Справа № 480/13291/21
Суддя: О.О. Осіпова
Дата ухвалення: 2022-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Осіпова О.О.,
за участю секретаря судового засідання - Жучкова Т.В.,
представника позивача - Кузнєцова А.С.,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Слобожанського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки Полтавської області, Державної служби України з безпеки на транспорті, в якій просить:
1) визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно- господарського штрафу №235298 від 30.11.2021 р.;
2) стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті на користь фізичної особи-підприемця ОСОБА_1 понесені ним судові витрати.
Свої вимоги мотивує тим, що оскаржувана постанова про накладення штрафу за порушення законодавства про автомобільний транспорт, відповідальність за яке встановлена абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме за надання послуг з регулярних пасажирських перевезень за маршрутом Кролевець-Конотоп-Суми через Козацьке без оформлення квитково-касового листа, наявність якого передбачена ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт», є протиправною, оскільки згідно з наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 25 травня 2006 року №503 наказ Міністерства транспорту та зв`язку України від 31.05.2000р. №279 «Про затвердження інструкції про порядок обліку бланків квитків на проїзд автомобільним транспортом та готівки, отриманої від перевезень пасажирів і багажу», який у додатку №3 містив форму квитково-касового листа, втратив чинність.
Таким чином, на час проведення відповідачем перевірки та прийняття оскаржуваної постанови про накладення адміністративно-господарського штрафу на позивача на законодавчому рівні не існувало визначеної форми квитково-касового листа та порядку його ведення, а тому вимога ст. 39 Закону України "Про автомобільний транспорт" щодо наявності у водія автобусу квитково-касового листа під час здійснення регулярного пасажирського перевезення за відсутності законодавчо визначених вимог до форми квитково-касового листа та порядку його заповнення є неспроможною до застосування.
Позивач зазначає, що відсутність на законодавчому рівні затвердження форми квитково-касового листа та порядку його ведення, а також положення ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» в частині зобов`язання водія мати квитково-касовий лист суперечать загальним принципам правової визначеності, а тому відсутні підстави для застосовування до нього адміністративно-господарського штрафу за надання послуг з регулярних пасажирських перевезень без квитково-касового листа, оскільки форма та порядок ведення зазначеного документу не передбачені чинним законодавством.
Ухвалою від 10.12.2021р. розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Того ж дня за клопотанням представника позивача судом винесено ухвалу про забезпечення позову шляхом зупинення дії постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу №235298 від 30.11.2021р. до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі.
03.02.2022р. від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с.31-36), в якому проти задоволення позовних вимог заперечує, оскільки відповідно до ст. 39 Закону України "Про автомобільний транспорт" автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення. Документами для регулярних пасажирських перевезень для водія автобуса є: посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, квитково-касовий лист, схема маршруту, розклад руху, таблиця вартості проїзду (крім міських перевезень), інші документи, передбачені законодавством України.
Таким чином, відповідно до ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення, зокрема квитково-касовий лист.
На думку представника відповідач, втрата чинності наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 279 від 31 травня 2000 року не свідчить про відсутність обов`язку перевізника та водія щодо ведення квитково-касового листа відповідно до вимог ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Отже, Слобожанське міжрегіональне управління Укртрансбезпеки правомірно застосувало до перевізника адміністративно-господарські санкції.
Крім того, скасований наказ Міністерства транспорту та зв`язку України № 279 від 31 травня 2000 року був підзаконним нормативно-правовим актом, а Закон України «Про автомобільний транспорт» є актом вищої юридичної сили, який є чинним та неконституційним не визнавався.
Враховуючи викладене, у задоволенні позову просить відмовити.
08.02.2022р. судом винесена ухвала, якою справа призначена до розгляду у судовому засіданні.
10.02.2022р. представником позивача подана відповідь на відзив (а.с.47-49), відповідно до якої приписи частини другої статті 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» є нечіткими, неузгодженими і непередбачуваними у застосуванні, адже допускають декілька варіантів юридично значимої поведінки суб`єктів правовідносин та множинне розуміння їх обов`язків, що є порушенням принципу правової визначеності.
Отже, постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу №235298 від 30.11.2021 р. з підстав відсутності у водія квитково-касового листа має бути скасована.
Крім того, на користь ОСОБА_1 повинні бути стягнуті витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000грн., що підтверджується копією договору про надання правової допомоги №2021-01/12 від 01.12.2021 р.; довідкою про детальний опис робіт адвоката та платіжним дорученням №56 від 01.12.2021р.
Представник позивача посилається на те, що відповідачем не було заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, як того вимагає чинне законодавство, а тому він вважає, що понесені ОСОБА_2 витрати є доведеними та відповідають критерію співмірності.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.
Представники відповідачів в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 06.10.2021 р. водій ОСОБА_3 з автостанції, що знаходиться в м. Суми по вул. Степана Бандери, 40, здійснював перевезення пасажирів по рейсу №6526 за маршрутом Суми- Кролевець транспортним засобом Volkswagen Crafter д.н.з. НОМЕР_1 .
Цього ж дня посадовими особами Слобожанського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки Полтавської області, в Сумській області на а/д Р61 Батурин-Конотоп-Суми 143 км на підставі направлення на перевірку від 04.10.2021 р. №015032 було проведено перевірку та складено акт №250657 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом (далі - акт №250657).
В акті №250657 зазначено, що перевірка проводилась відносно транспортного засобу Volkswagen Crafter д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 .
Відповідно до відомостей, що містяться в акті №250657, під час перевірки було виявлено порушення ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: надання послуг з регулярних пасажирських перевезень за маршрутом Кролевець-Конотоп-Суми через Козацьке без оформлення квитково-касового листа, відповідальність за які передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», абз.3 ч. 1 «перевезення пасажирів за відсутності на момент перевірки документів, визначених ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: квитково-касовий лист.
Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 3 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачено, що цей Закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.
Згідно із частиною 1 статті 5 Закону України "Про автомобільний транспорт" основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.
Відповідно до статті 39 Закону України "Про автомобільний транспорт" автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.
Документи для регулярних пасажирських перевезень: для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, квитково-касовий лист, схема маршруту, розклад руху, таблиця вартості проїзду (крім міських перевезень), інші документи, передбачені законодавством України.
Згідно із абзацом 3 статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно - господарські штрафи, а саме: за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Пунктом 15 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року №1567 встановлено, що під час проведення рейдової перевірки перевіряється, зокрема, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.
Згідно з ч. 1, 2 абзацу 2 ст. 39 ЗУ "Про автомобільний транспорт", документи для регулярних пасажирських перевезень:
для автомобільного перевізника - ліцензія, договір із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування чи їх дозвіл, паспорт маршруту, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України;
для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, квитково-касовий лист, схема маршруту, розклад руху, таблиця вартості проїзду (крім міських перевезень), інші документи, передбачені законодавством України.
Зі змісту ст. 39 Закону України "Про автомобільний транспорт" вбачається, що автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення. Документи для регулярних пасажирських перевезень для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, квитково-касовий лист, схема маршруту, розклад руху, таблиця вартості проїзду (крім міських перевезень), інші документи, передбачені законодавством України. Документи для регулярних спеціальних пасажирських перевезень для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, схема маршруту, розклад руху, інші документи, передбачені законодавством України. Документи для нерегулярних пасажирських перевезень для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, договір із замовником транспортних послуг, документ, що засвідчує оплату транспортних послуг, інші документи, передбачені законодавством України.
В акті перевірки зазначено, що водій транспортного засобу здійснював перевезення пасажирів і на час перевірки не пред`явив оформлений квитково- касовий лист.
Наказом Міністерства транспорту України від 31.05.2000р. №279, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 23.06.2000р. за №369/4590, затверджено Інструкцію про порядок обліку бланків квитків на проїзд автомобільним транспортом та готівки, отриманої від перевезень пасажирів і багажу, додатком №13 до якої затверджено форму квитково-касового листа.
Згідно із наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 25 травня 2006 року №503 наказ №279 втратив чинність.
Таким чином, на час проведення перевірки та оформлення акту №250657 від 06.10.2021р. на законодавчому рівні не існувало визначеної форми квитково-касового листа та порядку його ведення, хоча квитково - касовий лист є обов`язковим документом для здійснення регулярних пасажирських перевезень згідно із статтею 39 Закону №3492.
Відтак, суд приходить до переконання, що приписи статті 39 Закону №3492 є нечіткими, неузгодженими і непередбачуваними у застосуванні, адже допускають декілька варіантів юридично значимої поведінки суб`єктів правовідносин та множинне розуміння їх обов`язків, що є порушенням принципу правової визначеності.
Відповідно до ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Одним із елементів принципу верховенства права, яким суд керується при вирішенні справ, Доповідь Венеційської комісії визначає "юридичну визначеність" ("legal certainty").
Юридична визначеність вимагає, щоб юридичні норми були зрозумілими й точними, а також, щоб їхньою метою було забезпечення передбачуваності ситуацій та правовідносин.
Конституційний Суд України вважає, що принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності [абзац шостий пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення Великої палати Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року у справі № 2-р/2017].
Така визначеність необхідна для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано [абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005].
Згідно із принципом правової визначеності як одним із елементів принципу верховенства права обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустимі, зокрема, за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, якими встановлюються такі обмеження [абзац другий підпункту 2.5 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Великої палати Конституційного Суду України від 21 грудня 2017 року у справі № 3-р/2017].
Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини ступінь чіткості, що має забезпечуватися у формулюваннях національних законів - яка в жодному випадку не може передбачити всі непередбачувані обставини, - значною мірою залежить від змісту даного документа, сфери, на яку поширюється даний закон, а також кількості та статусу тих, кому цей закон адресований (рішення у справі Вогт (Vogt v. Germany) від 02.09.1995).
Якість закону вимагає, щоб він був доступний для даної особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. Закон має містити досить зрозумілі й чіткі формулювання, які давали б громадянам належне уявлення стосовно обставин та умов, за якими державні органи уповноважені вдаватися до втручання в право.
Оскільки встановлено відсутність на законодавчому рівні затвердження форми квитково-касового листа та порядку його ведення, то положення статті 39 Закону України "Про автомобільний транспорт" в частині зобов`язання водія мати квитково-касовий лист суперечать загальним принципам правової визначеності.
Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Так, Верховний суд у своїй постанові від 20.12.2018 року у справі №804/8740/16, п. 32 зазначив, що "Що стосується квитково-касового листа, то тут зауваження позивача колегія суддів вважає слушними, позаяк відсутність затвердженої форми і змісту вказаного документа ставить перевізника у невизначене становище і ускладнює належне виконання вимог Закону України "Про автомобільний транспорт".
З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосовування до позивача адміністративно-господарського штрафу з приводу відсутності у водія автобусу заповненого квитково-касового листа, оскільки форма та порядок ведення зазначеного документу не передбачені чинним законодавством.
Таким чином, оскаржувана позивачем постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу №235298 від 30.11.2021р. є протиправною та підлягає скасуванню.
Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення у повному обсязі.
При цьому, суд зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справ.
Оскільки відповідно до посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС серії НОМЕР_2 , виданого 29.01.2019 р., позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 р. (категорія 1 ), то згідно з п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору.
Водночас, в матеріалах справи міститься клопотання про відшкодування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.
Так, пунктом 1 частини 3 статті 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
При цьому, положеннями частини 6 та частини 7 статті 134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частинами першою та другою статті 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат-розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Частиною 5 статті 134 КАС України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Із відзиву на позовну заяву (а.с.34-35) вбачається, що відповідач не згоден із відшкодуванням за його рахунок позивачу витрат на професійну правничу допомогу, зазначивши, що ОСОБА_1 не навів детального обґрунтування та не подав належних доказів на підтвердження їх розміру.
Суд зауважує, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співмірним з складністю справи, тобто не має бути явно завищеним порівняно з складністю справи. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема складністю справи, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
До суду для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу подано: копію договору про надання правової допомоги №2021-01/12 від 01.12.2021 р.; довідку про детальний опис робіт адвоката, платіжне доручення №56 від 01.12.2021р. на суму 6000грн., а також ордер на надання правничої правової допомоги та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с.8-12).
Пунктом 4.1. Договору про надання правової допомоги передбачено фіксований розмір оплати послуг адвоката, який складає 6000грн.
Згідно з довідкою про детальний опис робіт адвоката адвокатом Кузнєцовим А.С. були надані юридичні послуги за договором про надання правової допомоги №2021-01/12 від 01.12.2021 р., що включає в себе: надання будь-якої кількості консультацій, щодо вчинення необхідних дій як усних так і письмових, участі у судових засіданнях, - як особиста (без витрат на дорогу), так і у режимі відеоконференції, - складання позовної заяви, відповіді на відзив, апеляційної скарги або відзиву на апеляційну скаргу; знайомлення з матеріалами справи, представництво інтересів в органах виконання судових рішень, складання адвокатських запитів та інших шляхів отримання доказів; складання будь-якої кількості клопотань, будь-яких заяв під час розгляду справи в суді; організація зустрічей, переговорів.
Надаючи оцінку матеріалам, поданих на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає, такий розмір витрат на правничу допомогу адвоката є неспівмірним із складністю справи, оскільки вона розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження та по ній було проведено лише одне судове засідання, а тому підготовка до вказаної справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи, а також не потребувала затрат значного часу та коштів, які заявлені позивачем як витрати на правову допомогу.
Також, із довідки від 06.12.2021р. вбачається перелік послуг адвоката, пов`язаність яких із розглядом цієї справи не обґрунтовано (складання апеляційної скарги або відзиву на апеляційну скаргу, представництво в органах виконання судових рішень, складання адвокатських запитів та інших шляхів отримання доказів, організація зустрічей, переговорів, що сприяють захисту прав ОСОБА_1 під час надання правової допомоги).
Крім того, із поданих до суду документів неможливо встановити конкретну кількість часу, витраченого адвокатом на надання кожного виду правничих послуг.
Таким чином, з урахуванням досліджених судом доказів щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, тому суд, враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 1500 грн. та відшкодувати цю суму позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача Державної служби України з безпеки на транспорті.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Слобожанського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки Полтавської область, Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити у повному обсязі.
Визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно- господарського штрафу №235298 від 30.11.2021 р.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено 29.09.2022 р.

Суддя О.О. Осіпова