Справа № 160/2006/21
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2022-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 160/2006/21

адміністративне провадження № К/9901/43872/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мартинюк Н.М.,

суддів - Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №160/2006/21

за позовом ОСОБА_1

до Дніпропетровської обласної прокуратури

про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання нарахувати й виплатити вихідну допомогу при звільненні та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні,

за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Пащенко Вікторії Ігорівни

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 8 червня 2021 року (головуючий суддя: Н.В. Захарчук-Борисенко)

і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 2 листопада 2021 року (головуючий суддя: І.В. Юрко, С.В. Чабаненко, С.Ю. Чумак).

ВСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог

1. У лютому 2021 року ОСОБА_1 предявив позов до Дніпропетровської обласної прокуратури, у якому просив суд:

1.1. визнати протиправною бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати йому вихідної допомоги при звільненні на підставі наказу керівника Дніпропетровської обласної прокуратури №1083-к від 24 грудня 2020 року;

1.2. зобов`язати Дніпропетровську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на його користь вихідну допомогу при звільненні в розмірі двох середньомісячних заробітних плат;

1.3. стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 31 грудня 2020 року до дня фактичного розрахунку.

2. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 покликався на те, що наказом Дніпропетровської обласної прокуратури №1083к від 24 грудня 2020 року його звільнено з посади на підставі підпункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру», однак під час розрахунку відповідач не виплатив йому вихідну допомогу при звільненні, яка передбачена статтею 44 Кодексу законів про працю України (далі - «КЗпП України»).

2.1. У цьому контексті ОСОБА_1 стверджував, що сума вихідної допомоги визначається не статтею 44 КЗпП України (у розмірі не менше середнього місячного заробітку), а частиною четвертою статті 87 Закону Україну «Про державну службу» (у розмірі двох середньомісячних заробітних плат).

2.2. Зрештою ОСОБА_1 указував на наявність підстав для застосування статті 117 КЗпП України і стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

ІІ. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

3. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 8 червня 2021 року позовні вимоги задоволено частково:

3.1. визнано протиправною бездіяльності Дніпропетровської обласної прокуратури щодо ненарахування й невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні на підставі наказу керівника Дніпропетровської обласної прокуратури №1083к від 24 грудня 2020 року;

3.2. зобов`язано Дніпропетровську обласну прокуратуру нарахувати й виплати на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку;

3.3. стягнуто з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 31 грудня 2020 року до дня фактичного розрахунку.

3.4. у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

4. Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників, у зв`язку з чим до спірних правовідносин належить застосувати приписи КЗпП України. Оскільки ОСОБА_1 звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, суд дійшов висновку, що позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до статті 44 КЗпП України.

5. Одночасно з цим, суд визнав необґрунтованими доводи ОСОБА_1 стосовно необхідності визначення розміру спірної виплати з урахуванням положень частини четвертої статті 87 Закону Україну «Про державну службу», указавши на те, що позивач не був державним службовцем, тому цей закон у його випадку не застосовується.

6. Зрештою, виходячи з того, що відповідач не виплатив позивачу належну вихідну допомогу при звільнені, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимоги стосовно стягнення середнього заробітку.

ІІІ. Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

7. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 2 листопада 2021 року скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 8 червня 2021 року залишено без задоволення, натомість скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури задоволено та скасовано рішення суду першої інстанції, а у задоволенні позову відмовлено.

8. Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, керуючись правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 31 січня 2018 року у справі №820/1119/16, дійшов висновку, що ОСОБА_1 при звільненні з підстав та в порядку, передбачених Законом України «Про прокуратуру», не набув права на отримання вихідної допомоги, оскільки вказаним законом не передбачено виплату вихідної допомоги.

IV. Короткий зміст вимог касаційної скарги і відзиву

9. У листопаді 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Пащенко В.І. звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення судів попередніх інстанцій та просить:

9.1. постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 2 листопада 2021 року і рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 8 червня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати;

9.2. ухвалити нове судове рішення, яким зобов`язати відповідача нарахувати й виплатити позивачу вихідну допомогу при звільненні в розмірі двох середньомісячних заробітних плат у сумі: 42180,60 грн;

9.3. у іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 8 червня 2021 року залишити без змін.

10. В обґрунтування підстав касаційного оскарження покликається на пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - «КАС України»).

11. Скаржник стверджує, що суд апеляційної інстанції застосував частину п`яту статті 51 Закону України «Про прокуратуру», частину четверту статті 40, статтю 44 КЗпП України без урахування висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19, від 27 січня 2021 року у справі №380/1662/20, від 22 червня 2021 року у справі №200/5764/20-а, від 21 жовтня 2021 року у справі №640/3778/20, щодо виплати вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням з органів прокуратури.

12. Також скаржник указує на те, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, неправильно застосував частину другу статті 85 Закону України «Про прокуратуру», частину четверту статті 87 Закону України «Про державну службу» під час звільнення позивача на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

12.1. Скаржник наполягає на тому, що, окрім статті 44 КЗпП України, на позивача поширює дію частина четверта статті 87 Закону України «Про державну службу», якою передбачено інший (більший) розмір вихідної допомоги при звільненні.

12.2. Одночасно з цим, скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування указаних норм матеріального права у подібних правовідносинах.

13. У січні 2022 року відповідач подав відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити цю скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

14. В обґрунтування своєї позиції покликається на безпідставність доводів і вимог скаржника. Стверджує, що суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення з правильним застосуванням норм матеріального права.

15. Правова позиція відповідача полягає в тому, що позивач не набув права на отримання вихідної допомоги, оскільки він був звільнений на підставі та в порядку, встановленими Законом України «Про прокуратуру», якими не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні. Відповідач зазначає, що юридичним фактом, який зумовив звільнення позивача на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», є неуспішне проходження атестації, тобто підстава є відмінною від тих підстав, у зв`язку з якими стаття 44 КЗпП України передбачає виплату вихідної допомоги.

V. Фактичні обставини справи

16. Позивач ОСОБА_1 з 20 січня 2017 року до 30 грудня 2020 року працював в органах прокуратури України на посаді прокурора Синельниківської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, що підтверджується копією його трудової книжки.

17. Наказом керівника Дніпропетровської обласної прокуратури від 24 грудня 2020 року №1083к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Синельниківської місцевої прокуратури Дніпропетровської області на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 закону України «Про прокуратуру» з 30 грудня 2020 року.

18. Здійснюючи розрахунок при звільненні, Дніпропетровська обласна прокуратура не виплатила ОСОБА_1 вихідну допомогу.

19. Позивач, вважаючи, що при проведенні остаточного розрахунку при звільненні відповідач в порушення статті 44 КЗпП України не виплатив йому вихідну допомогу, звернувся до суду з метою оскарження такої бездіяльності.

VI. Джерела права

20. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

21. Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі також - «Закон № 1697-VII», у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

22. Згідно зі статтею 4 Закону №1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

23. Статтею 51 Закону №1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

24. Так, відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

25. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ (далі - «Закон №113-ІХ», у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) статтю 51 Закону №1697-VII доповнено частиною п`ятою, такого змісту: «на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження».

26. Відповідно до статті 1 КЗпП України (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

27. Статтею 40 КЗпП України визначено порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

28. Так, за змістом пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, серед іншого, у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

29. Водночас Законом №113-ІХ доповнено статтю 40 КЗпП України частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

30. Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку <…>.

31. Разом з цим, згідно з частиною другою статті 85 Закону України «Про прокуратуру» питання матеріально-побутового забезпечення та соціального захисту працівників органів прокуратури, не врегульовані цим Законом, визначаються Законом України «Про державну службу» та іншими законодавчими актами.

32. Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначає Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII (далі також - «Закон №889-VIII, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

33. Згідно з пунктом 13 частини третьої статті 3 Закону №889-VIII його дія не поширюється на прокурорів.

34. Відповідно до пунктів 1 та 1-1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу <…>.

35. Частиною четвертою статті 87 Закону №889-VIII встановлено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

VІІ. Позиція Верховного Суду

36. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

37. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

38. Згідно з ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2021 року касаційне провадження у справі відкрито з метою перевірки доводів скарги, яка подана на підставі пунктів 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

39. Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статті 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, виходить із такого.

40. Спір стосується правомірності дій відповідача щодо невиплати позивачу вихідної допомоги, передбаченої нормами статті 44 КЗпП України, при його звільненні з органів прокуратури у грудні 2020 року на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

41. Законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

42. Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

43. У той же час приписами Закону України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

44. Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення працівника, є стаття 44 КЗпП України.

45. Конституційний Суд України у Рішенні від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 зазначив, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

46. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі №803/31/16, від 17 жовтня 2018 року у справі №823/276/16, від 11 жовтня 2018 року у справі №823/244/16 та від 8 жовтня 2019 року у справі №823/263/16.

47. Зміни, внесені до КЗпП України Законом №113-ІХ, не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

48. З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачено виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з цим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже, не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

49. Аналогічна правова позиція викладена постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19, від 27 січня 2021 року у справі №380/1662/20, від 21 січня 2021 року у справі №260/1890/19, від 18 лютого 2021 року у справі №640/23379/19, від 25 лютого 2021 року у справі №640/8451/20, від 17 березня 2021 року у справі №420/4581/20, від 30 березня 2021 року у справі №640/25354/19, від 31 березня 2021 року у справі №320/2449/20, від 15 квітня 2021 року у справі №440/3166/20, від 27 травня 2021 року у справі №380/4855/20, від 24 червня 2021 року у справі №200/5390/20-а, від 22 липня 2021 року у справі №300/2000/20, від 11 серпня 2021 року у справі №640/9375/20, від 16 вересня 2021 року у справі №600/690/20-а, від 30 вересня 2021 року у справі №160/10949/20, від 21 жовтня 2021 року у справі №380/5278/20 і колегія суддів не вбачає підстав відступати від неї.

50. За наведеного правового регулювання, колегія суддів дійшла висновку про наявність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.

51. Ураховуючи викладене, колегія суддів уважає помилковими та такими, що не відповідають усталеній практиці Верховного Суду стосовно застосування статті 44 КЗпП України у взаємозв`язку з пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», викладеній у вказаних постановах, висновок суду апеляційної інстанції про відсутність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні.

52. Як установлено судом апеляційної інстанції, наказом керівника Дніпропетровської обласної прокуратури від 24 грудня 2020 року №1083к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Синельниківської місцевої прокуратури Дніпропетровської області на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 закону України «Про прокуратуру» з 30 грудня 2020 року.

53. На день звільнення Дніпропетровською обласною прокуратурою позивачу не виплачено вихідну допомогу, передбачену статтею 44 КЗпП України.

54. За таких обставин колегія суддів уважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивач набув право на виплату вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до статті 44 КЗпП України.

55. Водночас відповідач посилається на те, що за юридичним фактом, який зумовив звільнення позивача, є рішення кадрової комісії за результатами проходження ним атестації, а тому є безпідставним застосування до спірних правовідносин положення статті 44 КЗпП України.

56. У той же час, Верховний Суд зауважує, що у наказі від 24 грудня 2020 року підставою звільнення позивача зазначено пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» - тобто у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, незважаючи на підставу чи обставини видання наказу.

57. Колегія суддів не може визнати обґрунтованими посилання суду апеляційної інстанції на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі №820/1119/16.

58. Так, у названій постанові Суд дійшов висновку про те, що оскільки прокурора звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом України «Про прокуратуру», яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, він не набув права на її отримання.

59. Однак, варто зазначити, що після набрання чинності Законом №113-ІХ Верховний Суд, вирішуючи спори щодо виплати вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням з органів прокуратури, змінив свою позицію з цього питання і неодноразово та послідовно її підтримав.

60. Відтак, ураховуючи сталу практику Верховного Суду у цій категорії спорів та правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №755/10947/17 щодо необхідності застосування останньої правової позиції, застосуванню до спірних правовідносин підлягає саме та позиція, яка є останньою у цій категорії спорів.

61. Отже, оскільки під час вирішення спору суд апеляційної інстанції не застосував актуальну правозастосовну практику Верховного Суду, аргументи скаржника про неправильне застосування цим судом положень статті 44 КЗпП України у зіставленні з положеннями пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» у вимірі спірних правовідносин знайшли своє підтвердження.

62. Разом з цим, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи скаржника стосовно неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які визначають розмір вихідної допомоги при звільненні прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

63. Так, пунктом 13 частини третьої статі 3 Закону України «Про державну службу» прямо передбачено, що дія цього Закону не поширюється на прокурорів.

64. Натомість у частині другій статті 85 Закону України «Про прокуратуру» відсилочне посилання до норм Закону України «Про державну службу» дається у контексті врегулювання питань матеріально-побутового забезпечення та соціального захисту працівників органів прокуратури. До їхнього кола вихідна допомога при звільненні не належить, оскільки є самостійною правовою категорією, яка відображає іншу сутність виплат у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

65. Тож відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин частини другої статті 85 Закону України «Про прокуратуру» та частини четверту статті 87 Закону України «Про державну службу».

66. Розмір вихідної допомоги, право на отримання якої має позивач, визначається відповідно до статті 44 КЗпП України і становить не менше середнього місячного заробітку працівника, про що уже зазначалося.

67. Отже, враховуючи вказані обставини й висновки, суд першої інстанції цілком правомірно задовольнив позов частково.

68. На підставі викладеного Верховний Суд констатує, що суд апеляційної інстанції помилково скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, який повно встановив обставини справи і правильно застосував норми матеріального права та надав їм системне тлумачення.

69. Відтак, переглянувши оскаржуване судове рішення у межах, встановлених статтею 341 КАС України, Суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість доводів і вимог касаційної скарги.

70. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

71. Згідно зі статтею 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

72. Зважаючи на викладене, касаційну скаргу належить задовольнити частково та скасувати постанову апеляційного суду, залишивши в силі рішення суду першої інстанції.

73. З огляду на результат касаційного розгляду і відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрат не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пащенко Вікторії Ігорівни задовольнити частково.

2. Постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 2 листопада 2021 року скасувати.

3. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 8 червня 2021 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

…………………………….

…………………………….

…………………………….

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду