Справа № 540/846/22
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2022-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 540/846/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Бойко О.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Херсонській області про визнання протиправною бездіяльність, стягнення матеріальної шкоди, вирішив адміністративний позов задовольнити частково.

І. Суть спору

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся з позовом в суд до відповідачів, Офісу Генерального прокурора, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Херсонській області, в якому просив суд:

1.Визнати бездіяльність протиправною Держави Україна в особі Офісу Генерального прокурора та Держави Україна в особі Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону щодо невиплати ОСОБА_1 у повному розмірі посадового окладу прокурора, за період роботи в органах прокуратури України на посаді прокурора з 01.05.2018 по 25.03.2020 відповідно до ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру».

2.Стягнути з Держави Україна в особі Офісу Генерального прокурора та Держави Україна в особі Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу прокурора, визначеного ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», за період роботи на посаді прокурора з 01.05.2018 по 25.03.2020.

ІІ. Аргументи сторін

(а) Позиція Позивача

Позивач посилався на протиправну бездіяльність відповідача щодо невиплати заробітної плати у вигляді окладу прокурора згідно з ч. ст.81 ЗУ «Про прокуратуру» внаслідок чого він недоотримав частину заробітної плати за період з 01.05.2018 (дати призначення на посаду прокурора військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону південного регіону України) по 25.03.2020.

Позивач зазначав, що 26.03.2020 Конституційний суд України своїм рішенням визнав неконституційним положення відповідно до якого норми і положення ст.81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених КМУ. Застосування неконституційних положень призвело до завдання позивачу матеріальної шкоди у вигляді недоотримання заробітної плати в повному обсязі. Недоотримання заробітної плати позивач розцінює як завдання йому матеріальної шкоди та порушення його права на мирне володіння своїм майном, гарантоване ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч.3 ст.152 Конституції України, на думку позивача, він має право на відшкодування матеріальної шкоди, яка була йому завдана неконституційним правовим актом.

(б) Позиція відповідача, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону

Від відповідача, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, надійшов відзив на позов, в якому він заперечував проти позову, просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилався на те, що у спірному періоді він здійснював виплату заробітної плати на підставі чинного законодавства. Так, Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 внесені зміни до Бюджетного кодексу України, зокрема у розділ VІ «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено п.26, яким передбачено, що норми і положення ст.81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених КМУ, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету. Дія вказаного положення втратила чинність 26.03.2020 згідно з рішенням Конституційного суду України у справі №1-223/2018. Оскільки спірні відносини виникли до цієї дати, він правомірно здійснював виплати.

Також зазначав, що на час спірних правовідносин у період з 19.09.2019 по 25.03.2020 положення ст.81 Закону України «Про прокуратуру» не поширювалися на позивача як на працівника військової прокуратури. На зазначений період була застосовною постанова КМУ №505 від 31.05.2012 відповідно до якої здійснювалася оплата праці працівників військової прокуратури. Таким чином, у відповідача відсутні законні підстави самостійно встановити підвищений оклад та виплачувати відповідні кошти позивачу у спірному періоді з урахуванням посадового окладу, визначеного ст.81 ЗУ «Про прокуратуру». При цьому відповідач зазначав, що прирівнювати посадовий оклад позивача до окладів прокурорів окружних прокуратур за відсутності факту переведення його на посаду прокурора (без успішного проходження атестації як умови переведення) суперечило б меті і вимогам реформування органів прокуратури.

Отже, на думку відповідача, він діяв законно, будь-які протиправні дії при нарахуванні та виплаті заробітної плати у спірний період не вчиняв. Також відповідач вважав некоректні посилання позивача на висновки судів першої інстанції при розгляді аналогічних справ, оскільки суд повинен враховувати висновки Верховного Суду.

(в) Позиція відповідача, Офісу Генерального прокурора

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, посилався на те, що неотримана частина заробітної плати не може бути компенсована, оскільки не належить до складу реальних збитків у розумінні статті 22 ЦК України.

Крім того, відповідач зазначав, що не наділений повноваженнями самостійно без правового регулювання та фінансової можливості збільшувати видатки з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу прокурорам та виплату заробітної плати в іншому розмірі ніж це було визначено чинною станом на спірний період постановою КМУ №505 від 31.05.2012. Відповідач вважає також невірним посилання позивача на постанову КСУ від 26.03.2020, оскільки вона не має ретроактивності і змінює законодавче регулювання тільки для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення та не може застосовуватися до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення.

Крім того, відповідач зазначав, що ст.56 Конституції України гарантує громадянам право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання вказаних органів.

Також відповідач не погоджувався із розрахунком позивачем шкоди. Зокрема, відповідач посилався на те, що позивач безпідставно з 19.09.2019 по 25.03.2020 застосовує положення ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», оскільки її положення не поширювалися на позивача, як на працівника військової прокуратури, який не був переведений до окружної пркуратури. ІІ положення поширювалися лише на працівників реформованої системи органів прокуратури.

ІІІ. Процедура та рух справи

03.05.2022 ухвалою Одеський окружний адміністративний суд прийняв до свого провадження справу №540/846/22 за правилами загального позовного провадження.

03.06.2022 оскільки учасники справи в судове засідання не з`явилися суд ухвалив на підставі ч.9 ст.205 КАСУ продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження.

ІV. Обставини справи, встановлені судом, та докази на їх підтвердження

Наказом №408-к від 19.06.2015 позивач призначений на посаду слідчого військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України.

Наказом №473-к від 16.08.2016 позивач призначений на посаду старшого слідчого військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України.

Наказом №250-к від 23.04.2018 позивач призначений на посаду прокурора військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України.

Наказом №100-к від 05.02.2020 капітана юстиції ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора військової прокуратури Херсонського гарнізону Південного регіону України.

Наказом №90-к від 01.10.2020 позивача призначено на адміністративну посаду заступника військового прокурора Херсонського гарнізону Південного регіону України.

Наказом №154-к від 10.03.2021 позивач звільнений на підставі п.9 ст.51 Закону України «Про прокуратуру».

У спірний період проходження служби позивачем в органах прокуратури з травня 2018 року по 24 вересня 2019 року питання оплати праці було врегульовано положеннями ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» та п.26 розділу VI «Прикінцевих і перехідних положень» Бюджетного кодексу України, а у період з 25.09.2020 по 25.03.2020 положеннями абз. третього п.3 розділу ІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформ органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-ІХ.

Відповідач фактично сплатив позивачу за спірний період з 01.05.2018 по 25.03.2020 - посадовий оклад у сумі 130 182 грн., зокрема, :

з травня по грудень 2018 року у сумі 45 280 грн. (5660* 8 міс) ;

з січня по грудень 2019 року у сумі 67 920 грн. (5660* 3 міс);

з січня по 25 березня 2020 року у сумі 16 980 грн. (5660* 8 міс).

Вказані виплати, відповідач здійснював, застосовуючи у періоді з травня 2018 року по 24 вересня 2019 року порядок і розміри, встановлені Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування відповідно до п.26 розділу VI «Прикінцевих і перехідних положень» Бюджетного кодексу України.

У періоді з 25.09.2020 по 25.03.2020 відповідач здійснював виплати на підставі положень абз. третього п.3 розділу ІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформ органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-ІХ.

Так, у редакції Закону №113-ІХ від 19.09.2019, яка набула чинності 25.09.2019, частина 3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» визначала, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1січня календарного року.

Відповідно до п. 3 Розділу ІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформ органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-ІХ : «До дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.

За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури».

Наказом Генерального прокурора від 17.02.2021 №40 днем початку роботи окружних прокуратур визначено 13.03.2021, до якої позивач не був переведений.

Тобто з травня 2018 року по 25.03.2020 відповідач здійснював оплату заробітної плати позивачу відповідно до Постанови КМУ №505 від 31.05.2012 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

05.02.2021 позивач звернувся до відповідача, Спеціалізованої прокуратури у військовій оборонній сфері південного регіону з листом про перерахування окладу згідно з вимогами закону.

23.10.2021 на прохання позивача відповідач листом №21-6514 повідомив про відсутність підстав для перерахунку заробітної плати згідно з окладом прокурора відповідно до чинного Закону України «Про прокуратуру». Свою відмову відповідач мотивував тим, що з 25.09.2019 через реформування систем органів прокуратури згідно з перехідними положеннями Закону України №133 оплата праці працівникам органів місцевих, військових, регіональних прокуратур здійснюється відповідно до постанови КМУ.

V. Джерела права та висновки суду

Відповідно до абз.третього ст.152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Предметом доказування у цій справі є завдання позивачу матеріальної шкоди, зокрема у вигляді втрати доходів, які б він міг реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушене застосуванням до нього визнаного неконституційним правового акта або його окремої частини та протиправність дій відповідача щодо невиплати коштів в повному обсязі.

В цьому контексті суду необхідно надати відповідь на запитання стосовно існування факту матеріальної шкоди у позивача та чи була ця шкода завдана актами, що були визнані неконституційними. Крім того, чи мала місце протиправна бездіяльність відповідача у спірних правовідносинах.

З огляду на встановлені судом обставини, у спірний період проходження служби позивачем в органах прокуратури питання оплати праці регулювалося в різні періоди різним законодавством.

Тобто весь час проходження служби позивачем умовно можна поділити на два періоди:

- з травня 2018 року по 24 вересня 2019 року питання оплати праці було врегульовано положеннями ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» та п.26 розділу VI «Прикінцевих і перехідних положень» Бюджетного кодексу України.

- у період з 25.09.2020 по 25.03.2020 питання оплати праці прокурорів регулювалося відповідно до положень абз. третього п.3 розділу ІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформ органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-ІХ.

Щодо оплати праці прокурорів в період з 01.05.2018 по 25.09.2019

Відповідно до Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 (станом на 14.10.2014): « 1. Заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

2. Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за:

1) вислугу років;

2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

3. Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» № 79-VIII від 28 грудня 2014 року (дата набрання чинності - 01 січня 2015 року) було внесено зміни до п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» та установлено, що стаття 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Рішенням Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26.03.2020 положення п.26 розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України в частині, яка передбачає, що норми положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку і розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» було установлено у 2018 році прожитковий мінімум для працездатних осіб:

з 1 січня 2018 року 1762 грн.

з 1 січня 2019 року 1921 грн.

Отже посадовий оклад позивача з травня у відповідності до ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» повинен був становити у період:

з 01 травня 2018 року по 31 грудня 2018 року: 12 х 1 762,00 грн.х 8 міс.= 169 152,00 грн.;

з 01 січня 2019 року по 25 вересня 2019 року: 12 х 1 921,00 грн.х 8 міс.25 днів = 203 626,00 грн. щомісячно.

Всього: 372 626, 00 грн.

В той же час фактично посадовий оклад, який відповідач сплатив позивачу складав у період :

з 01 травня 2018 року по 31 грудня 2018 року: 5660,00 грн.х 8 міс. = 45 280,00 грн.;

з 01 січня 2019 року по 25 вересня 2019 року: 5660,00 грн. х 8 міс.25 днів 49 996, 00 грн.

Всього: 95 276,00 грн.

Таким чином, недоотримана заробітна плата становить 277 350, 00 грн.

З урахуванням тієї обставини, що відповідач здійснював оплату праці позивача в зазначеному періоді 5660,00 грн. щомісячно на підставі положення п.26 розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнане неконституційним, суд робить висновок, що йому була завдана матеріальна шкода у вигляді недоотриманої заробітної плати у сумі 277 350,00 грн.

В даному аспекті суд зазначає, що оскільки Закон України «Про прокуратуру» встановлював посадовий оклад для прокурорів у розмірі 12 прожиткових мінімумів для працездатних громадян, є очевидним, що він породжував майновий інтерес та законні сподівання у позивача на отримання заробітної плати в більшому розмірі, аніж це відбувалося фактично у спірному періоді. З точки зору автономного тлумачення ЄСПЛ, вказані законні сподівання позивача підпадають під концепцію «майно» (п.41 остаточного рішення «Пічкур проти України» від 07.02.2014; заява № 10441/06).

Таким чином, недоотримання заробітної плати внаслідок застосування акта, який був визнаний неконституційним становив втручання у майнові права, що призвело до порушення майнового права позивача.

В свою чергу, абз. третій ст.152 Конституції України містить в собі компенсаторний механізм з метою здійснення ефективного захисту порушеного права.

Між тим, спеціального закону, який визначав би порядок відшкодування шкоди, право, яке визначене абз. третім ст. 152 Конституції України, на законодавчому рівні у Державі Україні не прийнято.

Попри той факт, що і через двадцять шість років після прийняття Конституції України держава не виконала свій позитивний обов`язок ухвалити відповідний закон, який мав би визначити порядок та умови такого відшкодування, суд погоджується з позицією позивача, що у спірних правовідносинах положення абз. третього статті 152 Конституції повинні застосовуватись як норми прямої дії. Адже відповідно до ч.3 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства : «Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується».

Виходячи із неприпустимості відмови у розгляді та вирішенні справи з мотивів відсутності, неповноти, неясності, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини, суд наголошує, що відсутність відповідного закону слугує приводом застосовувати норми Конституції як нормами прямої дії та загальні принципи, викладені в практиці ЄСПЛ.

Аналізуючи аргумент відповідача про відсутність законодавства України щодо порядку відшкодування матеріальної шкоди, завданої актами, що визнані неконституційними, суд підкреслює, що неспроможність держави виконати свій позитивний обов`язок щодо запровадження порядку відшкодування шкоду несумісна та не скасовує гарантії закріплені в абз. третьому ст.152 Конституції стосовно права на відшкодування шкоди, що є компенсаторним заходом по відновленню порушеного права. Негативні наслідки через незапровадження державою певного механізму правового регулювання стосовно відшкодування шкоди повинні покладатися на державу, а не на особу.

Крім того, керуючись принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, суд зазначає, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Оскільки суд прийшов до висновку, що у даних правовідносинах позивачу була завдана матеріальна шкода, а також, що абз. третій ст. 152 Конституції України застосовується як норма прямої дії, то суд погоджується з доводами позивача , що на державі лежить обов`язок відшкодувати завдану шкоду за вказаний вище період у сумі 277 350,00 грн.

При цьому зазначає, що завдану фізичній особі актами і діями, що визнані неконституційними, повинна відшкодовувати Держава України, в особі державного органу. Так, держава набуває прав і здійснює обов`язки через органи державної влади.

У зв`язку з особливою формою представництва держави і у вигляді множинності осіб, які виступають від її імені, заходи примусу по стягненню шкоди проти держави повинні бути спрямовані на конкретний державний орган, уповноважений виступати у цих відносинах від імені та в інтересах держави.

Частина 1, п.1 частини 2 ст.22 Бюджетного Кодексу України визначає, що за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Відповідно до ч.1 , 2 ст.89 Закону України «Про прокуратуру» фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорам України або проєктами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюється Офісом Генерального прокурора.

Щодо оплати прокурорів в період з 25.09.2019 по 25.03.2020

В редакції Закону №113-ІХ від 19.09.2019, частина 3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» визначала: « Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року».

Відповідно до п. 3 Розділу ІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформ органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-ІХ, який набув чинності 25.09.2019, : «До дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.

За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури».

Наказом Генерального прокурора від 23.12.2019 №351 днем початку Офісу Генерального прокурора призначено 02.01.2020. Наказом Офісу Генерального прокурора №414 від 08.09.2020 визначено днем початку роботи обласних прокуратур 11.09.2020.

Позивач переведений до обласної, окружної прокуратур не був.

Таким чином, дія статті 81 Закону України «Про прокуратуру» у редакції дійсній у період з 26.03.2020 по 30.04.2020 не поширюється на прокурорів регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур. Оплата праці таких працівників здійснюється відповідно до постанови КМУ, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Суд звертає увагу, що положення до п.3 розділ ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ не визнані неконституційними. Таким чином, за вказаний період у позивача відсутній факт спричинення йому матеріальної шкоди, а абз. третій статті 152 Конституції України до вказаних правовідносин не застсовується.

Таким чином, позовна вимога позивача про стягнення з відповідача матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу прокурора, визначеного ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», за період роботи на посаді прокурора з 25.09.2019 по 25.03.2020 не належить до задоволення.

Щодо позовної вимоги позивача про визнання бездіяльності протиправною Держави України в особі Офісу Генерального прокурора та Держави Україна в особі Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону щодо невиплати ОСОБА_1 у повному розмірі посадового окладу прокурора, суд робить висновок про відсутність підстав для її задоволення.

Так, в спірному періоді з травня 2019 по 25.09.2019 року у відповідачів були відсутні повноваження самостійно встановити підвищений посадовий оклад та виплачувати відповідні кошти з урахуванням посадового окладу, який визначений ст.81 Закону України «Про прокуратуру», оскільки спірні правовідносини виникли до дати ухвалення рішення Конституційного суду від 26.03.2020 про неконституційність положення п.26 розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України. Адже визнання неконституційними певних положень чинного законодавства в подальшому не може мати наслідком визнання протиправними дій відповідача, які були вчинені до визнання таких норм неконституційними, оскільки відповідач у спірних правовідносинах, був зобов`язаний діяти і діяв у межах та на підставі того законодавства, яке існувало на час виникнення спірних правовідносин.

Стосовно періоду з 25.09.2019 по 25.03.2020 суд також робить висновок про відсутність у відповідача правових підстав здійснення позивачу оплати праці у інший спосіб ніж встановлений п.3 розділ ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, оскільки вказані положення є чинними та неконституційними не визнавалися.

VI. Розподіл судових витрат

У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд не здійснює його розподіл.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

1.Адміністративний позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Держави Україна в особі Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу прокурора, визначеного ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», за період роботи на посаді прокурора з 01.05.2018 по 25.09.2019 у сумі 277 350 (двісті сімдесят сім тисяч триста п`ятдесят),00 грн.

3.Урешті позовних вимог відмовити.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач 1: Офіс Генерального прокурора, адреса: 01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, .

Відповідач 2: Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Південного регіону, адреса: 65012, м. Одеса, вул. Пироговська, 11, .

Третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Херсонській області, адреса: 73000, м. Херсон, вул. Старообрядницька, 21, .

Суддя Оксана БОЙКО