Справа № 380/5774/22
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2022-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/5774/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2022 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Сидор Н.Т., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги,

в с т а н о в и в :

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області, у якій позивач просить визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Львівській області від 12 лютого 2021 року №Ф-7122-17 «У» у сумі 33 960,74 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що з 27.03.2017 був зареєстрований як фізична особа-підприємець. На час реєстрації був працевлаштований, відтак ЄСВ за нього сплачував роботодавець. З третього кварталу 2017 року підприємницьку діяльність позивач не здійснював, доходів не отримував. Крім того, посилається на порушення вимог податкового законодавства в частині строку направлення податкової вимоги.

Стосовно процесуальних дій, вчинених у зв`язку із розглядом справи, суд зазначає, що ухвалою судді від 05.04.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання за наявними матеріалами; визнано поважними причини пропуску строку звернення позивача до суду з цим позовом та поновлено цей строк; витребувано у відповідача зворотній бік інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 , документи, на підставі яких сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-7122-17 У від 12 лютого 2021 року та інформацію про період виникнення заборгованості у спірній вимозі.

Відповідач проти задоволення позову заперечує з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 взятий на облік в органах податкової служби з 27.03.2017. В оскаржуваній вимозі про сплату боргу (недоїмки) відображена недоїмка позивача по ЄСВ за 2017-2020 роки. Вказує, що строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Головне управління ДПС у Львівській області 12.02.2021 сформувало вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-72122-17 У, відповідно до якої станом на 04 листопада 2021 року заборгованість ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску складає 33 960,74 грн.

Згідно з даними інформаційних систем ДПС по ФОП ОСОБА_1 заборгованість по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування по коду платежу /7140000/ становить 33 960,74 грн, яка виникла за рахунок щоквартальних нарахувань:

- 19.10.2017 в сумі 1408,00 грн (ІІІ квартал 2017 року);

- 19.01.2018 в сумі 2112,00 грн (IV квартал 2017 року);

- 19.04.2018 в сумі 2457,18 грн (І квартал 2018 року);

- 19.07.2018 в сумі 2475,18 грн (ІІ квартал 2018 року);

- 19.10.2018 в сумі 2457,18 грн (ІІІ квартал 2018 року);

- 21.01.2019 в сумі 2457,18 грн (IV квартал 2018 року);

- 19.04.2019 в сумі 2754,18 грн (І квартал 2019 року);

- 19.07.2019 в сумі 2754,18 грн (ІІ квартал 2019 року);

- 21.10.2019 в сумі 2754,18 грн (ІІІ квартал 2019 року);

- 20.01.2020 в сумі 2754,18 грн (IV квартал 2019 року);

- 21.04.2020 в сумі 2078,12 грн (І квартал 2020 року);

- 20.07.2020 в сумі 1039,06 грн (ІІ квартал 2020 року);

- 19.10.2020 в сумі 3178,12 грн (ІІІ квартал 2020 року);

- 19.01.2021 в сумі 3300,00 грн (IV квартал 2020 року).

Позивач податкову вимогу від 12.02.2021 №Ф-72122-17 У вважає протиправною та просить таку скасувати.

Вирішуючи даний спір, суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI (далі Закон №2464-VI).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Як встановлено п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску.

Згідно з ч. 2-4 ст. 9 Закону №2464-VI, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску податковими органами у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до податкових органів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

База нарахування єдиного внеску визначена с. 7 Закону №2464-VI. Згідно з пп. 2,3 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VI, єдиний внесок нараховується:

2) для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;

3) для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

У позовній заяві позивач стверджує, що з третього кварталу 2017 року підприємницьку діяльність не здійснював, доходів не отримував, відтак нарахування єдиного внеску за цей період є протиправним.

Верховний Суд вже неодноразово вирішував зазначене питання. Зокрема, у постановах від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19), від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19 ), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18) висловлено правову позицію, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Відтак, незалежно від того, чи провадив позивач господарську діяльність та чи отримував дохід від такої, на нього законодавством покладено обов`язок щодо сплати єдиного внеску. Винятком є лише той випадок, якщо особа є найманим працівником та обов`язок зі сплати єдиного внеску за неї виконує роботодавець.

З цього приводу позивач вказує, що на час реєстрації фізичною особою-підприємцем він був працевлаштований.

Згідно з трудовою книжкою ОСОБА_1 від 28.06.2016 серії НОМЕР_1 , 01.04.2016 позивача прийнято на роботу на посаду лаборанта у Львівський автомобільно-дорожній коледж Національного університету «Львівська політехніка». 15.09.2017 позивача звільнено з роботи з посади лаборанта за згодою сторін.

Як встановлено з матеріалів справи, заборгованість позивача по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування по коду платежу /7140000/ становить 33 960,74 грн, яка виникла за рахунок щоквартальних нарахувань:

- 19.10.2017 в сумі 1408,00 грн (ІІІ квартал 2017 року);

- 19.01.2018 в сумі 2112,00 грн (IV квартал 2017 року);

- 19.04.2018 в сумі 2457,18 грн (І квартал 2018 року);

- 19.07.2018 в сумі 2475,18 грн (ІІ квартал 2018 року);

- 19.10.2018 в сумі 2457,18 грн (ІІІ квартал 2018 року);

- 21.01.2019 в сумі 2457,18 грн (IV квартал 2018 року);

- 19.04.2019 в сумі 2754,18 грн (І квартал 2019 року);

- 19.07.2019 в сумі 2754,18 грн (ІІ квартал 2019 року);

- 21.10.2019 в сумі 2754,18 грн (ІІІ квартал 2019 року);

- 20.01.2020 в сумі 2754,18 грн (IV квартал 2019 року);

- 21.04.2020 в сумі 2078,12 грн (І квартал 2020 року);

- 20.07.2020 в сумі 1039,06 грн (ІІ квартал 2020 року);

- 19.10.2020 в сумі 3178,12 грн (ІІІ квартал 2020 року);

- 19.01.2021 в сумі 3300,00 грн (IV квартал 2020 року).

З наведеного вбачається, що позивачу нараховано єдиний внесок у сумі 1408,00 грн за ІІІ квартал (липень, серпень, вересень) 2017 року. Водночас з трудової книжки позивача встановлено, що у період липень 2017 року 15 вересня 2017 року позивач був працевлаштований найманим працівником, відтак єдиний внесок за вказаний період сплачувався роботодавцем.

У відзиві на позовну заяву відповідачем не обґрунтовано правильності нарахування єдиного внеску за ІІІ квартал 2017 року.

Оскільки суд не може виокремити суму єдиного внеску, яку слід було нарахувати за ІІІ квартал 2017 року, з врахуванням того, що більшу частину ІІІ кварталу позивач був найманим працівником, вважає доцільним скасувати податкову вимогу 12.02.2021 №Ф-72122-17-У в частині нарахування єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за ІІІ квартал 2017 року в сумі 1408,00 грн.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач був найманим працівником у період з жовтня 2017 року по 19 січня 2021 року та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування здійснював за нього його роботодавець.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що у позивача був обов`язок сплачувати єдиний соціальний внесок за період з жовтня 2017 року по 19 січня 2021 року, незалежно від отримання чи неотримання ним доходу за цей період від здійснення підприємницької діяльності, оскільки це прямо передбачено пунктами 2, 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI.

Щодо покликань позивача на порушення вимог податкового законодавства в частині порушення строку повідомлення про наявність податкового боргу та надсилання податкової вимоги, суд зазначає, що чинним законодавством не закріплено вимоги податкового органу надсилати платнику єдиного внеску вимогу про сплату боргу після кожного місяця в якому зросла сума недоїмки. Вимога про сплату боргу формується на всю суму боргу, а не боргу за певний період.

Відповідно до п. 59.1 ст. 59 ПК України, у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Згідно з п. 59.2 ст. 59 ПК України, податкова вимога разом з детальним розрахунком суми податкового боргу надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.

Крім того, відповідно до частини 16 статті 25 Закону №2464-VI строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

Відповідно до абз. 1, 3 ч. 8 ст. 9 Закону №2464-VI, платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Як передбачено абз. 4 ч.8 ст. 9 Закону №2464-VI періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до податкового органу (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що платники єдиного внеску у розумінні норм Закон №2464-VI зобов`язані подавати звітність із визначенням суми виплат (доходу), на які (який) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, нараховувати та своєчасно сплачувати єдиний внесок.

При цьому, суд вважає за необхідне зауважити, що неподання контролюючому органу звітності за єдиним внеском та невиконання у такий спосіб встановленого Законом №2464-VI обов`язку не нівелює зміст та обсяг зобов`язання платника щодо належної сплати єдиного внеску та не має наслідком його невиконання.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.12.2020 у справі №440/1256/19.

Таким чином, наявність у позивача боргу зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 жовтня 2017 року по 19 січня 2021 року повністю підтверджується наявними у матеріалах справи доказами та фактичними обставинами справи.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд доходить переконання про часткове задоволення позовних вимог.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку те, що такий підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до правил ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При обчисленні розміру судового збору, що підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, суд виходить з такого.

Судом скасовано оскаржувану податку вимогу в частині нарахування єдиного внеску за період ІІІ кварталу 2017 року у розмірі 1408,00 грн, що становить 4,15% від загальної суми податкового боргу, визначеного податковою вимогою від 12 лютого 2021 року №Ф-7122-17 «У» ( 33 960,74 грн).

Відповідно 4,15% від сплаченого позивачем судового збору (992,40) становить 41,19 грн.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому ст. 134 КАС України.

Так, за змістом ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано:

- ордер на надання правничої (правової) допомоги від 14.02.2022 серії ВС №1121349;

- свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЛВ №002193 від 18.06.2021;

- договір про надання правової допомоги №139 від 26.01.2022;

- акт №18/02 про надання правової допомоги відповідно до Договру про надання правової допомоги №139 від 26.01.2022;

- розрахунок №18/02 від 18.02.2022.

Поряд з цим, ч. 5, 6 ст.134 КАС України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу статті 134 КАС України, випливає, що крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в т.ч. неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в ч. 5 цієї статті. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Таким чином, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, згідно з практикою якого заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача задоволено, а також, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а їх розмір є розумний та виправданий, що передбачено у статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої прийнято рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Як вбачається з акту №18/02 про надання правової допомоги відповідно до Договору про надання правової допомоги №139 від 26.01.2022, виконавець надав клієнту наступні послуги:

- розроблення правової позиції по справі;

- збір доказів по справі;

- підготовка та подання позовної заяви;

- представництво інтересів клієнта в суді 1-ї інстанції.

Розмір гонорару становить 5 000,00 грн.

Проаналізувавши розрахунок вартості наданих адвокатом послуг, суд вважає, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу в суді не є співмірними по відношенню до складності справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), а розмір гонорару є завищеним.

Так, предмет спору в цій справі не є складним, містить лише один епізод спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними.

Разом з тим, при вирішення питання про розподіл судових витрат, враховується висновок про часткове задоволення заявленого позивачем позову.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що заявлений представником позивача до відшкодування розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи та непропорційним до предмета спору, а тому підлягає зменшенню до 500,00 грн, що, на думку суду, відповідатиме вимогам розумності та співмірності.

Керуючись статтями 2, 8-10, 14, 72-77, 90, 139, 242-246, 255, 257, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління ДПС у Львівській області від 12 лютого 2021 року №Ф-7122-17 «У» в частині нарахування суми 1408,00 грн за період ІІІ кварталу 2017 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 41 (сорок одна) гривня 19 копійок та 500 (п`ятсот) гривень 00 копійок витрат на професійну правничу допомогу.

У задоволенні стягнення решти витрат на професійну правничу допомогу відмовити

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції з урахуванням положень підп. 15.5 п. 15 розд. VII «Перехідні положення» та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач Головне управління ДПС у Львівській області (79003, м. Львів, вул. Стрийська, 35; код ЄДРПОУ ВП 43968090).

Суддя Сидор Н.Т.