, не відповідає нормам матеріального права.

В судовому засіданні представник апелянта повідомив суду про те, що наразі існує рішення у справі №640/20669/21, яким визнано протиправною та нечинною з моменту прийняття постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг «Про забезпечення достатнього рівня ліквідності на ринку електричної енергії та внесення змін до деяких постанов НКРЕКП» від 04 липня 2021 року №1081 в частині пункту 1, який передбачає: «Установити обмеження щодо місячного обсягу продажу електричної енергії за двосторонніми договорами між виробниками та іншими учасниками ринку електричної енергії, що входять до складу одного вертикального інтегрованого суб`єкта господарювання або є афілійованими між собою, у розмірі 50 відсотків їх місячного обсягу продажу електричної енергії (крім договорів, укладених для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії)». У зв`язку з наведеною обставиною просив суд закрити провадження у справі. Проте, ані позивачем, ані відповідачем не заявлялося письмових клопотань про закриття провадження у справі. Крім того, ані в апеляційній скарзі, ані у відзиві на апеляційну скаргу сторонами не повідомлялося суду про існування відповідного судового провадження (справи №640/20669/21). Більше того, наведена обставина оскарження іншим суб`єктом господарювання («ТОВ «Східенерго») спірної в межах даного провадження Постанови НКРЕКП від 04 липня 2021 року №1081 в частині пункту 1 не повідомлялася суду першої інстанції. Тобто, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не мав можливості надати оцінку даній обставині, а вирішення спору відбувалося в межах заявлених сторонами доводів та аргументів, відповідно, у апеляційного суду немає підстав для скасування такого рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, 04 липня 2021 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг прийнято постанову № 1081 «Про забезпечення достатнього рівня ліквідності на ринку електричної енергії та внесення змін до деяких постанов НКРЕКП».

Пунктом 1 цієї постанови установлено обмеження щодо місячного обсягу продажу електричної енергії за двосторонніми договорами між виробниками та іншими учасниками ринку електричної енергії, що входять до складу одного вертикально інтегрованого суб`єкта господарювання або є афілійованими між собою, у розмірі 50 відсотків їх місячного обсягу продажу електричної енергії (крім договорів, укладених для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії).

Не погоджуючись з прийнятою відповідачем постановою в частині п.1, вважаючи її протиправною, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли, суд виходить з такого.

Пункт 72 частини 1 статті 1 Закону України «Про ринок електричної енергії» від 13 квітня 2017 року № 2019-VIII визначає, що Регулятором на ринку електричної енергії є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг

За змістом частини 1 статті 6 Закону України «Про ринок електричної енергії» державне регулювання ринку електричної енергії здійснює Регулятор у межах повноважень, визначених цим Законом та іншими актами законодавства.

Пунктом 4 частини 3 названої статті Закону України «Про ринок електричної енергії» затвердження правил ринку, правил ринку «на добу наперед» та внутрішньодобового ринку, кодексу системи передачі, кодексу систем розподілу, кодексу комерційного обліку, правил роздрібного ринку, порядку розподілу пропускної спроможності міждержавних перетинів, який включає в тому числі положення щодо особливостей розподілу пропускної спроможності міждержавних перетинів з третіми державами, інших нормативно-правових актів та нормативних документів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії віднесено до повноважень Регулятора на ринку електричної енергії.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» № 1540-VIII від 22 вересня 2016 року (далі Закон № 1540-VIII) Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - Регулятор), є постійно діючим центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який утворюється Кабінетом Міністрів України. Регулятор є колегіальним органом, що здійснює державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Статтею 3 Закону № 1540-VIII закріплено наступне:

Регулятор здійснює державне регулювання з метою досягнення балансу інтересів споживачів, суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, і держави, забезпечення енергетичної безпеки, європейської інтеграції ринків електричної енергії та природного газу України.

Регулятор здійснює державне регулювання шляхом: 1) нормативно-правового регулювання у випадках, коли відповідні повноваження надані Регулятору законом; 2) ліцензування діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг; 3) формування цінової і тарифної політики у сферах енергетики та комунальних послуг та реалізації відповідної політики у випадках, коли такі повноваження надані Регулятору законом; 4) державного контролю та застосування заходів впливу; 5) використання інших засобів, передбачених законом.

Основними завданнями Регулятора є: 1) забезпечення ефективного функціонування та розвитку ринків у сферах енергетики та комунальних послуг; 2) сприяння ефективному відкриттю ринків у сферах енергетики та комунальних послуг для всіх споживачів і постачальників та забезпечення недискримінаційного доступу користувачів до мереж/трубопроводів; 3) сприяння інтеграції ринків електричної енергії, природного газу України з відповідними ринками інших держав, зокрема в рамках Енергетичного Співтовариства, співпраці з Радою регуляторів Енергетичного Співтовариства, Секретаріатом Енергетичного Співтовариства та національними регуляторами енергетики інших держав; 4) забезпечення захисту прав споживачів товарів, послуг у сферах енергетики та комунальних послуг щодо отримання цих товарів і послуг належної якості в достатній кількості за обґрунтованими цінами; 5) сприяння транскордонній торгівлі електричною енергією та природним газом, забезпечення інвестиційної привабливості для розвитку інфраструктури; 6) реалізація цінової і тарифної політики у сферах енергетики та комунальних послуг; 7) сприяння впровадженню заходів з енергоефективності, збільшенню частки виробництва енергії з відновлюваних джерел енергії та захисту навколишнього природного середовища; 8) створення сприятливих умов для залучення інвестицій у розвиток ринків у сферах енергетики та комунальних послуг; 9) сприяння розвитку конкуренції на ринках у сферах енергетики та комунальних послуг; 10) інші завдання, передбачені законом.

Відповідно до частини 4 статті 66 Закону України «Про ринок електричної енергії» Регулятор з метою забезпечення достатнього рівня ліквідності на ринку електричної енергії має право встановлювати обмеження щодо місячного обсягу продажу електричної енергії за двосторонніми договорами між виробниками та іншими учасниками ринку електричної енергії, що входять до складу одного вертикально інтегрованого суб`єкта господарювання або є афілійованими між собою. Таке обмеження не може бути більшим 50 відсотків їх місячного обсягу продажу електричної енергії.

Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг затверджено Указом Президента України № 715/2014 від 10 вересня 2014 року.

Пунктом 13 цього Положення визначено, що Рішення НКРЕКП, які є нормативно-правовими актами, підлягають обов`язковій державній реєстрації в установленому законодавством порядку, за винятком рішень з питань установлення цін та тарифів (крім установлення цін та тарифів для населення) та рішень з питань функціонування оптового ринку електричної енергії. Рішення НКРЕКП, які є нормативно-правовими актами, не потребують узгодження з іншими органами державної влади, крім випадків, передбачених законом. Рішення НКРЕКП, які відповідно до закону є регуляторними актами (крім рішень щодо встановлення тарифів), розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Частиною 1 статті 15 Закону № 1540-VIII установлено, що підготовка проектів рішень Регулятора, що мають ознаки регуляторних актів відповідно до Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», здійснюється у порядку, визначеному цим Законом.

Відповідно до частини 2 статті 15 Закону № 1540-VIII кожен проект рішення Регулятора, що має ознаки регуляторного акта, разом з матеріалами, що обґрунтовують необхідність прийняття такого рішення, та аналізом його впливу оприлюднюються на офіційному веб-сайті Регулятора з метою одержання зауважень і пропозицій від інших органів державної влади, фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань та інших заінтересованих осіб.

Повідомлення про оприлюднення проекту рішення повинно містити: 1) стислий виклад змісту проекту рішення; 2) поштову та електронну адресу, на які можуть надсилатися зауваження та пропозиції; 3) інформацію про спосіб оприлюднення проекту рішення та відповідного аналізу впливу (назва друкованого засобу масової інформації та/або адреса сторінки в мережі Інтернет, де опубліковано чи розміщено проект рішення та аналіз його впливу, або інформація про інший спосіб оприлюднення, передбачений Регулятором); 4) інформацію про строк, протягом якого приймаються зауваження та пропозиції від органів державної влади, фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань та інших заінтересованих осіб; 5) інформацію про спосіб надання органами державної влади, фізичними та юридичними особами, їх об`єднаннями та іншими заінтересованими особами зауважень та пропозицій.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку, що постанова Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 1081 від 04 липня 2021 року «Про забезпечення достатнього рівня ліквідності на ринку електричної енергії та внесення змін до деяких постанов НКРЕКП» є нормативно-правовим регуляторним актом, з чим погоджується і апеляційний суд.

Так, правові та організаційні засади реалізації державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності визначено Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» від 11 вересня 2003 року № 1160-IV (далі Закон № 1160-IV).

Стаття 1 цього Закону визначає, що регуляторний акт це, зокрема, прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання.

У постанові від 29 жовтня 2020 року у справі № 826/10005/18 Верховний Суд зазначив таке.

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

У вітчизняній теорії права загальновизнано, що нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру (юридична норма). Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою.

Загальний характер юридичних норм, встановлених або санкціонованих державою у нормативно-правових актах, полягає у тому, що ці норми розраховані на регулювання групи (виду) кількісно невизначених суспільних відносин, адресовані кількісно невизначеному колу неперсоніфікованих суб`єктів, не вичерпують свою обов`язковість певною кількістю її застосувань, тобто юридично діють безперервно, а їх чинність скасовується за спеціальною процедурою чи припиняється через настання певної події або дати.

Натомість індивідуально-правові акти, як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише у письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

З огляду на вказане нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (юридичні норми), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються у нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид (групу) суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує дію фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується, вичерпується у зв`язку з його застосуванням до конкретних правовідносин.

Аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду зробила у постановах від 16 жовтня 2018 року у справі № 9901/415/18 та від 18 грудня 2018 року у справі № 9901/657/18.

Визначаючись щодо кола осіб, на яких може поширюватися дія нормативно-правового акту необхідно враховувати наступне.

Дія нормативно-правового акта за колом осіб - це здатність акта створювати юридичні наслідки для певних суб`єктів права.

Дію нормативно-правових актів за колом осіб можна класифікувати залежно від її обсягу:

Загальна дія - акт поширюється на всіх осіб на території держави (громадяни, іноземні громадяни, біженці тощо).

Спеціальна дія - деякі акти поширюються на всіх індивідуальних і колективних суб`єктів права на території держави, що діють у певній визначеній сфері відносин; інші охоплюють лише конкретну категорію осіб (ліцензіатів, держслужбовців, депутатів, військовослужбовців тощо).

Виняткова дія - акти поширюються на осіб, які тимчасово перебувають на території держави (іноземні громадяни, особи без громадянства тощо).

Стосовно спеціальної дії нормативно-правових актів за колом осіб окремо слід зазначити, що нормативно-правові акти можуть поширюватися не лише на невизначене коло осіб, а й на певну категорію осіб (спеціальних суб`єктів) унаслідок диференціації правового регулювання. Такий спеціальний характер можуть мати як закони, так і підзаконні нормативно-правові акти, які визначають правовий статус окремих категорій осіб (наприклад фізичні чи юридичні особи, які мають ліцензію (дозвіл) на право здійснення господарської діяльності в окремо визначеній сфері).

Постанова № 1081 від 04 липня 2021 року «Про забезпечення достатнього рівня ліквідності на ринку електричної енергії та внесення змін до деяких постанов НКРЕКП» стосується прав та обов`язків ліцензіатів, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, у зв`язку з чим, за колом осіб на яких поширюється, ця постанова відповідає ознакам нормативно-правового акта.

Помилковим є посилання відповідача про те, що пункт 1 зазначеної постанови регулює виключно відносини між виробниками та учасниками ринку електричної енергії, що входять до складу одного вертикально інтегрованого суб`єкта господарювання або є афілійованими між собою, оскільки перелік афілійованих осіб не є сталим та може змінюватись.

Водночас, судом першої інстанції встановлено та не заперечується відповідачем, що при прийнятті названої постанови не було дотримано встановленого статтею 15 Закону № 1540-VIII порядку підготовки рішень Регулятора, що мають ознаки регуляторних актів.

Окружний адміністративний суд також вірно звернув увагу на те, що постанова № 1081 від 04 липня 2021 року не була погоджена з Антимонопольним комітетом України.

До 29 грудня 2019 року частиною 2 статті 5 Закону № 1540-VIII передбачалось, що рішення Регулятора не підлягають погодженню органами державної влади, крім випадків, передбачених законодавством про захист економічної конкуренції.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення конституційних принципів у сферах енергетики та комунальних послуг» від 19 грудня 2019 року № 394-IX були внесені зміни у названу статтю Закону № 1540-VIII.

Відповідно до цих змін рішення Регулятора не підлягають погодженню органами державної влади, крім випадків, передбачених цим Законом.

Закон № 1540-VIII не передбачає погодження рішень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг із Антимонопольним комітетом України.

Разом з тим, одночасно із внесенням змін до Закону № 1540-VIII Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення конституційних принципів у сферах енергетики та комунальних послуг» були внесені зміни і до Закону України «Про ринок електричної енергії».

Так, абзацом 11 частини 2 статті 2 Закону України «Про ринок електричної енергії» установлено, що проекти правил ринку, правил ринку «на добу наперед» та внутрішньодобового ринку, кодексів системи передачі та систем розподілу, кодексу комерційного обліку, правил роздрібного ринку, інших нормативно-правових актів, що можуть вплинути на конкуренцію, підлягають погодженню з Антимонопольним комітетом України.

Приймаючи до уваги, що Закон України «Про ринок електричної енергії» є спеціальним законом, який визначає правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, регулює відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії, колегія суддів знаходить нормативно обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що постанова № 1081 від 04 липня 2021 року, яка прямо впливає на конкуренцію, підлягала погодженню з Антимонопольним комітетом України.

Таким чином, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не дотримано процедури під час винесення Постанови № 1081, як регуляторного акта, а також не отримано погодження Антимонопольним комітетом України, відтак, наведене свідчить про порушення оскаржуваною постановою прав та інтересів позивачів, які мають ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва електричної енергії у межах місць провадження господарської діяльності з виробництва електричної діяльності.

Враховуючи наведене, слід погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження, оскаржуване рішення прийнято відповідно до норм матеріального та процесуального права, враховано всі обставини справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції немає.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Національної комісії, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 27 вересня 2022 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: О.О. Беспалов

Є.І. Мєзєнцев