Справа № 160/9190/22
Суддя: Горбалінський Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2022-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 вересня 2022 року Справа № 160/9190/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді Горбалінського В.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправним наказу та поновлення на роботі,-
01.07.2022 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області №238 о/с від 04.03.2022 року «По особовому складу» в частині, що стосується ОСОБА_1 ;
- поновити ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора інформаційно підтримки Синельниківського районного управління поліції з 06.03.2022 року;
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 суму середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 06.03.2022 року по день поновлення на службі.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивач проходила службу в Національній поліції України до 04.03.2022 року. Позивач проживає у смт. Покровське, Синельниківського району та самостійно виховує неповнолітню доньку. Покровська територіальна громада межує з Гуляйпільською міською територіальною громадою, яка знаходиться в Запорізькій області на відстані 50 км. від місця проведення активних бойових дій. Враховуючи наявність об`єктивних обставин, які становлять загрозу здоров`ю та життю позивача та її доньці, позивач вирішила вивезти доньку в безпечне місце, а саме до села Ясіня Рахівського району Закарпатської області. У зв`язку з чим, позивач звернулась до співробітників кадрового забезпечення ГУ НП в Дніпропетровській області з проханням відрядити її на нетривалий час або надати їй відпустку без збереження заробітної плати для відвезення дитини до безпечного місця, проте керівництво пояснило позивачу, що залишення місця несення служби заборонено, а факт залишення місця несення служби буде розцінено як дезертирство. 04.03.2022 року позивач написала рапорт про звільнення зі служби за власним бажанням з 05.03.2022 року. Вказаний рапорт було написано під емоційним тиском, з урахуванням обставин, що сталися в безвихідній ситуації та позивач не мала наміру звільнятися. В день від`їзду позивачем написано та надіслано до відповідача рапорт про відкликання рапорту про звільнення, але даний рапорт не задоволено відповідачем. Крім цього, позивач зауважує, що станом на момент звернення до суду їй не видано наказ про звільнення та трудову книжку. На підставі зазначеного позивач просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
06.07.2022 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
13.09.2022 року Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із відзивом на позовну заяву.
В обґрунтування відзиву відповідач зазначив, що працівник поліції може бути звільнений до закінчення строку, визначеного пунктом 68 Положення №114 від 29.07.1991 року, у випадку досягнення згоди про звільнення з конкретної дати працівника поліції. Відповідач зауважує, що у рапорті про звільнення позивач просить звільнити її з 05.03.2022 року, а також зазначено позивачем, що претензій до працівників підрозділів кадрового забезпечення з питань звільнення позивач не має. Таким чином, складання відповідного рапорту та проставлення в ньому конкретної дати звільнення є само по собі вільним і усвідомленим рішенням позивача про звільнення. 04.03.2022 року вказаний рапорт було зареєстровано, розглянуто та прийнято оскаржуваний наказ про звільнення позивача. Вказаний наказ доведено до відома позивача у телефонному режимі. Відповідач наголошує, що ним дотримано процедуру звільнення позивача зі служби в поліції, у зв`язку з чим відсутні порушення з боку відповідача при звільненні позивача. Крім цього, відповідач вказує, що доводи позивача, що вказаний рапорт було написано під тиском є необґрунтованим, оскільки позивачем не наведено в чому виражався вказаний тиск та не зазначено осіб з числа працівників ГУНП, які завдавали вказаний тиск на позивача. Також позивачем не надано жодного доказу, з якого вбачалося б погіршення здоров`я доньки позивача. Також відповідач наголошує, що звернення позивача до підрозділу кадрового забезпечення ГУНП з проханням надати відрядження або відпустку не підтверджується жодними доказами, а є лише твердженнями позивача. У зв`язку з вищенаведеним, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.
22.09.2022 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із відповіддю на відзив, в якій позивач підтримала свою позицію, викладену у позовній заяві.
Дослідивши повно і всебічно письмові докази, які містяться в матеріалах справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, відзив на позовну заяву та відповідь на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
04.03.2022 року старшим інспектором сектору інформаційної підтримки Синельниківського районного управління поліції майором поліції Маховською Людмилою Сергіївною складено рапорт про звільнення зі служби в Національній поліції України за власним бажанням з 05.03.2022 року. У вказаному рапорті зазначено, що ОСОБА_1 претензій до працівників кадрового забезпечення з питань звільнення не має.
04.03.2022 року наказом Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області №238 о/с звільнено за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) старшого інспектора сектору інформаційної підтримки Синельниківського районного управління поліції майора поліції ОСОБА_1 , з 05.03.2022 року.
Не погоджуючись із наказом про звільнення, позивач звернулась до суду з даною позовною заявою.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Згідно п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.
Механізм припинення служби в поліції за власним бажанням визначено пунктами 62-74 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР №114 від 29.07.1991 року, (далі Положення №114), яке з огляду на положення пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про національну поліцію», є чинним спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює порядок проходження служби в поліції.
Відповідно до п.68 Положення №114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
Суд зазначає, що у межах передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору можуть домовитися про звільнення у більш короткий строк.
Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.
Тому видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.
Натомість, за змістом наведеного законодавчого припису, до закінчення тримісячного строку попередження особа має право відкликати поданий рапорт, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк. У разі якщо сторони домовилися про звільнення у більш короткий строк, особа має право відкликати поданий рапорт про звільнення до спливу цього строку.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.08.2019 року у справі №815/1490/16, від 22.11.2019 року у справі №813/740/17 та від 15.02.2021 року у справі №160/3607/19.
Суд зазначає, що сторони в даному випадку домовились про звільнення раніше строку, встановленого пунктом 68 Положення №114, а саме з 05.03.2022 року.
Таким чином, позивач в даному випадку мала право подати рапорт про відкликання рапорту про звільнення не пізніше 05.03.2022 року, тобто до дати, з якої сторони домовились про її звільнення зі служби в поліції.
Як зазначає позивач, нею було направлено засобом поштового зв`язку на адресу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області рапорт про відкликання рапорту про звільнення 04.03.2022 року.
В свою чергу, ані позивачем, ані її представником не надано до суду жодного доказу, з якого було б можливо встановити фактичну дату направлення до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області рапорту про відкликання рапорту про звільнення зі служби.
Крім цього з Журналу обліку рапортів на звільнення, переміщення та прийом на роботу вбачається, що рапорт позивача про відкликання рапорту про звільнення надійшов на адресу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області 03.06.2022 року, тобто зі спливом майже 3 місяців з моменту звільнення позивача зі служби в поліції.
Таким чином, факт подання в даному випадку позивачем рапорту про відкликання рапорту про звільнення не може братися судом до уваги в якості підстави для відкликання рапорту про звільнення.
Крім цього суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Як стверджує позивач, через наявність об`єктивних обставин, які становлять загрозу здоров`ю та життю позивача та її доньці, позивач вирішила вивезти доньку в безпечне місце, а саме до села Ясіня Рахівського району Закарпатської області. У зв`язку з чим, позивач звернулась до співробітників кадрового забезпечення ГУ НП в Дніпропетровській області з проханням відрядити її на нетривалий час або надати їй відпустку без збереження заробітної плати для відвезення дитини до безпечного місця, проте керівництво пояснило позивачу, що вона не може залишити місце несення служби, а факт залишення місця несення служби буде розцінено як дезертирство.
Суд зазначає, що з довідки №20/10-1675 від 12.09.2022 року вбачається, що в період з 24.02.2022 року по 05.03.2022 року від позивача рапортів про надання відпустки або з проханням відрядити до територіального підрозділу поліції іншого регіону країни до управління кадрового забезпечення не надходило.
Таким чином, вказані доводи позивача не підтверджені жодними доказами та не можуть слугувати підставами для скасування оскаржуваного наказу.
Крім цього, суд зазначає, що фактичною обставиною, яка обумовлює відсутність волевиявлення у позивача для звільнення зі служби є подання позивачем рапорту про відкликання рапорту про звільнення.
В свою чергу, оскільки доказів складання вказаного рапорту та направлення вказаного рапорту на адресу відповідача саме 04.03.2022 року позивачем до суду не надано, суд доходить висновку, що вказаний факт не може беззаперечно свідчити про відсутність у позивача волевиявлення звільнення зі служби в поліції.
Таким чином доводи позивача в частині відсутності волевиявлення звільнення зі служби, яка ґрунтуються на складанні рапорту про відкликання рапорту про звільнення, є необґрунтованими та такими, які не підтверджені фактичними обставинами справи.
Відповідно до ч.1,2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Суд зазначає, що завданням адміністративного судочинства є, зокрема, вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб з боку суб`єктів владних повноважень.
Суд звертає увагу, що позивачем не наведено жодної підстави для скасування оскаржуваного наказу як такого, який прийнятий з порушенням норм чинного законодавства України.
В свою чергу, протиправність оскаржуваного наказу позивач фактично обумовлює відсутністю у неї волевиявлення звільнення зі служби в поліції.
Крім цього, довідка, яка надана позивачем на підтвердження погіршення стану здоров`я доньки позивача, не містить дати видачі, що виключає можливість її використання як доказ у справі. Також суд звертає увагу, що доказів надання разом з рапортом про звільнення даної довідки до суду не надано. Окрім цього, позивач в рапорті про звільнення жодним чином не посилається на дані обставини як підстави для звільнення позивача зі служби.
Таким чином доводи позивача щодо відсутності у неї волевиявлення звільнення зі служби не підтверджено жодними доказами, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що відповідачем прийнято оскаржуваний наказ на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а також обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття даного наказу.
Крім цього, суд зазначає, що обставини щодо неотримання позивачем трудової книжки та копії наказу про звільнення не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваного наказу, оскільки вказані обставини впливають лише на обізнаність позивача про таке звільнення та впливають, зокрема, на строк звернення до суду для оскарження прийнятого наказу.
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного наказу.
Оскільки позовні вимоги в частині скасування оскаржуваного наказу задоволенню не підлягають, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення похідних позовних вимог в частині поновлення позивача на займаній посаді та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку.
Відповідно до ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду.
Згідно ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство України, враховуючи висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправним наказу та поновлення на роботі.
Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправним наказу та поновлення на роботі відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтею 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Горбалінський