Справа № 821/4571/14
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2022-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 821/4571/14

адміністративне провадження № К/9901/7179/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мацедонської В. Е.,

суддів: Уханенка С. А., Шевцової Н. В.

розглянув у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Прокуратури Херсонської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою Херсонської обласної прокуратури на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року (головуючий суддя Попов В. Ф.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2021 року (головуючий суддя Джабурія О. В., судді: Кравченко К. В., Вербицька Н. В.),

І. Суть спору

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, Прокуратури Херсонської області, у якому просив:

- скасувати наказ Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року № 1479к про звільнення з посади заступника прокурора Херсонської області;

- поновити на посаді заступника прокурора Херсонської області;

- стягнути з Генеральної прокуратури України середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24 жовтня 2014 року і до моменту фактичного поновлення на публічній службі;

- зобов`язати Генеральну прокуратуру України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади».

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що посада, у зв`язку з перебуванням на якій у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року його звільнено, належить до переліку, передбаченого п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади», однак позивача звільнено з посади лише за формальними ознаками усупереч конституційних гарантій та з порушенням міжнародно-правових актів, а тому спірний наказ є протиправним та підлягає скасуванню.

ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи

Наказом виконуючого обов`язки Генерального прокурора України від 13 серпня 2010 року № 1146к ОСОБА_1 призначено на посаду першого заступника прокурора Херсонської області.

20 березня 2014 року наказом виконуючого обов`язки Генерального прокурора України № 230к ОСОБА_1 призначено на посаду заступника прокурора Херсонської області.

На час набрання чинності Законом України від 16 вересня 2014 року № 1682-VII «Про очищення влади» з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року (сукупно більше одного року, а саме 3 роки 11 місяців) ОСОБА_1 обіймав посади, визначені п. 8 ч. 1 ст. 3 цього Закону, у зв`язку з чим наказом Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року № 1479к його звільнено із займаної посади відповідно до п. 7-2 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до довідки про середню заробітну плату від 10 серпня 2020 року № 18-126вих20, надану прокуратурою Херсонської області на виконання ухвали Херсонського окружного адміністративного суду від 30 липня 2020 року, середня заробітна плата ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Херсонської області розрахована відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100: середньоденна заробітна плата - 687,50 грн; розміри посадового окладу для розрахунку відповідних коефіцієнтів підвищення для коригування середньої заробітної плати у розрахунковому періоді становить: на 24 жовтня 2014 року - 2790 грн (коефіцієнт 1), на 01 грудня 2015 року - 3488 грн (коефіцієнт 1,25), на 06 вересня 2017 року - 8170 грн (коефіцієнт 2,93).

Уважаючи вказаний наказ протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.

ІІІ. Рішення судів попередніх інстанцій та мотиви їх ухвалення.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 квітня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що звільнення позивача відбулось у відповідності до вимог Закону України «Про очищення влади» з дотриманням необхідної процедури звільнення.

Постановою Верховного Суду від 04 червня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 квітня 2015 року скасовано. Прийнято по справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 23 жовтня 2014 року № 1479к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Херсонської області. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Херсонської області з 24 жовтня 2014 року. Зобов`язано Генеральну прокуратуру України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади». Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Херсонської області допущено до негайного виконання. Справу № 821/4571/14 в частині позовних вимог про стягнення з Генеральної прокуратури України середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 24 жовтня 2014 року і до моменту фактичного поновлення на публічній службі направлено на новий розгляд до Херсонського окружного адміністративного суду.

Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ відповідача не відповідає критеріям правомірності, наведеним у ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням ст. 8 Конвенції.

Направляючи справу на новий розгляд у частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, Верховний Суд виходив з того, що зробивши помилковий висновок про обґрунтованість та правомірність звільнення позивача, суди попередніх інстанцій не встановили та не дослідили питань щодо стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 сум заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2021 року, адміністративний позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено. Стягнуто з прокуратури Херсонської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2014 року по 01 вересня 2020 року в сумі 1 932 459,38 грн (один мільйон дев`ятсот тридцять дві тисячі чотириста п`ятдесят дев`ять гривень 38 коп.) з утриманням податків та зборів.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що сума середнього заробітку, що підлягає стягненню за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2014 року по 01 вересня 2020 року становить 1 932 459,38 грн.

Стягуючи зазначену суму на користь позивача суди попередніх інстанцій виходили з таких розрахунків: в період з 01 грудня 2015 року до 05 вересня 2017 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» (з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури») відбулося підвищення розміру посадового окладу позивача з 2 790, 00 грн до 3 488,00 грн. Відповідно до вимог п. 10 Порядку коефіцієнт підвищення тарифних ставок та посадових окладів розраховується наступним чином: 3 488,00 грн / 2 790,00 грн = 1,25. Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 657 «Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505» внесено зміни, в тому числі і до додатку 2 постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «посадових окладів працівників прокуратур Автономної Республіки Крим, областей, м. Києва та Севастополя, військових прокуратур регіонів і прирівняних до них прокуратур», яка вступила в силу 06 вересня 2017 року. Відповідно до внесених змін до схеми посадових окладів працівників прокуратур Автономної Республіки Крим, областей, м. Києва та Севастополя, військових прокуратур регіонів і прирівняних до них прокуратур (додаток № 2) (затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505) місячний посадовий оклад заступника керівника обласної прокуратури становив 8 170,00 грн. Таким чином, відповідно до вимог п. 10 Порядку коефіцієнт підвищення тарифних ставок та посадових окладів, з урахуванням змін, що вносилися 30 серпня 2017 року до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», розраховується наступним чином: 8 170,00 грн / 3 488,00 грн = 2,34.

Водночас, суди першої та апеляційної інстанцій зазначили, що з 16 січня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1155 «Про умови оплати праці прокурорів», посадовий оклад позивача було в чергове підвищено до 34 578,00 грн. Відповідно коефіцієнт підвищення тарифних ставок та посадових окладів становить: 4,23 (34 578 грн / 8170 грн).

Отже, суди попередніх інстанцій під час розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, дійшли висновку, що за період з 24 жовтня 2014 року (наступний день за датою звільнення позивача) по 30 листопада 2015 року (останній день в цьому періоді, що передував наступному підвищенню посадових окладів) середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 189 750,00 грн; за період з 01 грудня 2015 року по 05 вересня 2017 року (останній день в цьому періоді, що передував наступному підвищенню посадових окладів) середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 378 984,38 грн; за період з 06 вересня 2017 року по 15 січня 2020 року (останній день в цьому періоді, що передував наступному підвищенню посадових окладів) середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 950 771,25 грн; за період з 16 січня 2020 року по 01 вересня 2020 року (останній день перед поновленням на посаді) середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 412 953,75 грн.

IV. Провадження в суді касаційної інстанції

26 лютого 2021 року Херсонська обласна прокуратура звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою на підставі п. 3 ч. 4 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

V. Касаційне оскарження

У касаційній скарзі Херсонська обласна прокуратура просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволених вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, зменшивши суму стягнення.

На обґрунтування позиції, відповідач посилається на п. 3 ч. 4 ст. 328 КАС України, оскільки відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування при розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу постанови Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1155 «Про умови оплати праці прокурорів» у відповідності до п. 10 постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати».

Скаржник зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16 січня 2020 року по 01 вересня 2020 року не враховано, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1155 «Про умови оплати праці прокурорів» затверджено посадові оклади прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур, а не внесено зміни про збільшення посадових окладів до існуючої та діючої постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури». Відповідач наголошує, що прийняття окремої постанови Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1155 «Про умови оплати праці прокурорів» передбачало розмежування оплати праці саме для тих прокурорів, які успішно пройшли атестацію та можуть бути переведені на посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур або які взяли участь у відкритому конкурсі на вакантні посади в Офісі Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур, про що вказано у пояснювальній записці до цієї постанови.

Водночас, відповідач рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2014 року по 15 січня 2020 року не оскаржує.

Позивачем подано відзив на касаційну скаргу, в якому, не погоджуючись з касаційною скаргою відповідача, просить відмовити у її задоволенні, а рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

Офісом Генерального прокурора відзив на касаційну скаргу не подано, що не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

VІ. Релевантні джерела права й акти їх застосування.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Право особи на працю захищається Конституцією України. Виплата заробітку за час вимушеного прогулу з вини роботодавця є гарантією можливості реалізації людиною права на працю та захищає працівника від управлінського свавілля.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100), відповідно до пункту 2 розд. ІІ якого середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку (абз. 4 п. 2 Порядку № 100).

Пунктом 8 розд. ІV вищезазначеного Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Абзацами 1, 2 п. 10 розд. IV Порядку № 100 передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться.

VІІ. Висновки Верховного Суду

У силу положень частини першої статті 341 КАС України перегляд судового рішення здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірка правильності застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи.

При цьому, згідно з частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Колегія суддів наголошує, що до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування норм права.

У касаційній скарзі відповідач не погоджується з розрахунками середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 16 січня 2020 року по 01 вересня 2020 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1155 «Про умови оплати праці прокурорів» (далі - Постанова № 1155).

Водночас, скаржник погоджується з розрахованим судами першої та апеляційної інстанцій середнім заробітком позивача за час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2014 року по 15 січня 2020 року (до набрання чинності Постанови № 1155) із врахуванням підвищених тарифних ставок і посадових окладів шляхом коригування на коефіцієнт їх підвищення на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», а також постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 657 «Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505».

Досліджуючи правильність висновків суду першої та апеляційної інстанцій щодо застосування положень Постанови № 1155, колегія суддів зазначає наступне.

Стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд (першої інстанції), відповідно до ст. 235 КЗпП України, вирішує одночасно із поновленням особи на посаді.

Тобто, поновивши позивача на посаді, суд першої інстанції повинен враховувати ці норми при розрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, якщо для цього були фактичні підстави (підвищення посадових окладів).

Верховний Суд неодноразово висловив свою позицію щодо необхідності застосування п. 7, 8, 10 розд. ІV Порядку № 100 у тому випадку, коли у розрахунковому періоді відбулося підвищення посадових окладів згідно із актами законодавства, зокрема, така позиція викладена у постанові від 30 червня 2021 року у справі № 826/17798/14.

Варто зауважити, що складність цієї справи полягає у значному періоді, за який судам належить здійснити розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу (з моменту неправомірної люстрації позивача 24 жовтня 2014 року по день поновлення його на посаді 01 вересня 2020 року). У цей період кілька разів відбувалися підвищення посадових окладів працівників прокуратури, а також запроваджена та реалізована реформа органів прокуратури на підставі Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-ІХ), у межах якої прийнято Постанову № 1155.

25 вересня 2019 року набрав чинності Закон № 113-ІХ, яким запроваджено реформування системи органів прокуратури, у зв`язку з чим, внесено ряд змін до Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII), зокрема, в тексті Закону № 1697-VII слова «Генеральна прокуратура України», «регіональні прокуратури», «місцеві прокуратури» замінено відповідно на «Офіс Генерального прокурора», «обласні прокуратури», «окружні прокуратури».

Окрім того, запроваджено обов`язкову атестацію прокурорів, зокрема згідно з п. 7 розд. II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Абзацом 3 п. 3 розд. II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX також передбачено, що за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

16 січня 2020 року набрала чинності Постанова № 1155, якою, з-поміж іншого, затверджено схеми посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних, окружних прокуратур та прирівняних до них прокуратур.

При цьому п. 6 Постанови № 1155 установлено, що для прокурорів, умови оплати праці яких затверджені цією постановою, не застосовуються умови оплати праці працівників органів прокуратури, затверджені Постановою № 505.

Отже, внаслідок реформування органів прокуратури в їхній системі відбувалися зміни, що супроводжувались, зокрема, (поетапною) атестацією працюючих прокурорів (усіх рівнів) і переведенням їх на посади відповідно до Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур. У зв`язку із цим відбулось розмежування оплати праці тих прокурорів, які успішно пройшли атестацію і можуть бути переведені на посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора, і прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур.

Так, визначаючи розмір середнього заробітку за період з 16 січня 2020 року (набрання чинності Постановою № 1155) по 01 вересня 2020 року із урахуванням розміру окладів прокурорів, установлених Постановою № 1155, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що у вказаний період вимушеного прогулу коефіцієнт підвищення посадового окладу має бути застосовано у розмірі 4,23.

Верховний Суд у постанові від 01 липня 2021 року у справі № 826/17798/14 висловив правову позицію з приводу застосування наведених норм права та зазначив, що прокурори, зокрема Генеральної прокуратури України, які не були переведені на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, отримували/отримують заробітну плату відповідно до Постанови № 505. Водночас, ті прокурори, які переведені на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, отримують заробітну плату згідно з Постановою № 1155 та ст. 81 Закону № 1697-VII. Верховний Суд зауважив, що виплата заробітної плати згідно з Постановою № 1155 і ст. 81 Закону № 1697-VII пов`язувалася із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в «новоутворені»/«оновлені» прокуратури (відповідно до Закону № 113-ІХ).

Зважаючи на мету стягнення середньої заробітної плати при поновленні на посаді (відповідно до ст. 235 КЗпП України), тобто компенсувати втрачений заробіток, колегія суддів вважає, що його розрахунок потрібно проводити на основі того посадового окладу (з урахуванням коефіцієнту підвищення, якщо таке було у розрахунковому періоді), який отримував би позивач як прокурор (чи прирівняні до нього за посадою прокурори), будучи на тій посаді, з якої його неправомірно звільнили (тобто в Генеральній прокуратурі України, а не в Офісі Генерального прокурора). У вимірі обставин цієї справи і чинного законодавчого регулювання організації прокуратури України, середня заробітна плата позивача не може обчислюватися з урахуванням посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, адже його туди з об`єктивних причин не переводили. Водночас, прирівнювати посадовий оклад позивача до прокурорів Офісу Генерального прокурора (для визначення коефіцієнта підвищення при розрахунку середнього заробітку при поновленні на посаді) за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в цю структуру (без попереднього проходження атестації як умови для переведення) суперечило б меті і вимогам Закону № 113-ІХ.

У вказаній постанові Верховним Судом також зазначено, що з набранням чинності Постановою № 1155 не всім прокурорам України воднораз збільшили посадові оклади, а тільки тим, кого після атестації перевели на посади прокурорів до Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур (відповідно до Закону № 113-ІХ). Цей процес був триваючим, тож вочевидь виникали ситуації, коли протягом одного періоду прокурори отримували заробітні плати відповідно до різних нормативно-правових актів (відповідно до Постанови № 505 і Постанови № 1155).

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що середня заробітна плата прокурорів не може обчислюватися з урахуванням посадових окладів встановлених Постановою № 1155 за відсутності факту успішного проходження ними атестації та переведення на посади прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних, окружних прокуратур.

Такий висновок Верховний Суд підтримав також, зокрема, у постановах від 01 грудня 2021 року у справі № 640/26041/19, від 20 січня 2022 року у справі № 826/17709/14 та від 28 квітня 2022 року у справі № 826/18143/14.

З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що висновки суду першої та апеляційної інстанцій щодо застосування коефіцієнту 4,23 за період з 16 січня 2020 року по 01 вересня 2020 року ґрунтуються на положеннях Постанови № 1155 без надання їм оцінки з урахуванням приписів абз. 3 п. 3 розд. II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX.

Судами попередніх інстанцій не досліджено питання та обставин, з якими п. 10 Порядку № 100 пов`язує необхідність застосування при розрахунку середнього заробітку (за час вимушеного прогулу) коефіцієнту підвищення, виходячи із посадового окладу визначеного Постановою № 1155 з урахуванням приписів абз. 3 п. 3 розд. II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX.

Указані обставини не були предметом оцінки суду першої та апеляційної інстанцій, як і не досліджувалися судом питання застосування абз. 3 п. 3 розд. II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX для визначення коефіцієнту підвищення посадового окладу при обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Правильне визначення нормативних актів, які регулювали оплату праці прокурорів у період з 16 січня 2020 року по 01 вересня 2020 року, а також розміру окладу прокурорів є визначальним для правильного обрахунку розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу у цій справі.

Таким чином, Верховний Суд приходить до висновку, що суди попередніх інстанцій, дійшли передчасних висновків щодо застосування Постанови № 1155, що призвело до неправильного розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача за період з 16 січня 2020 року по 01 вересня 2020 року, також не було враховано приписи абз. 3 п. 3 розд. ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІX.

Оскільки вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, тому з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні) відсутня можливість перевірити правильність його висновків щодо остаточного розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 2 ст. 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Поряд з цим, Верховний Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ураховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Верховний Суд розпорядженням від 18 березня 2022 року № 11/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ на Одеський окружний адміністративний суд.

З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 355-356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Херсонської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2021 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.

Судові витрати не розподіляються.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. Е. Мацедонська

Судді C. А. Уханенко

Н. В. Шевцова