Справа № 380/8623/22
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/8623/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2022 року

м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Грень Н.М. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною та скасування вимог про сплату боргу, -

в с т а н о в и в :

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області, з вимогами:

- визнати протиправною та скасувати Вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.11.2021 року №Ф-5058-50 ГУ ДПС у Львівській області.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка зазначила, що з 05.09.2013 року і до сьогоднішнього дня є найманим працівником, перебуває в трудових відносинах з Державною організацією «Український лісовий селекційний центр». 04.12.2021 ОСОБА_2 отримала вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.11.2021 № Ф-5058 -50 ГУ ДПС у Львівській області. На думку позивачки, сформована відносно неї вимога по сплаті боргу (недоїмки) на суму 29083,21 гривень є протиправною і підлягає до скасування оскільки за місцем праці позивачки роботодавець сплачував за неї єдиний внесок разом із заробітною платою.

Ухвалою судді від 22.06.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Відповідач проти позову заперечив, у відзиві на позовну заяву зазначив, що згідно інформаційної бази даних, ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ДПС у Львівській області, як платник податків за основним місцем обліку, підприємець - фізична особа з 22.10.2010, за № 58481.(припинено, але не знято з обліку) Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» регулюються питання погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. в інтегрованій картці платника податків (далі - ІКП) по єдиному внеску (кбк 71040000 - єдиний внесок для фізичних осіб підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність) ФОП ОСОБА_1 проведені автоматичні нарахування з єдиного внеску за 2018, 2019, 202Орр. Враховуючи вище наведе, нарахування по єдиному внеску коригуванню не підлягають та станом на 13.05.2021 року в ІКП по єдиному внеску (кбк 71040000) ФОП ОСОБА_1 (обліковується заборгованість в сумі 29 083,71 гривень. З огляду на це, Головним управлінням ДПС у Львівській області виставлено вимогу від 11.11.2021 р.№Ф-5058-50 та скерована на адресу позивача за місцем реєстрації в контролюючому органі ГУ ДПС у Львівській області. Зазначив, що вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-5058-50 від 11.11.2021 на суму 29083,71 грн сформовано відповідно до вимог Закону № 2464-VI.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 була зареєстрована як фізична особа підприємець з 21.12.2010 по 09.12.2021.

Згідно облікових даних інформаційно; системи органу доходів і зборів, станом на 13.05.2021, заборгованість ОСОБА_1 по єдиному внеску (код класифікації доходів бюджету 71040000) становить 29083,71 гривень.

З матеріалів справи слідує, що Головним управлінням ДПС у Львівській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.11.2021 № Ф-5058-50, відповідно до якої ОСОБА_1 визначено недоїмку з єдиного соціального внеску у сумі 29083,71 грн.

Вказану вимогу вручено позивачці 04.12.2021.

Не погодившись із вимогою податкового органу позивачка оскаржила таку в адміністративному порядку до Державної податкової служби України.

Рішенням Державної податкової служби України від 05.01.2022 №92/ч/99-00-06-02-01-09 вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.11.2021 №Ф-5058-50 ГУ ДПС у Львівській області залишено без змін, а скаргу ОСОБА_1 від 13.12.2021 без задоволення.

Не погоджуючись з вказаною податковою вимогою, позивачка звернулася із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI (далі по тексту Закон №2464-VI, в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI передбачено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2464-VI дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються, зокрема, платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску.

Згідно вимог статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є: фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців); фізичні особи, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичні особи, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту).

Вимогами пункту 3 частини першої статті 1 Закону №2464-VI визначено, що застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до частини 2, 3 статті 9 Закону №2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Частиною 8 статті 9 Закону №2464-VI визначено, що періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 була зареєстрована як фізична особа підприємець з 21.12.2010 по 09.12.2021.

Крім того, відповідно до довідки Державної організації «Український лісовий селекційний центр» від 15.08.2022 №208 ОСОБА_1 працює а посаді провідного інженера відокремленого підрозділу «Львівська лісонасіннєва лабораторія» Державної організації «Український лісовий селекційний центр» з 05.09.2013 відповідно до Наказу №39 від 05.09.2013 по даний час.

Тобто, у спірний період позивач перебувала у статусі фізичної особи-підприємця та найманого працівника.

Так, пунктом 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України дано визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

За змістом статті 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Суд повторно акцентує увагу на тому, що пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом №2464-VI (в редакції на момент спірних правовідносин) не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З огляду на предмет спору у даній справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд вважає за необхідне зазначити, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 05 грудня 2019 року (справа №440/2149/19).

Відповідно до вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Наявними матеріалами справи підтверджується, зокрема, довідкою Державної організації «Український лісовий селекційний центр» від 15.08.2022 №208, та довідкою пенсійного органу за формою ОК-7, що за позивачку як працівника нараховані суми єдиного внеску сплачував за неї роботодавець.

Відтак, нарахування позивачці як фізичній особі-підприємцю за період, коли вона була одночасно і у статусі фізичної особи-підприємця, і найманим працівником, сум єдиного внеску є протиправним.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з вимогами частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Закону, що і було зроблено позивачем.

Відповідно до вимог частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем як суб`єктом владних повноважень не підтверджено правомірність прийняття спірної вимоги, тобто не виконано покладений на нього обов`язок доказування.

Щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4335,00 грн суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України).

Статтею 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суд досліджує на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Судом встановлено, що професійна правнича допомога позивачу надавалася адвокатом Проць Т.В. на підставі договору про надання правової допомоги № 16/05/22 від 16.05.2022 та ордеру серії ВС № 1145730 від 10.06.2022.

Відповідно до п. 3.2 розмір гонорару т порядок його сплати визначається Додатком №1 до цього Договору.

Згідно з Додатком №1 до Договору про надання правової допомоги №16/05/22 від 16.05.2022 розмір гонорару виконавця за оскарження в судовому порядку вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11.11.2021 №5058-50 ГУ ДПС у Львівській області становить:

2500,00 грн за складення та подання позовної заяви, які сплачуються протягом 10 банківських днів з моменту відкриття провадження в справі;

- 1000,00 грн за кожне судове засідання по цій справі, в яке з`явився Виконавець, які сплачуються до, або безпосередньо після судового засідання.

Пунктом 2 Додатку визначено, що підготовка та подання Виконавцем заяв, скарг, клопотань, тощо в інтересах Замовника в межах цього судового провадження, а також виконавчого провадження щодо примусового виконання вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11.11.2021 №Ф-5058/50 ГУ ДПС у Львівській області оплачується з розрахунку 400 грн за 1 год роботи Виконавця.

Відповідно до акта наданих послуг №27/06/22 від 27.06.2022 вартість наданих послуг позивачу становить 4335,00 грн (селадення та подання позовної заяви про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11.11.2021 №Ф-5058-50 ГУ ДПС у Львівській області 2500,00 грн; складення та подання адвокатського запиту до ДПС України про результати розгляду скарги на вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.11.2021 №Ф-5058-50ГУ ДПС у Львівській області + витрати на пересилання поштою 1,5 год, 635 грн; складення та подання заяви про повернення виконавчого документа (вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11.11.2021 №Ф-5058-50ГУ ДПС у Львівській області) від 12.05.2022 1год, 400 грн; складення та подання заяви про повернення виконавчого документа (вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11.11.2021 №Ф-5058-50ГУ ДПС у Львівській області) від 09.06.2022 1,5год, 600 грн; складення та подання заяви від 27.06.2022 про зупинення виконавчого провадження №68784243 від11.04.2022 щодо примусового виконання вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11.11.2021 №Ф-5058-50ГУ ДПС у Львівській області 0,5 год, 200 грн.

Позивачем сплачено 4335,00 грн за надання правової допомоги згідно з договором, що підтверджується долученою до матеріалів справи довідкою від 18.07.2022.

Суд, вирішуючи питання співмірності витрат адвоката, заявлених до стягнення, зазначає, що ст. 134 КАС України не позбавляє права суду перевіряти дотримання позивачем вимог ч. 5 ст. 134 КАС України щодо співмірності заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц.

Дослідивши вказані вище письмові докази суд вважає за необхідне зменшити розмір стягуваних судових витрат.

У цій справі, суд при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, надаючи оцінку співмірності заявленої до повернення позивачем суми коштів із критеріями, встановленими ч. 5 ст. 134 КАС України, виходить із такого:

- дана справа відноситься до справ незначної складності;

- розгляд справи проведено без участі сторін у порядку письмового провадження;

- позов носить немайновий характер;

- дана справа не характеризується наявністю виключної правової проблеми, не стосується встановлення значного обсягу фактичних обставин справи, що потребувало подання великої кількості письмових доказів та вжиття дій щодо їх збирання;

- по аналогічних правовідносинах наявна численна судова практика.

Суд зауважує, що особа має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Верховний Суд у постанові від 11.12.2019 у справі №545/2432/16-а зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відтак, суд дійшов висновку, що заявлений представником позивача до відшкодування розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи та непропорційним до предмета спору, а тому належить зменшити до 2000,00 грн.

Щодо стягнення з відповідача 993,00 грн судового збору, суд зазначає таке.

Відповідно до квитанції про сплату судового збору №8781-1149-6237-2818 від 16.06.2022 ОСОБА_1 сплачено 993,00 грн судового збору.

При цьому, згідно з п.3 ч.2 ст.4 Закону України Про судовий збір за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою або фізичною особою підприємцем, ставка судового збору становить - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (992,40 грн).

Відповідно до частини першої статті 139 КАС, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, відповідно до ст. 139 КАС України слід стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в сумі 992,40 грн.

Разом з тим, згідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України Про судовий збір сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, внесення судового збору в розмірі більшому, ніж передбачено законом.

Відповідно до частини другої статті 7 Закону України Про судовий збір у випадках, установлених пунктом 1 частини 1 цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

Таким чином, позивач вправі звернутись до суду з клопотанням про повернення сплати судового збору у розмірі 0,60 коп.

Щодо стягнення сервісного збору за оплату судового збору в сумі 19,86 грн., то такі стягненню не підлягають, з огляду на наступне.

Згідно із ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Водночас, у ч. 3 ст. 132 КАС України наведено вичерпний перелік витрат, пов`язаних з розглядом справи. Докладніше кожна з категорій цих витрат конкретизована у ст. 134,135, 137, 138 КАС України, зокрема: 1. витрати на професійну правничу допомогу (ст. 134 КАС України); 2. витрати сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду (ст. 135 КАС України); 3. витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз (ст. 137 КАС України); 4. витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів, вчиненням інших процесуальних дій, підготовкою справи до розгляду (ст. 138 КАС України).

Вжитий у ст. 138 КАС України термін інших процесуальних дій стосується вчинення учасниками справи, або особами, які не є учасником судового процесу, дій пов`язаних саме з процесом доказування (збір доказів, їх огляд та забезпечення) у справі.

Встановлення законом вичерпного переліку судових витрат означає, що на присудження судом саме цих витрат у разі настання відповідних обставин (задоволення позову, залишення його без розгляду, чи закриття провадження у справі), а не будь-яких інших може розраховувати особа, що звернулася до суду з позовом.

Разом з цим, комісія банку за сплату судового збору не відносяться до судових витрат, передбачених зазначеним вище переліком, а тому такі витрати не можуть бути предметом відшкодування за наслідками розгляду судової справи, оскільки КАС України не передбачає їх відшкодування.

Враховуючи наведене, вимоги позивача про відшкодування понесених ним витрат на оплату сервісного збору в сумі 19,86 грн. задоволенню не підлягають, оскільки зазначені витрати позивача, не належать до судових витрат, передбачених ст. 132 КАС України.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 90, 241-243, 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

вирішив:

позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Львівській області (79026, м. Львів, вул. Стрийська,35, ) про визнання протиправною та скасування вимог про сплату боргу задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати Вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.11.2021 року №Ф-5058-50 ГУ ДПС у Львівській області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області судовий збір у розмірі 992,40 (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок копійок) грн.00 коп.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000,00 грн (дві тисячі гривень).

У стягненні 2335,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та 19,86 грн сервісного збору за оплату судового збору - відмовити.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Грень Н.М.