Справа № 420/2060/22
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2022-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2060/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, визначеного ч. 5 ст. 262 КАС України, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2 про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2 , в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Першого Приморського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Безверхої Катерини Вікторівни, що полягають у не скасуванні постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №66188968 від 23 липня 2021 року у сумі 95397,95 гривень після винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження»;

- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Першого Приморського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Безверхої Катерини Вікторівни про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №66188968 від 23 липня 2021 року у сумі 95397,95 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що на виконані в Першому Приморському відділі державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) перебувало виконавче провадження №66188968 з примусового виконання виконавчого листа №520/8608/14-ц від 20.05.2019 року, виданого Київським районним судом м. Одеси. 12.08.2021 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.1 ч.1 статті 37 Закону України (далі ЗУ) «Про виконавче провадження». При цьому ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 17.11.2021 року виконавчий лист №520/8608/14-ц від 20.05.2019 року було визнано таким, що не підлягає виконанню. За таких умов, за твердженням позивача, державний виконавець повинен був скасувати постанову про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №66188968 від 23 липня 2021 року у сумі 95397,95 грн. Також позивач зазначає, що підставою для стягнення виконавчого збору в межах виконавчого провадження є здійснення державним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум. При цьому виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення та виконавчий збір повинен обраховуватись виключно з розміру фактично стягнутих сум.

Оскільки за виконавчим провадженням №66188968 стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів на користь АТ «ОТП Банк» на виконання виконавчого листа фактично не відбулось, стягнення виконавчого збору відповідачем спірною постановою є протиправним та незаконним.

Ухвалою суду від 29.04.2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2 було прийнято до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін в порядку, визначеному ст. 262 ч. 5 КАС України, з урахуванням особливостей розгляду справи, передбачених ст. 287 КАС України.

05.09.2022 року адресу суду від Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається що відповідач позов не визнає та зазначає, що згідно ч. 3 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини 1 статті 37 цього Закону, при цьому якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Так 16.08.2021 року державним виконавцем Безверхою К.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №66516590 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору №66188968, виданої 23.07.2021 року Першим Приморським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 на користь держави у розмірі 95 397,95 грн.

Разом з тим, виконавче провадження №66516590 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору №66188968, виданої 23.07.2021 року було відкрито державним виконавцем ще до винесення ухвали Київського районного суду м. Одеси по справі №520/8608/14-ц від 17.11.2021 року про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою суду від 29.04.2022 року провадження в адміністративній справі №420/2060/22 було зупинено на підставі п.6 ч.2 ст. 236 КАС України.

05.09.2022 року на адресу суду від Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) надійшли належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження №66188968, з огляду на що провадження в адміністративній справі було поновлено 19.09.2022 року.

Судом у справі встановлено наступне.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.11.2014 року по справі №520/8608/14-ц (залишеного в силі постановою Одеського апеляційного суду від 21.03.2019 року та постановою Верховного суду від 24.07.2019 року) було задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства ОТП Банк до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства ОТП Банк заборгованість за кредитним договором № ML-500/012/2008 від 30 січня 2008 року в сумі 62 206, 80 доларів США, що за курсом НБУ України на день ухвалення рішення (100 дол. США = 1533, 5614 гривень) становить 953 979,47 гривень.

20.05.2019 року Київським районним судом м. Одеси у справі №520/8608/14-ц було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства ОТП Банк заборгованості за кредитним договором № ML -500/012/2008 від 30 січня 2008 року в сумі 62 206,80 доларів США, що за курсом НБУ України на день ухвалення рішення (100 дол. США = 1533, 5614 гривень) становить 953 979,47 гривень.

22.07.2021 року АТ «ОТП Банк» звернулось до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) із заявою про прийняття до виконання вищезазначеного виконавчого документу.

23.07.2021 року державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Безверхою К.В. була прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження (ВП №66188968) за виконавчим листом №520/8608/14-ц від 20.05.2019 року, виданого Київським районним судом м.Одеси.

Також 23.07.2021 року державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Безверхою К.В. була прийнята постанова про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 95 397,95 грн.

23.07.2021 року постановою державного виконавця на все майно ОСОБА_1 було накладено арешт.

Також судом встановлено, що 10.08.2021 року від АТ «ОТП Банк» на адресу відповідача надійшла заява про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.1 ч.1 статті 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

12.08.2021 року державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Безверхою К.В. на підставі п. 1 ч. 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» було прийнято постанову про повернення виконавчого документу стягувачу (ВП №66188968).

При цьому, як зазначає відповідач у відзиві на позовну заяву, 16.08.2021 року державним виконавцем Безверхою К.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №66516590 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору №66188968, виданої 23.07.2021 року Першим Приморським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 на користь держави у розмірі 95 397,95 грн.

Також з матеріалів справи вбачається, що 25.08.2021 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір про реструктуризацію боргових зобов`язань за Законом №1381-ІХ.

З огляду на зазначене, 20 та 23 жовтня 2021 року боржники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Київського районного суду м. Одеси із заявою про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист №520/8608/14-ц, виданий 20 травня 2019 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № ML-500/012/2008 від 30 січня 2008 року у сумі 62 206,80 доларів США, що закурсом НБУ на день ухвалення рішення становить 953 979,47 гривень, виданий на стягнення з ОСОБА_1 . В обґрунтування клопотання зазначено, що заборгованість за кредитним договором № ML-500/012/2008 від 30 січня 2008 року на даний час реструктуризована на виконання вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті».

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 17.11.2021 року по справі №520/8608/14-ц було, зокрема, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист №520/8608/14-ц, виданий 20 травня 2019 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №ML-500/012/2008 від 30 січня 2008 року у сумі 62 206,80 доларів США, що за курсом НБУ на день ухвалення рішення становить 953 979,47 гривень, виданий на стягнення з ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Дослідивши адміністративний позов та відзив на нього, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини та судову практику, суд доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Частиною 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року «Про виконавче провадження» №1404-VIII (далі Закон України №1404-VIII) передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Разом з тим, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 74 Закону України №1404-VIII).

Виконавче провадження визначено як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі ст. 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається, зокрема, на органи державної виконавчої служби (державних виконавців).

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України Про виконавче провадження заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно частин 1, 2 статті 15 Закону №1404-VIII сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Статтею 18 Закону №1404-VIII встановлені обов`язки і права виконавців. Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно ч. 5 ст. 26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно ч.1 ст. 27 Закону України Про виконавче провадження виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону України Про виконавче провадження у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

У статті 27 Закону України Про виконавче провадження визначений виключний перелік підстав, за якими виконавчий збір не підлягає стягненню з боржника.

Так, виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії, а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом (ч. 5).

Відповідно до частин 6-7 статті 27 Закону України Про виконавче провадження у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Аналізуючи норми законодавства суд зазначає, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження. При цьому стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця.

Судом встановлено, що разом з відкриттям виконавчого провадження державним виконавцем в силу приписів статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про стягнення з позивача виконавчого збору №66188968 від 23.07.2021 року у розмірі 95 397,95 грн.

Таким чином суд доходить висновку, що дії державного виконавця щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору №66188968 від 23.07.2021 року є правомірними та такими, що вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому зазначена постанова №66188968 від 23.07.2021 року є обґрунтованою, та такою, що скасуванню не підлягає.

При цьому суд вважає хибним твердження позивача, що умовами стягнення виконавчого збору є фактичне виконання виконавцем судового рішення, з огляду на наступне.

Так, Законом України від 03.07.2018 року №2475-VIII у частині 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» слова «що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» були замінені словами «що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».

Таким чином, на думку суду, якщо попередня редакція статті 27 вказувала на стягнення виконавчого збору за умови фактичного примусового повного або часткового виконання виконавчого документа, то новою редакцією ч. 2 ст. 27 законодавцем було встановлено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, тобто незалежно від кінцевого результату виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору №66188968 від 23.07.2021 року була винесена в період дії нової редакції ч. 2 ст. 27 Закону України №1404-VIII, а відтак, державний виконавець, приймаючи дану постанову, повинен був керуватися положеннями цього закону саме у новій редакції від 03.07.2018 року (який набрав чинності з 28.08.2018 року).

Окрім того, суд вважає за необхідне врахувати й ту обставину, що (як вбачається з матеріалів справи) відповідачем в межах виконавчого провадження №66188968 вживалися заходи з примусового виконання виконавчого листа, зокрема, державним виконавцем були винесено постанову про накладення арешту на майно боржника.

Одночасно також слід зазначити й про те, що аналогічної правової позиції з цього спірного питання дотримується і Верховний Суд, зокрема, в своїх постановах від 05.02.2018 року у справі №816/823/17, від 22.02.2018 року у справі №816/823/17, від 19.04.2018 року у справі №825/739/17, від 30.05.2018 року у справі №808/3791/16, від 18.10.2018 року у справі №442/2670/17, від 15.11.2018 року у справі №820/5807/16, від 13.02.2019 року у справі №295/1399/16а.

Що ж стосується посилань сторони позивача на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові Великої палати Верховного Суду від 11.03.2020 року по справі №2540/3203/18, як на основну правозастосовну практику для скасування спірної постанови відповідача від 23.07.2021 року, то остання, на думку суду, не може бути застосована при вирішенні адміністративної справи №420/2060/22, оскільки правова позиція Верховного Суду ґрунтувалась виключно на положеннях законодавства (на приписах ч.2 ст.27 Закону №1404-VIII у попередній редакції від 07.03.2018 року), яке на час прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця від 07.10.2019 року суттєво змінилась, про що свідчить зміст Закону України від 03.07.2018 року №2475-VIII (який набрав чинності з 28.08.2018 року та в якому ч.2 ст.27 Закону №1404 викладена в новій редакції).

Аналогічну правову позицію було викладено П`ятим апеляційним адміністративним судом у постанові від 19.06.2020 року по справі №420/769/19.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини справи та приймаючи до уваги вказані вище зміни нормативного регулювання спірних правовідносин, суд доходить висновку, що державним виконавцем, в даному випадку, було прийнято постанову №66188968 від 23.07.2021 року про стягнення виконавчого збору саме на підставі чинного і діючого на той час законодавства, в межах наданих йому повноважень та у передбачений цим законодавством спосіб, у зв`язку з чим, адміністративний позов в цій частині задоволенню не підлягає.

При цьому суд також критично ставиться до посилання позивача у адміністративному позові на бездіяльність державного виконавця, що полягає у не скасуванні постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №66188968 від 23 липня 2021 року після винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із реструктуризацію боргових зобов`язань та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, з огляду на наступне.

Так відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Водночас, саме п.5 ч.1 статті 39 ЗУ «Про виконавче провадження» регулює підстави для закінчення виконавчого провадження через скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до частини 7 статті 27 Закону України Про виконавче провадження у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

З матеріалів справи вбачається, що 12.08.2021 року виконавчий лист №520/8608/14-ц від 20.05.2019 року, який виданий Київським районним судом м. Одеси було повернуто державним виконавцем на адресу стягувача на підставі п.1 ч.1 статті 37 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме у зв`язку із надходженням від АТ «ОТП Банк» на адресу відповідача відповідної заяви.

При цьому виконавчий лист №520/8608/14-ц від 20.05.2019 року був визнаний таким, що не підлягає виконанню лише 17.11.2021 року, тобто через 3 місяці після повернення такого виконавчого документа стягувачу та відкриття 16.08.2021 року іншого виконавчого провадження №66516590 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору №66188968, виданої 23.07.2021 року Першим Приморським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 на користь держави у розмірі 95 397,95 грн., а тому суд доходить висновку про відсутність підстав для визнання протиправною бездіяльності державного виконавця Першого Приморського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) щодо не скасуванні постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №66188968.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Проаналізувавши обставини справи суд, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, дійшов висновку про те, що державним виконавцем прийнято спірну постанову на підставі чинного законодавства, в межах повноважень, у передбачений законодавством спосіб, та не було вчинено протиправної бездіяльності у зв`язку з чим адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судового збору, суд зазначає наступне.

Виходячи з необхідності відмови судом у задоволенні позовних вимог позивача, у суду відсутні підстави, передбачені ст. 139 КАС України, для розподілу у цій справі судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору при поданні адміністративного позову до Одеського окружного адміністративного суду.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 72, 73, 77, 90, 241-246, 255, 257-262, 268-269, 272, 287, 293-295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (65026, м. Одеса, Польський узвіз, 6), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправною та скасування постанови відмовити.

Розподіл судових витрат не проводити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 272 КАС України.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 287 ч. 6, 293, 295 та пп. 15.5 п. 15 ч. 1 розділу VII «Перехідні положення КАС України» протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.В. Білостоцький

.