Справа № 120/6711/22
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2022-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2022 р. Справа № 120/6711/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сала П.І.,

за участі:

секретаря судового засідання Марисік В.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Рябоконя Р.П.,

представника відповідача Дмитрук Ю.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

22.08.2022 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (далі ГУНП у Вінницькій області) про:

- визнання протиправним та скасування наказу начальника ГУНП у Вінницькій області від 17.08.2022 № 134 о/с "По особовому складу" про звільнення позивача зі служби в поліції на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням);

- поновлення позивача на посаді начальника сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області;

- стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 17.08.2022 по день постановлення судового рішення, з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що наказом начальника ГУНП у Вінницькій області від 17.08.2022 № 134 о/с позивача звільнено зі служби в поліції з посади начальника сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області з 17.08.2022 на підставі п. 7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію".

Позивач зазначає, що 17.08.2022 він дійсно подав рапорт про звільнення за власним бажанням, але того ж дня змінив думку та написав інший рапорт, в якому просив не розглядати його попередній рапорт про звільнення зі служби за власним бажанням. Оскільки працівники відділу прийому та реєстрації документів ГУНП у Вінницькій області відмовилися реєструвати такий рапорт в журналі вхідної кореспонденції, позивач 17.08.2022 надіслав рапорт поштою на адресу відповідача. Крім того, про своє рішення відкликати рапорт про звільнення зі служби за власним бажанням позивач додатково повідомив керівництво телефоном і текстовим повідомленням у мобільному додатку "WhatsApp". Незважаючи на це, вже 17.08.2022 начальник ГУНП у Вінницькій області видав наказ за № 134 о/с, яким звільнив позивача із займаної посади та служби в поліції.

Позивач вважає своє звільнення з роботи незаконним та наголошує на тому, що в силу вимог чинного законодавства звільнення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за власним бажанням може відбутися після завершення трьох місяців з дня попередження працівником про прийняте рішення (подання рапорту). Водночас до закінчення цього строку працівник вправі відкликати свій рапорт про звільнення за власним бажанням та продовжити виконувати службові обов`язки. На думку позивача, така позиція законодавця обумовлена особливим правовим статусом поліцейських, основний обов`язок яких полягає у забезпеченні безпеки громадян та громадського порядку.

Враховуючи наведене, позивач просить суд скасувати оскаржуваний наказ, поновити його на раніше займаній посаді та вирішити питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою суду від 29.08.2022 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

14.09.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов заперечує та зазначає, що 17.08.2022 позивач подав рапорт, в якому просив звільнити його зі служби в Національній поліції України через небажання продовжувати службу. Як вважає відповідач, таке рішення позивача пов`язується із запровадженням в Україні воєнного стану. Відтак наказом начальника ГУНП у Вінницькій області від 17.08.2022 № 134 о/с позивач звільнено зі служби в поліції на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням).

Відповідач звертає увагу на те, що з вказаним наказом позивача було ознайомлено 18.08.2022, тоді як його рапорт про відкликання рапорту про звільнення зі служби надійшло на адресу ГУНП у Вінницькій області лише 20.08.2022. Отже, на думку відповідача, подання такого рапорту не впливає на законність оскаржуваного наказу.

Крім того, відповідач зазначає, що Закон України "Про Національну поліцію" визначає порядок проходження служби в органах поліції, але не врегульовує процедуру звільнення поліцейського за власним бажанням, зокрема строки попередження працівником про таке звільнення та строки прийняття відповідного рішення про звільнення. Однак це не дає підстав для застосування до спірних правовідносин норм трудового законодавства, зокрема щодо попередження роботодавця про наступне звільнення з роботи за два тижні.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та надали пояснення згідно з обґрунтуваннями, наведеними у позовній заяві. Просять суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представниця відповідача в судовому засіданні позов заперечила з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Просить суд відмовити у задоволенні позову.

Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, суд встановив таке.

Позивач ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України в період з серпня 2004 року до листопада 2015 року. З листопада 2015 року позивач проходив службу в Національній поліції України, займав посаду начальника сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області, спеціальне звання позивача капітан поліції. Загальний стаж служби позивача в поліції станом на 17.08.2022 складав 18 років 00 місяців 01 день.

17.08.2022 на ім`я начальника ГУНП у Вінницькій області позивач подав рапорт про звільнення зі служби в Національній поліції України за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням) у зв`язку з небажанням в подальшому проходити службу в поліції.

17.08.2022 за результатами розгляду вказаного рапорту начальник Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області підготував та вніс начальникові ГУНП у Вінницькій області подання про звільнення позивача зі служби в поліції відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням).

Наказом начальника ГУНП у Вінницькій області від 17.08.2022 № 134 о/с позивача звільнено з посади начальника сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області та служби в поліції на підставі п. 7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію", з 17.08.2022. Підставою для прийняття наказу зазначено рапорт ОСОБА_1 від 17.08.2022.

18.08.2022 позивача під підпис ознайомлено з наказом про звільнення. Водночас позивач зазначив, що 17.08.2022 подав рапорт про відкликання рапорту про звільнення за власним бажанням та просив цей рапорт не розглядати, про що також усно повідомив безпосереднього керівника та начальника УКЗ ГУНП у Вінницькій області.

Також судом встановлено, що 17.08.2022 поштою позивач скерував на ім`я начальника ГУНП у Вінницькій області рапорт від 17.08.2022, в якому просив не розглядати його рапорт від 17.08.2022 на звільнення, оскільки він має бажання проходити службу у Національній поліції України (поштове відправлення № 780 прийняте відділенням АТ "Укрпошта" 17.08.2022 о 17:10 год).

Згідно з інформацією із системи відстеження поштових відправлень АТ "Укрпошта" вказане відправлення вручене представнику ГУНП у Вінницькій області (за довіреністю) 18.08.2022.

Разом з тим, як видно з наданих відповідачем документів, рапорт позивача від 17.08.2022 про відкликання рапорту від 17.08.2022 про звільнення був зареєстрований в ГУНП у Вінницькій області 20.08.2022 (вх. № 4195/101/11/2022).

Вважаючи звільнення з роботи незаконним, позивач 22.08.2022 звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських та порядок проходження служби в Національній поліції України визначаються Законом України "Про Національну поліцію" № 580-VIII від 02 липня 2015 року (далі Закон № 580-VIII).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 580-VIII у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону № 580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

За приписами статті 59 Закону № 580-VIII:

- служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень (частина перша);

- рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України (частина третя);

- видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України (частина четверта);

- порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції встановлює Міністерство внутрішніх справ України (частина п`ята).

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Закону № 580-VIII днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів України 29.07.1991 № 114 (далі Положення № 114).

Згідно із пунктом 64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік):

ж) за власним бажанням при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків;

з) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації;

и) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 68 Положення № 114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

"Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції" затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України 23.11.2016 № 1235 (далі Порядок № 1235, розроблено відповідно до статті 59 Закону України "Про Національну поліцію" з метою забезпечення належної підготовки та видання наказів з питань проходження служби поліцейськими.

Згідно із пунктом 2 розділу І "Загальні положення" Порядку № 1235 рішення з питань проходження служби в поліції оформлюються письмовими наказами по особовому складу.

Розділом ІІ "Підстави для видання наказів по особовому складу" Порядку № 1235 встановлено, що підставою для видання наказів по особовому складу є, зокрема, такі зміни в службовій діяльності, як звільнення зі служби в поліції.

Відповідно до розділу ІІІ "Порядок підготовки та видання наказів по особовому складу" Порядку № 1235:

- підставою для підготовки та видання наказів по особовому складу є документи з питань проходження служби, подані до підрозділу кадрового забезпечення поліцейським, його керівником або працівником, який здійснює кадрове забезпечення підрозділу (пункт 2);

- перелік документів з питань проходження служби визначається згідно з Переліком документів з питань проходження служби, затвердженим наказом МВС України від 23.11.2016 № 1235 (далі Перелік).

Одним із документів з питань проходження служби відповідно до Переліку є рапорт (заява), що пишеться власноручно у довільній формі.

Суд враховує, що Закон України "Про Національну поліцію" не визначає умов щодо строків розгляду рапорту про звільнення за власним бажанням, як і строків реалізації такого рапорту шляхом видання наказу про звільнення.

Водночас пунктом 4 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII передбачено можливість застосування норм Положення № 114 при вирішенні питання щодо дотримання відповідачем процедури звільнення позивача зі служби в поліції.

Системний аналіз відповідний норм свідчить про те, що особливостями звільнення особи зі служби в поліції за власним бажанням є, зокрема, те, що заявник має повідомити про наявність поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків, та попередити прямого начальника про звільнення не пізніш ніж за три місяці до дня звільнення.

Верховний Суд у постанові від 15.02.2021 у справі № 160/3607/19 висловив правову позицію, що приписи пункту 68 Положення № 114 застосовуються як норми спеціального нормативно-правового акту у питанні регулювання терміну попередження позивачем про звільнення за власним бажанням, який, на відміну від КЗпП України, становить не два тижні, а три місяці.

У вказаній справі суд касаційної інстанції зазначив, що у межах передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору можуть домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, серед іншого, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 12.08.2019 у справі № 810/3376/16, від 20.12.2019 у справі № 826/375/17 та від 15.02.2022 у справі № 160/3607/19.

Особливістю розглянутого правового регулювання є те, що змістом наведеного законодавчого припису, до закінчення тримісячного строку попередження особа має право відкликати поданий рапорт, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк. У разі якщо сторони домовилися про звільнення у більш короткий строк, особа має право відкликати поданий рапорт про звільнення до спливу цього строку.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.08.2019 у справі № 815/1490/16, від 22.11.2019 у справі № 813/740/17.

Верховний Суд України у постановах від 05.12.2011 у справі № 21-236а11, від 29.05.2012 у справі № 21-122а12, від 10.07.2012 у справі № 21-136а12, усуваючи розбіжності у судовій практиці щодо застосування пункту 68 Положення № 114, дійшов висновку, що до закінчення тримісячного строку попередження відповідні особи мають право відкликати поданий рапорт, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк.

Така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим статусом працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку тощо.

Крім того, у вищевказаних судових рішеннях Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою в межах передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору мають право домовитися про звільнення в більш короткий строк. Такою домовленістю необхідно вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін. Видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника міліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.

На протиправність передчасного звільнення за наведеним правовим регулюванням також вказував Верховний Суд у постановах від 12.08.2019 у справі № 810/3376/16, від 20.05.2020 у справі № 804/868/16, від 05.02.2020 у справі № 819/744/16 та від 20.05.2020 у справі № 804/868/16.

Отже, до закінчення визначеного у статті 68 Положення №114 строку служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови, що між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.

Як встановлено судом, підставою для звільнення позивача відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII став його рапорт від 17.08.2022, в якому позивач просив звільнити його зі служби в Національній поліції України через небажання в подальшому проходити службу в поліції, але при цьому не пропонував конкретної дати припинення служби. Учинена на заяві резолюція уповноважених посадових осіб відповідача також не містила ні пропозиції, ні погодження строку, з якого служба може бути припинена.

Крім того, під час розгляду справи судом не встановлено, а відповідачем не доведено, що сторони в іншій формі погодили дату звільнення позивача до спливу строку, передбаченого пунктом 68 Положення №114, або ж обговорювали це питання та досягли згоди в цій частині.

Відтак суд вважає, що окремої домовленості щодо дати звільнення позивача зі служби в поліції не було.

Верховний Суд у постанові від 15.02.2021 в справі № 160/3607/19 наголосив на необхідності застосовування у питанні регулювання терміну попередження поліцейським про звільнення за власним бажанням саме приписів пункту 68 Положення № 114, як спеціального нормативно-правового акту, який, на відміну від КЗпП України, становить не два тижні, а три місяці.

До закінчення такого тримісячного строку попередження особа має право відкликати поданий рапорт, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк. У разі якщо сторони домовилися про звільнення у більш короткий строк, особа має право відкликати поданий рапорт про звільнення до спливу цього строку.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.08.2019 у справі № 815/1490/16 та від 22.11.2019 у справі № 813/740/17.

Запроваджений в Україні воєнний стан вказаних вище висновків не змінює, оскільки будь-яких особливостей щодо правового регулювання питань звільнення поліцейських на час дії воєнного стану законодавством не передбачено.

Судом встановлено, що 17.08.2022, тобто у той самий день, позивач подав на ім`я начальника ГУНП у Вінницькій області рапорт, в якому просив не розглядати його попередній рапорт від 17.08.2022 про звільнення за власним бажанням, оскільки, як зазначив у рапорті позивач, він бажає проходити службу в Національній поліції України.

Відтак суд констатує, що позивач до закінчення тримісячного строку, передбаченого пунктом 68 Положення № 114, відкликав свій рапорт про звільнення за власним бажанням, маючи на це законне право.

Відповідний рапорт надійшов на адресу відповідача 18.08.2022, що підтверджується відомостями із системи відстеження поштових відправлень АТ "Укрпошта", тобто в межах зазначеного вище тримісячного строку.

За наведених обставин, правого регулювання та усталених висновків Верховного Суду, суд вважає, що звільнення позивача зі служби в поліції відбулося неправомірно, оскільки прийняття оскаржуваного наказу було передчасним та позбавило позивача права на відкликання свого рапорту про звільнення за власним бажанням.

Суд наголошує на тому, що звільнення з публічної служби з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав звільненої особи.

Відтак оскаржуваний наказ ГУНП у Вінницькій області від 17.08.2022 № 134 о/с є протиправним і підлягає скасуванню.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача у зв`язку з незаконним звільненням, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, належним правовим способом захисту порушених прав позивача у зв`язку з незаконним звільненням є його поновлення на раніше займаній посаді начальника сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області.

При цьому суд враховує правову позицію, наведену у постанові Верховного Суду від 13.08.2020 в справі № 821/3795/15-а.

У пунктах 46-48 зазначеної постанови Верховний Суд дійшов висновку, що за приписами частини першої статті 235 КЗпП України на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі (незалежно від скорочення посади, яку обіймав позивач). Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені у частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі. Відтак за результатами касаційного розгляду Верховний Суд скасував рішення суду першої та апеляційної інстанцій в частині зобов`язання відповідача вирішити питання про працевлаштування позивача на роботі (таке рішення було обумовлене скороченням посади, з якої позивача незаконно звільнили) та в цій частині прийняв нове рішення, яким поновив позивача на раніше займаній посаді.

Відтак суд доходить висновку про необхідність поновлення позивача на посаді начальника сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області з дня незаконного звільнення, тобто з 17.08.2022.

Водночас рішення суду в цій частині необхідно звернути до негайного виконання в силу приписів ч. 7 ст. 235 КЗпП України та п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України.

Надаючи оцінку позовним вимогам щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Згідно з абз. 5 п. 10.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 № 7 "Про судове рішення в адміністративній справі", задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати. Період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до абз. "з" п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року (далі Порядок № 100), цей Порядок застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Абзацами 3, 4 пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення.

Відповідно до довідки Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП у Вінницькій області від 07.09.2022 № 1488/29/02-2022 середньомісячна заробітна плата позивача на дату звільнення зі служби в поліції складала 14 282,24 грн, а середньоденна 468,27 грн.

Таким чином, оскільки на дату постановлення судом рішення період вимушеного прогулу позивача становить 1 місяць та 6 робочих днів (з 17.08.2022 до 26.09.2022 включно), у зв`язку з поновленням позивача на роботі на його користь підлягає стягненню середній заробіток в загальній сумі 17 091,86 грн (14 282,24 + 6х468,27).

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Тому при виплаті присудженого позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідач повинен утримати та сплатити з присудженої суми податки та інші загальнообов`язкові платежі, в порядку та розмірах, визначених чинним законодавством.

При цьому, з урахуванням вимог п. 2 ст. 1 ст. 371 КАС України, рішення суду в частині стягнення на користь позивача заробітної плати за один місць в сумі 14 282,24 грн підлягає негайному виконанню.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

За змістом частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши надані ними докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов належить задовольнити повністю.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а інших пов`язаних з розглядом справи витрат не встановлено, питання щодо розподілу судових витрат у цій справі не вирішується.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295, 371 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Вінницькій області від 17 серпня 2022 року № 134 о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції з посади начальника сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Вінницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області за пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" з 17 серпня 2022 року.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Вінницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області з 17 серпня 2022 року.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 серпня 2022 року до 26 вересня 2022 року включно в сумі 23 091,86 грн (двадцять три тисячі дев`яносто одна гривня 86 копійок), з відрахуванням при його виплаті податків та інших загальнообов`язкових платежів.

На підставі положень п. 2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Вінницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області та в частині присудження ОСОБА_1 виплати заробітної плати за один місяць в розмірі 20 282,24 грн (двадцять тисяч двісті вісімдесят дві гривні 24 копійки), з відрахуванням при її виплаті податків та інших загальнообов`язкових платежів.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 )

2) відповідач: Головне управління Національної поліції у Вінницькій області (, місцезнаходження: вул. Театральна, 10, м. Вінниця, 21050).

Повне судове рішення складено 29.09.2022.

Суддя Сало Павло Ігорович