Справа № 640/3583/21
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2022-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/3583/21 Суддя (судді) першої інстанції: Гарник К.Ю.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 лютого 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, в якому просив:

- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві протиправними щодо відмови в зарахуванні пільгового стражу роботи з 04 травня 1978 року по 28 вересня 1978 року та з 01 січня 1992 року по 14 липня 1996 року на посаді водолаза за списком №1, починаючи з моменту призначення пенсії, а саме з 28 січня 2004 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до пільгового стажу роботи з 04 травня 1978 року по 28 вересня 1978 року та з 01 січня 1992 року по 14 липня 1996 року на посаді водолаза за Списком №1, починаючи з моменту призначення пенсії, а саме з 28 січня 2004 року;

- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в перерахунку ОСОБА_1 пенсії з урахуванням тільки заробітної плати за період з 01 січня 1979 року по 31 грудня 1983 року, починаючи з моменту звернення, а саме з 28 січня 2004 року, протиправними;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві перерахувати ОСОБА_1 пенсію з урахуванням тільки заробітної плати за період з 01 січня 1979 року по 31 грудня 1983 року, починаючи з моменту звернення, а саме, з 28 січня 2004 року, протиправними;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що посилається на те, що він перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за віком за Списком №1 з 28 січня 2004 року.

На переконання позивача, відповідачем протиправно не зараховано з моменту призначення пенсії пільговий стаж за Списком №1 - 4 роки 11 місяців роботи на посаді водолаза у період з 04 травня 1978 року по 28 вересня 1978 року та з 01 січня 1992 року по 14 липня 1996 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 лютого 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо не зарахування ОСОБА_1 до стажу, який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1, періоду його роботи з 04 травня 1978 року по 28 вересня 1978 року та з 01 січня 1992 року по 14 липня 1996 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві зарахувати ОСОБА_1 до стажу, який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1, періоду його роботи з 04 травня 1978 року по 28 вересня 1978 року та з 01 січня 1992 року по 14 липня 1996 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з урахуванням зарахованого до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №1, періоду роботи з 04 травня 1978 року по 28 вересня 1978 року та з 01 січня 1992 року по 14 липня 1996 року, починаючи з 08 грудня 2020 року, тобто, з моменту звернення за таким перерахунком.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення в частині відмови у зобов`язанні відповідача перерахувати пенсію з урахуванням тільки заробітної плати за період з 01.01.1979 по 31.12.1983, починаючи з моменту звернення, а саме: з 28.01.2004 протиправними та стягнути за рахунок бюджетних асигнувань моральної шкоди у розмірі 10 000 грн та прийняти нове рішення у цій частині, яким вказані позовні вимоги - задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що коєфіцієнт заробітної плати під час проведення перерахунку пенсії працюючого пенсіонера не може зменшуватись, що не було враховано судом першої інстанції.

До того ж, у разі якщо після проведення перерахунку пенсії за нормами чинного законодавства України розмір пенсії зменшується, то пенсія має виплачуватись у раніше встановленому розмірі.

Крім того, враховуючи наявність очевидних порушень прав позивача на отримання пенсії, як єдиного доходу, наявні підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем зазначено про те, що перерахунок пенсії позивача проведено відповідно до вимог чинного законодавства.

На думку пенсійного фонду, оскільки у матеріалах справи відсутня уточнююча довідка про період роботи з 04.05.1978 по 28.09.1978, а за період роботи з 01.01.1992 по 14..07.1996 відсутні матеріали атестації, тому такі періоди роботи неможливо зарахувати до пільгового стажу роботи.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 28 січня 2004 року перебуває на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

При цьому, розмір пенсії позивача, як вбачається з матеріалів пенсійної справи, обчислено із заробітної плати за період з 01 січня 1979 року по 31 грудня 1983 року та з 01 жовтня 2000 року по 28 лютого 2001 року.

До того ж, позивачу з 01 липня 2007 року здійснено перерахунок пенсії, розмір якої було обчислено із заробітної плати за період з з1 січня 1979 року по 31 грудня 1983 року, з 01 жовтня 2000 року по 28 лютого 2001 року та з 01 листопада 1994 року по 31 травня 2007 року, а з 01 жовтня 2009 року проведено перерахунок пенсії відповідно до частини 4 статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який обчислено із заробітної плати за період з 01 січня 1979 року по 31 грудня 1983 року, з 21 вересня 2000 року по 01 березня 2001 року та з 01 листопада 2004 року по 31 серпня 2009 року.

У той же час, відповідачем не зараховано до пільгового стажу роботи стаж роботи позивача водолазом за період з 04 травня 1978 року по 28 вересня 1978 року, як вказує відповідач, у зв`язку з відсутністю уточнюючої довідки.

Крім того, період роботи з 01 січня 1992 року по 14 липня 1996 року відповідачем до пільгового стажу не зараховано, у зв`язку з відсутністю підсумків атестації робочих місць, а також невірним зазначенням у довідці від 12 липня 1996 року №54 дати та номеру постанови Кабінету Міністрів України, якою визначено право на пенсію за віком за Списком №1 за період роботи з 01 січня 1992 року по 14 липня 1996 року.

03 грудня 2020 року представник позивача звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою, в якій просив:

- розрахувати пенсію ОСОБА_1 з урахуванням тільки заробітної плати за період з 01 січня 1979 року по 31 грудня 1983 року відповідно до довідки №180 від 26 березня 2004 року;

- розрахувати пенсію з урахуванням пільгового стажу за списком №1 на посаді водолаза ОСОБА_1 за період з 04 травня 1978 року по 28 вересня 1978 року та з 01 січня 1992 року по 14 липня 1996 року, починаючи з моменту призначення пенсії.

Листом від 05 січня 2021 року №166-31376/Л-02/8-2600/21 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило представника позивача про те, що відсутність підстав для задоволення вимог, зазначених в заяві, у зв`язку з відсутністю уточнюючої довідки за період роботи позивача водолазом з 04 травня 1978 року по 28 вересня 1978 року та у зв`язку з відсутністю підсумків атестації робочих місць, а також невірним зазначенням у довідці від 12 липня 1996 року №54 дати та номеру постанови Кабінету Міністрів України, якою визначено право на пенсію за віком за Списком №1 за період роботи з 01 січня 1992 року по 14 липня 1996 року.

Не погоджуючись з діями відповідача в частині не зарахування до стажу періоду роботи з 04 травня 1978 року по 28 вересня 1978 року, з 01 січня 1992 року по 14 липня 1996 року, а також з діями щодо відмови у здійсненні перерахунку пенсії з урахуванням заробітної плати виключно за період з 01 січня 1979 року по 31 грудня 1983 року, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в матеріалах справи відсутні відомості щодо того, що відповідачем вчинялись будь-які дії щодо витребування необхідних документів, а не вчинення органами Пенсійного фонду України таких дій, оскільки надані позивачем документи містять усі необхідні реквізити та відомості, які дають право позивачу для зарахування спірного періоду до пільгового стажу за Списком №1, тому слід визнати протиправними дії в частині відмови у зарахуванні до пільгового стажу за Списком №1 періоду роботи водолазом з 04 травня 1978 року по 28 вересня 1978 року та з 01 січня 1992 року по 14 липня 1996 року, та відповідно, зобов`язати відповідача зарахувати цей стаж до пільгового стажу за Списком №1.

Разом з тим, оскільки позивач скористався своїм правом для вибору періоду, який за який враховується заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо зобов`язання відповідача перерахувати ОСОБА_1 пенсію з урахуванням тільки заробітної плати за період з 01 січня 1979 року по 31 грудня 1983 року, починаючи з моменту звернення, а саме, з 28 січня 2004 року.

Крім того, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

У силу вимог ст. 1 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 100 вказаного Закону особам, які працювали до введення в дію цього Закону на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, передбачених раніше діючим законодавством, пенсії за віком призначаються на таких умовах:

а) особам, які мають на день введення в дію цього Закону повний стаж на зазначених роботах, що давав право на пенсію на пільгових умовах, пенсії в розмірах, передбачених цим Законом, призначаються відповідно до вимог за віком і стажем, встановлених раніше діючим законодавством;

б) особам, які не мають повного стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, вік, необхідний для призначення пенсії відповідно до ст. 12, знижується пропорційно наявному стажу в порядку, передбаченому ст.ст. 13-14 цього Закону, виходячи з вимог цього стажу, встановлених раніше діючим законодавством.

Так, згідно з абзацом 1 пункту «а» та пунктом «б» частини 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах та працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

У відповідності до пункту 3 Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року №383 (далі - Порядок №383) при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.

За правилами пункту 4.2 Порядку № 383 результати атестації (як уперше проведеної, так і чергової) застосовуються при обчисленні стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, упродовж 5 років після затвердження її результатів, за умови, якщо впродовж цього часу на даному підприємстві не змінились докорінні умови і характер праці (виробництво, робота, робоче місце), що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. У разі докорінної зміни умови і характеру праці для підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах має бути проведена позачергова атестація.

Згідно з пунктом 4.3 Порядку № 383 у разі підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах за результатами атестації, вперше проведеної до 21 серпня 1997 року (впродовж 5 років після введення в дію Порядку проведення атестації робочих місць) до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, зараховується весь період роботи на даному підприємстві у виробництвах, передбачених Списками, тобто період роботи зі шкідливими умовами праці, до дати видання наказу на підприємстві про результати проведення атестації та період роботи впродовж наступних 5 років з урахуванням пункту 4.2 цього Порядку.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що однією із умов зарахування до пільгового стажу певного періоду роботи на відповідній посаді або за професією є включення цієї посади або професії до Списків, що діяли в період такої роботи. Вимога щодо обов`язкового підтвердження документами умов праці до 21 серпня 1992 року та проведення атестації після цієї дати є похідними від основної умови про внесення цієї професії до діючих Списків.

При цьому, пунктом 10 Порядку № 383 установлено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку з оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку з наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та в разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку № 637.

Відповідно до ст. 48 КЗпП України, положення якої кореспондуються зі ст. 62 Закону № 1788-XII, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 20 Порядку №637 передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінпраці та Мінфіном.

Тобто, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Проте якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

При цьому, відповідно Списку №1 виробництв, цехів, професій та посад на підземних роботах, на роботах зі шкідливими умовами праці та в гарячих цехах, робота яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах та у пільгових розмірах, затверджених постановою Ради міністрів СРСР від 22 серпня 1956 року №1173, робота водолаза віднесена до робіт за Списком №1 (розділ ХХІ).

З матеріалів справи вбачається, що позивач у період з 04 травня 1978 року по 28 вересня 1978 року працював водолазом «ВМ-425» та водолазом «ВМ-1» військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 та звільнений з робіт за власним бажанням на підставі наказу №663 від 27 вересня 1978 року з 28 вересня 1978 року (записи №№12-14).

До того ж, у відповідності до підпункту 4 пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Проте, відповідачем не здійснено жодних дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна було б додатково підтвердити стаж позивача водолазом з 04 травня 1978 року по 28 вересня 1978 року.

За таких підстав, суд вважає обгрунтованими позовні вимоги позивача щодо визнання протиправними дій в частині відмови у зарахуванні до пільгового стажу за Списком №1 періоду роботи водолазом з 04 травня 1978 року по 28 вересня 1978 року, відповідно, про наявність правових підстав для зобов`язання відповідача зарахувати цей стаж до пільгового стажу за Списком №1.

До того ж, пенсійний фонд вказує, що період роботи з 01 січня 1992 року по 14 липня 1996 року не може бути зарахований у зв`язку з відсутністю документів про результати проведення атестації робочих місць за умовами праці.

Однак, атестація робочих місць здійснюється на підприємствах, в організаціях та установах незалежно від форм власності і господарювання згідно з Порядком проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 1992 року № 442 (далі - Порядок № 442) та Методичними рекомендаціями для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженими постановою Міністерства праці України (далі - Мінпраці) від 01 вересня 1992 року № 41 (далі - Методичні рекомендації).

Відповідно до зазначених нормативних актів основна мета атестації полягає в регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу в несприятливих умовах.

Згідно з пунктом 4 Порядку № 442 та підпункту 1.5 пункту 1 Методичних рекомендацій атестація проводиться не рідше одного разу на 5 років. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.

За змістом пунктів 8 та 9 Порядку № 442 проведення атестації робочих місць відомості про результати атестації робочих місць заносяться до карти умов праці, форма якої затверджується Мінпраці разом з Міністерством охорони здоров`я України. Перелік робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників, який складається за результатами проведеної атестації робочих місць, після погодження з профспілковим комітетом затверджується наказом по підприємству, організації і зберігається протягом 50 років. Витяги з наказу додаються до трудової книжки працівників, професії та посади яких внесено до переліку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що своєчасно проведена атестація робочих місць за умовами праці є одним із заходів соціального захисту працівників, який має сприяти реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах, пільгове пенсійне забезпечення тощо.

Разом з тим, особа, яка працює на посаді, віднесеній до Списку № 1, робоче місце по якій підлягає атестації, відповідно до Порядку № 442, не наділена жодними правами (повноваженнями, обов`язками), які б могли вплинути на своєчасність проведення атестації робочих місць.

У даному випадку, колегія суддів звертає увагу на позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а згідно якої особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 1, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах Списком № 1, відповідно до п. «а» ст. 13 Закону №1788-XII.

При цьому, на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи, зокрема Держпраці.

Отже, Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. У даному випадку, контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

Сукупність правових норм, дозволяє дійти висновку, що атестація робочого місця є важливим запобіжником порушень у забезпеченні належних умов праці на підприємствах, в організаціях та установах. Проте, розуміючи положення пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» - «за результатами атестації робочих місць» як обмежувальний захід при призначенні пільгової пенсії, держава покладає відповідальність за непроведення атестації, та відповідно, надмірний тягар, на пенсіонера (позивача у цій справі).

З матеріалів справи вбачається, що у відповідності до записів трудової книжки (№№ НОМЕР_2 ) позивач з 09 квітня 1990 року був прийнятий на посаду водолаза першого класу І-ІІ групи спеціальних робіт ВК «Гідротехнік-2» та звільнений за власним бажанням з 14 липня 1996 року.

Відповідно до копії особової книжки водолаза №57, позивач перебував під водою на глибині до 10 метрів у період з травня 1978 року по вересень 1978 року; у 1992 році, з січня по листопад 1993 року, з січня по листопада 1994 року, з січня по листопад 1995 року на глибині до метрів та на глибині від 11 до 20 метрів; з січня по червень 1996 року на глибині до 10 метрів.

Крім того, згідно довідки Виробничого кооперативу «Гідротехнік-2» №54 від 12 липня 1996 року ОСОБА_1 дійсно працював на виробничому кооперативі «Гідротехнік-2» на посаді водолаза 1 класу І-ІІ групи спеціалізації робіт з 09 квітня 1990 року повний робочий день під водою, інших робіт не виконував.

Також, у вказаній довідці зазначено, що відповідно до постанови РМ СРСР від 22 серпня 1956 року №1173 (Список І розділ 21 виробництв, цехів, професій та посад) вказана робота дає право на державну пенсію на пільгових умовах.

До того ж, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо того, що відповідачем вчинялись будь-які дії щодо витребування необхідних документів, а не вчинення органами Пенсійного фонду України таких дій.

При цьому, помилкове зазначення у довідці №54 від 12 липня 1996 року реквізитів постанови (Списку №1), відповідно до якої віднесено професію водолаза до професій, які дають право на пенсію на пільгових умовах за Списком №1 не може бути підставою для відмови позивачу у зарахуванні періоду з 01 січня 1992 року по 14 липня 1996 року до пільгового стажу за Списком №1.

За таких підстав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання протиправними дій в частині відмови у зарахуванні до пільгового стажу за Списком №1 періоду роботи водолазом з 01 січня 1992 року по 14 липня 1996 року, відповідно, про наявність правових підстав для зобов`язання відповідача зарахувати цей стаж до пільгового стажу за Списком №1.

Як наслідок, слід зобов`язати відповідача здійснити перерахунок пенсії позивача з урахуванням вказаних вище періодів роботи з 08 грудня 2020 року, оскільки матеріали справи не містять доказів того, коли саме була направлена відповідача заява від 03 грудня 2020 року до пенсійного фонду.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови в перерахунку пенсії з урахуванням тільки заробітної плати за період з 01 січня 1979 року по 31 грудня 1983 року, починаючи з моменту звернення, а саме з 28 січня 2004 року, та зобов`язанні вчинити такі дії, слід зазначити наступне.

Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (надалі - Закон № 1058-IV) визначені принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

У відповідності до частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Абзацом 1 частини першої статті 40 Закону України від 09.07.2003 №1058-VI передбачено, що для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

У разі якщо страховий стаж становить менший період, ніж передбачено абзацом першим цієї частини, враховується заробітна плата (дохід) за фактичний страховий стаж (абзац 2 частини першої статті 40 цього ж Закону).

За правилами абзацу 3 частини першої статті 40 Закону №1058-VI за вибором особи, яка звернулася за призначенням пенсії, з періоду, за який враховується заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії, виключаються періоди до 60 календарних місяців страхового стажу, з урахуванням будь-яких періодів незалежно від перерв, що включаються до страхового стажу згідно з абзацом третім частини першої статті 24 цього Закону, та будь-якого періоду страхового стажу підряд за умови, що зазначені періоди в сумі складають не більш як 10 відсотків тривалості страхового стажу, врахованого в одинарному розмірі. Додатково за бажанням особи можуть бути виключені періоди строкової військової служби, навчання, догляду за особою з інвалідністю I групи або дитиною з інвалідністю віком до 16 років, за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, за період з 1 липня 2000 року до 1 січня 2005 року, а також періоди, коли особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню відповідно до пунктів 7, 8, 9 і 14 статті 11 цього Закону. У всіх випадках, крім випадку, передбаченого абзацом другим цієї частини, період, за який враховується заробітна плата, не може бути меншим, ніж 60 календарних місяців.

У відповідності до пункту 1.5. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Згідно з абзацом 4 пункту 1.7 розділу 1 вказаного Порядку якщо поданих документів достатньо для визначення права особи на призначення пенсії, пенсія призначається на підставі таких документів. При надходженні додаткових документів у визначений строк розмір пенсії переглядається з дати призначення. У разі надходження додаткових документів пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність їх подання пенсія перераховується зі строків, передбачених частиною четвертою статті 45 Закону.

Відповідно до підпункту 3 пункту 2.1. розділу ІІ Порядку №22-1 до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01 липня 2000 року (додатки 3, 4 до Положення). За бажанням пенсіонера ним може подаватись довідка про заробітну плату (дохід) по 30 червня 2000 року (додаток 1) із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам. У разі якщо страховий стаж починаючи з 01 липня 2000 року становить менше 60 місяців, особою подається довідка про заробітну плату (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року (додаток 1).

Пунктом 4.1. розділу ІV Порядку №22-1 передбачено, що орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 3).

Додатком №4 вказаного Порядку встановлена форма заяви про призначення /перерахунок, в якій міститься речення наступного змісту «При призначенні пенсії прошу виключити з підрахунку заробітної плати період з ___ до _____ або провести це автоматизованим способом (непотрібне закреслити)».

З аналізу вищевказаних норм вбачається, що за бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

Як свідчать матеріали справи, 08 грудня 2020 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві зареєстрована заява представника позивача, в якій останній зокрема просив розрахувати пенсію позивача тільки з урахуванням періодів роботи з 01 січня 1979 року по 31 грудня 1983 року.

При цьому, матеріали пенсійної справи містять докази того, що позивач, починаючи з 28 січня 2004 року, звертався до відповідача з заявами про здійснення перерахунку пенсії, проте, період за який він просить врахувати заробітну плату, останній не вказував.

Вказане свідчить про те, що позивач скористався своїм правом для вибору періоду, який за який враховується заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії, що спростовує твердження позивача щодо протиправного визначення цього періоду самостійно відповідачем.

До того ж, як вірно відзначено судом першої інстанції, вказана вище заява представника позивача не відповідає по формі додатку 3 Порядку про виключення з розрахунку заробітку певних періодів.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такі вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивач не звертався у встановленому законом порядку з заявою про виключення періодів з розрахунку заробітку, відповідно, у відповідача, не виникало жодних обов`язків щодо здійснення такого перерахунку.

Посилання апелянта на те, що коефіцієнт заробітної плати при перерахунку пенсії не може зменшуватись колегія суддів не приймає до уваги, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що після проведення перерахунку пенсії розмір пенсії позивача зменшився.

Крім того, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди також задоволенню не підлягають, з огляду на таке.

Відповідно до п. 6 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно п. 6 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

У відповідності до положень статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У пунктах 2, 4 вказаної постанови зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Таким чином, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що подає відповідний позов.

Крім того, за правилами частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною першою статті 23 Цивільного кодексу України закріплено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини першої ст. 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Позивач, як на підставу заподіяння моральної шкоди, посилається на протиправні дії щодо не зарахування відповідних періодів роботи при перерахунку пенсії.

При цьому, колегія суддів зазначає, що сам по собі факт протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 804/6922/16.

Крім того, згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення від 25.10.1993 у справі «Гольм проти Швеції», від 29.11.1996 у справі «Саундерс проти Сполученого Королівства», від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії», від 13.07.2006 у справі «Сілін проти України» визнання порушення прав особи неправомірними діями інших осіб само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду спричинену такими діями.

Сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.

Оскільки позивачем не доведено факт того, що оскаржуваними діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, а саме, якими доказами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та заподіянням позивачеві шкоди, тому у задоволенні таких позовних вимог слід відмовити.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук