Справа № 300/450/22
Суддя: Шумей М.В.
Дата ухвалення: 2022-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" вересня 2022 р. справа № 300/450/22
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Шумея М.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської митниці про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів, стягнення моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
Представник ОСОБА_1 (надалі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до Івано-Франківської митниці (надалі відповідач), в якій просив:
визнати протиправною бездіяльність Івано-Франківської митниці Державної митної служби України, яка виразилась у перевищенні строків митного оформлення митної декларації №UA206080/2021/004856 від 30.11.2021;
визнати протиправним та скасувати прийняте Івано-Франківською митницею Державної митної служби України рішення про коригування митної вартості товарів №UA206000/2021/000121/2 від 03.12.2021;
стягнути з Івано-Франківської митниці Державної митної служби України на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, заподіяної протиправними рішенням та бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.
Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачем протиправно, в порушення норм Митного кодексу України та за наявності усіх документів, які підтверджують заявлену декларантом митну вартість товару транспортного засобу марки Kia модель Picanto, дата першої реєстрації 23.01.2019, номер кузова НОМЕР_1 , та обраний метод його визначення, а саме основний за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції), здійснено визначення митної вартості товару, який ввозиться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту за другорядним методом (резервним), внаслідок чого прийнято оскаржуване рішення про коригування митної вартості товарів за №UA206000/2021/000121/2 від 03.12.2021. Представник позивача вказує, що вартість автомобіля марки Kia модель Picanto, дата першої реєстрації 23.01.2019, номер кузова НОМЕР_1 згідно рахунку-фактури (інвойс) №00070421 від 07.10.2021 становить 3 100,00 євро. При перетині кордону України і декларуванні визначено митну вартість транспортного засобу за ціною договору (рахунку-фактури). На переконання представника позивача, відповідач безпідставно поставив під сумнів поданий позивачем перелік документів і необґрунтовано скоригував митну вартість автомобіля марки Kia модель Picanto, дата першої реєстрації 23.01.2019, номер кузова НОМЕР_1 . Як наслідок, застосування резервного методу для визначення митної вартості товару є протиправним, а збільшення такої вартості з 3 100,00 євро до 5 019,00 євро суттєво порушує права позивача.
Крім того, представник позивача відмітив, що прийняття митним органом вищезазначеного рішення про коригування митної вартості автомобіля здійснено із безпідставним перевищенням встановлених Митним кодексом України строків його митного оформлення, що, в свою чергу, порушило майнові та немайнові права позивача, у зв`язку із чим остання понесла додаткові фінансові витрати на оплату вартості утримання (стоянки) автомобіля на митному терміналі МП «Коломия» та вказане рішення стало підставою для сплати позивачем митних платежів в більшому розмірі, ніж це визначено законом.
Вищезазначені протиправна бездіяльність та протиправне рішення про коригування митної вартості автомобіля, як зазначив представник позивача, стали наслідком моральних переживань ОСОБА_1 , які вона зазнала в результаті декларування автомобіля, оскільки опрацювання поданої декларації протягом фактично чотирьох робочих днів замість чотирьох робочих годин порушили її звичайний спосіб життя, стало наслідком її нервового перенапруження та переживань, що негативно вплинуло на її емоційний стан та самопочуття. Крім того, перевищення строків митного оформлення автомобіля призвело до позбавлення права позивачки користування автомобілем на декілька днів. Водночас, втрата особистого часу та понесення значних матеріальних втрат негативно вплинуло на життєдіяльність ОСОБА_1 , позбавила її можливості самореалізації в інших задумах, тим самим призвела до моральних переживань, нервових та розумових перенапружень.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26.01.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, згідно із правилами, встановленими статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду із відповідними письмовими доказами. У відзиві представник відповідача щодо заявлених позовних вимог заперечив та в обґрунтування своїх заперечень відмічає, що під час митного оформлення автомобіля марки Kia модель Picanto, номер кузова НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1248 см3, митним брокером митна вартість товару була визначена за основним методом ціною договору. На підтвердження заявлених відомостей було долучено відповідні документи, однак, Івано-Франківська митниця не погодилася із заявленою декларантом митною вартістю товару та прийняла оскаржене рішення, оскільки у відповідності до ст. 53 Митного кодексу України, позивач не зміг підтвердити митну вартість транспортного засобу. Крім того, відповідачем відмічено, що серед документів, які позивачем надано митному органі при декларуванні транспортного засобу, був рахунок-фактура від 07.10.2021 за №00070421, в якому вказано продавця транспортного засобу «Schaab Automobile» та покупця ОСОБА_2 . При цьому банківський перевід здійснювався на ім`я Schaab Dmitri, який зазначений також як відправник в експортній декларації. Водночас, дана особа не згадується в жодних інших документах. Також представник відповідача наголошує на тому, що у рахунку-фактурі виставлена сума в розмірі 3 100 євро, але не значиться, що ця сума є повною вартістю автомобіля, оскільки даний рахунок міг бути виставлений для передоплати за транспортний засіб. Разом із тим, в рахунку-фактурі не йде мова про конкретні пошкодження даного автомобіля, які зазначаються в акті огляду (переогляду) транспортного засобу від 28.11.2021, який здійснювався Львівською митницею, та в акті огляду переогляду проведеного посадовою особою Івано-Франківської митниці. Вказане, на думку відповідача, є суттєвими невідповідностями в документах і дах підстави митному органу сумніватися в правильності визначення митної вартості транспортного засобу.
Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, представник відповідача зазначив, що позивачем не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті особи. Як і не доведені самі негативні зміни у житті. Окрім того, на думку відповідача, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування шкоди в сумі 5 000 грн та не підтверджено документально.
Також відповідач акцентував увагу на тому, що підготовка відповідних процесуальних документів не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, категорія справи не є складною, а підготовка позовної заяви не потребує значного проміжку часу, у зв`язку із чим вартість витрат, понесених на правову допомогу, не є доведеною та співмірною із складністю даної справи.
Враховуючи наведене, відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими.
Представник позивача 11.03.2022 подав суду відповідь на відзив, в якій підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. При цьому, відмітив, що у відзиві відповідачем не зазначено жодної причини витребування у декларанта повторно банківських платіжних документів, які були надані із поданою декларацією, а саме квитанція про грошовий переказ на ім`я продавця від 11.10.2021, якою оплачено автомобіль згідно інвойсу №00070421 від 07.10.2021. Крім того, зазначено про неуважність відповідача стосовно особи, на чиє ім`я здійснювався банківський переказ. Так, у рахунку-фактурі (інвойс) №00070421 від 07.10.2021 в лівій нижній частині над банківським рахунком (IBAN), куди перераховувались за автомобіль кошти, вказано ім`я та прізвище « ОСОБА_3 » після слова «Inhaber», переклад якого з німецької означає «власник».
Щодо надуманого, як зазначає представник позивача, Івано-Франківською митницею «не зазначення» в рахунку-фактурі повної вартості автомобіля, сума якого могла бути передоплатою за транспортний засіб, звернуто увагу на тому, що в рахунку-фактурі (інвойс) №00070421 від 07.10.2021 в графах, де вказана вартість автомобіля зазначено на німецькій мові «PREIS EXPORT» та «RECHNUNGSBETRAG», що перекладається відповідно як «експортна ціна» та «сума рахунку». Вказане, на переконання представника позивача, не потребує додаткового тлумачення, при цьому, в квитанції від 11.11.2021 не вказувалось позивачем про платіж як авансовий (передоплату).
Щодо не зазначення в інвойсі переліку пошкоджень, про які наведено в актах огляду, представник позивача наголошує, що в рахунку-фактурі (інвойс) №00070421 від 07.10.2021 під вартістю автомобіля продавцем зазначено «UNFALLSCHADEN, nicht fahrbereit», що перекладається з німецької як «пошкодження внаслідок ДТП, не придатний до експлуатації». Незважаючи на такий переклад, представник позивача переконаний, що відсутність в поданих декларантом документах із ЕМД детального опису пошкоджень автомобіля та його пробігу жодним чином не свідчить про наявність якихось «невідповідностей», які б давали право митному органу застосовувати інші методи визначення митної вартості, відмінні від обраного декларантом (позивачем) основного методу за ціною договору.
Крім цього, звернуто увагу на те, що відповідачем у відзиві жодним чином не спростовано наведені у позові доводи щодо перевищення визначеного ст. 255 МК України чотирьохгодинного строку митного оформлення задекларованого позивачем автомобіля.
Посилання відповідача на те, що підготовка процесуальних документів не вимагала значного обсягу юридичної та технічної роботи, на думку представника позивача, не заслуговує на увагу, адже в доданому до позову акті прийому-передачі наданих послуг вказано витрачений адвокатом час на формування позову із додатками.
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши та оцінивши в сукупності письмові докази, встановив наступне.
07.10.2021 на ім`я ОСОБА_1 продавцем з Республіки Німеччина нерезидентом «Schaab Automobile» (власник «Dmitri Schaab»), виписаний інвойс №00070421 на автомобіль марки Kia модель Picanto, дата першої реєстрації 23.01.2019 р., номер кузова НОМЕР_1 , вартістю 3 100,00 євро.
11.10.2021 позивач шляхом банківського переказу (SWIFT-переказ) на рахунок продавця перерахувала кошти в сумі 3 100,00 євро, що підтверджується відповідною банківською квитанцією.
20.11.2021 позивач уклала із ТОВ «Петроліум Транс-Сервіс» договір №10 про надання послуг на перевезення вантажів, відповідно до якого вона як замовник замовила у вказаного товариства послугу по перевезенню вищезазначеного автомобіля від продавця із Німеччини до митного терміналу Івано-Франківської митниці (митного поста «Коломия», UA206000). Вартість послуг перевезення, дані продавця автомобіля, а також дані автомобіля та місця його завантаження та розвантаження узгоджені між позивачем та перевізником в додатку до договору від 20.11.2021 Замовленні на перевезення.
28.11.2021 вищевказаний автомобіль ввезений на митну територію України та доставлено до митного терміналу Івано-Франківської митниці, що підтверджується відповідними відмітками в попередній митній декларації на автомобіль, міжнародною товарно-транспортною накладною №372878 (CMR), виданою перевізником та штампами Львівської та Івано-Франківської митниці з надписом «Івано-Франківська митниця ДФС».
29.11.2021 продавцем автомобіля надіслано позивачу в електронному вигляді митну декларацію країни відправлення, за якою продавцем проведено митне оформлення проданого автомобіля із зазначенням його ціни продажу, даних автомобіля, продавця та покупця.
30.11.2021 позивачем проведено оплату послуг перевезення автомобіля шляхом банківського переказу на рахунок перевізника згідно умов договору від 20.11.2021.
30.11.2021 декларантом позивача з метою проведення митного оформлення ввезеного із-за кордону автомобіля в електронному вигляді надіслано відповідачу митну декларацію №UA206080/2021/004856 на легковий автомобіль марки Kia модель Picanto, номер кузова НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1248 см3.
Декларантом одночасно із митною декларацією надано відповідачу ряд документів для підтвердження митної вартості товару і обраний метод її визначення. Зокрема, подано: рахунок фактуру (інвойс) №00070421 від 07.10.2021, банківський платіжний документ від 11.10.2021, що стосується товару від 11.10.2021, акт про проведення огляду від 28.11.2021, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, документ що підтверджує вартість перевезення товару, експортну декларацію від 27.11.2021, інші некласифіковані документи.
01.12.2021 о 08:51 год. митним органом надіслано позивачу повідомлення з вимогою пред`явити автомобіль до митного контролю та прибути для участі у проведенні митного огляду на 01.12.2021. Надалі, о 09:37 год. митним органом надіслано позивачу повідомлення з вимогою надати оригінали та/або копії документів, зазначені в графі 44 митної декларації. В цей же день 01.12.2021 державним інспектором МП «Коломия» Івано-Франківської митниці Держмитслужби проведено додатковий огляд автомобіля.
Також 01.12.2021 Івано-Франківською митницею розпочато процедуру консультацій із декларантом шляхом формування електронного повідомлення про необхідність надання додаткових документів для підтвердження заявленої митної вартості товару згідно частин 2, 3 статті 53 МК України, а саме: якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи; за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації товару; - каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; - експертний висновок про вартість автомобіля, підготовлений спеціалізованою експертною організацією. Відповідно до ч. 3 ст. 53 МК України декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу протягом 10 календарних днів зобов`язані надати (за наявності) додаткові документи.
На вказане електронне повідомлення 01.12.2021 позивач надіслала відповідачу заяву, в якій повідомила, що інші запитувані документи надаватись не будуть у зв`язку із їх відсутністю. 02.12.2021 позивачем повторно митному органу надіслано заяву про відсутність додаткових документів, за змістом аналогічну заяві від 01.12.2021.
03.12.2021 об 11:24 год. позивачем митному органу надіслано заяву, в якій вона, посилаючись на обставини декларування автомобіля, просила повідомити з яких підстав, визначених ч. 2 ст. 255 МК України, МП «Коломия» Івано-Франківської митниці Держмитслужби перевищений час митного оформлення задекларованого нею автомобіля.
Надалі, 03.12.2021 о 13:48 год. Івано-Франківською митницею винесено рішення про коригування митної вартості товарів за №UA206000/2021/000121/2, згідно якого митна вартість імпортованих товарів не може бути визнана за ціною договору щодо товарів, які імпортуються, у зв`язку з неподанням декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частині другій, третій статті 53 МК України: банківські платіжні документи про оплату товару, висновок про вартісні характеристики підготовлений спеціалізованою експертною організацією. Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 54 МК України здійснено контроль наявності в підтверджуючих документах усіх відомостей в кількісному виразі, використаних при обчисленні митної вартості заявлена митна вартість даних товарів нижча від подібних і аналогічних товарів. Відповідно до ч. 2 ст. 53 МК України декларанту виставлена вимога про надання додаткових документів, на підставі яких митна вартість буде визнана: висновки про вартісні характеристики підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, банківських платіжних документів про оплату товару. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 54 МК України, неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій-четвертій статті 53 МК України, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, є підставою для відмови у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю. Проведено консультації з декларантом згідно з ст. 57 МК України. Неможливо застосувати наступні методи визначення митної вартості, а саме методу 2а (ст. 59 МК України) та методу 26 (ст. 60 МК України) з причини відсутності митного органу та декларанта інформації про ідентичні та подібні (аналогічні) товари, методу 2в (ст. 62 МК України) та методу 2г (ст. 63 МК України) з причини відсутності вартісної основи для розрахунку митної вартості в митного органу . Митний кодекс України від 13.03.2012 за №4495-VI розділ III. Джерелом інформації для коригування митної вартості слугувала МД від 04.01.2021 №UA110130/2021/0086.
В результаті коригування митна вартість вказаного транспортного засобу визначена в розмірі 5 019,00 євро.
06.12.2021 в зв`язку із прийняттям вказаного рішення, позивачем здійснено доплату митних платежів, виходячи із визначеної відповідачем вартості автомобіля на суму 18 100,00 грн + комісія банку 181,00 грн.
Після здійснення вказаної доплати митних платежів до митного органу декларантом позивача надіслана митна декларація №UA206080/2021/005056, яка була прийнята та оформлена.
Таким чином, декларант позивача скористався правом на випуск товару, що декларується, у вільний обіг шляхом подання нової митної декларації, сплати митних платежів згідно з митною вартістю цих товарів, визначеною декларантом або уповноваженою ним особою, та забезпечення сплати різниці між сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною декларантом або уповноваженою ним особою, та сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною органом доходів і зборів.
При цьому, не погоджуючись із коригуванням митної вартості товару, а також протиправною бездіяльністю Івано-Франківської митниці Державної митної служби України, яка виразилась у перевищенні строків митного оформлення, представник позивача звернувся до суду з метою захисту порушеного права шляхом скасування оскаржуваного рішення.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Правовідносини, пов`язані із справлянням митних платежів, регулюються Митним кодексом України, Податковим кодексом України та іншими законами України з питань оподаткування (частина 2 статті 1 Митного кодексу України).
Згідно із частиною 1 статті 7 Митного кодексу України, встановлені порядок і умови переміщення товарів через митний кордон України, їх митний контроль та митне оформлення, застосування механізмів тарифного і нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, справляння митних платежів, ведення митної статистики, обмін митною інформацією, ведення Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності, здійснення відповідно до закону державного контролю нехарчової продукції при її ввезенні на митну територію України, запобігання та протидія контрабанді, боротьба з порушеннями митних правил, організація і забезпечення діяльності митних органів та інші заходи, спрямовані на реалізацію державної політики у сфері державної митної справи, становлять державну митну справу.
Митний контроль це сукупність заходів, що здійснюються митними органами в межах своїх повноважень з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку (пункт 24 частини 1 статті 4 Митного кодексу України).
Згідно частин 1, 2, 3 статті 318 Митного кодексу України, митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України.
Митний контроль здійснюється виключно митними органами відповідно до цього Кодексу та інших законів України.
Митний контроль передбачає виконання митними органами мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.
Відповідно до частин 1, 2, 4, пункту 1 частини 6 статті 321 Митного кодексу України товари, транспортні засоби комерційного призначення перебувають під митним контролем з моменту його початку і до закінчення згідно із заявленим митним режимом.
У разі ввезення на митну територію України товарів, транспортних засобів комерційного призначення митний контроль розпочинається з моменту перетинання ними митного кордону України.
Граничний строк перебування товарів, транспортних засобів комерційного призначення під митним контролем не може перевищувати 180 календарних днів, крім митних режимів, які передбачають перебування під митним контролем протягом усього часу дії митного режиму.
Митний контроль закінчується у разі ввезення на митну територію України - після закінчення митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України, за винятком митних режимів, які передбачають перебування під митним контролем протягом усього часу дії митного режиму.
Документи та відомості, необхідні для здійснення митного контролю, порядок подання документів та відомостей, необхідних для митного контролю та форми митного контролю регулюються статтями 334, 335, 336 Митного кодексу України.
Митне оформлення це виконання митних формальностей, необхідних для випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення (пункт 23 частини 1 статті 4 Митного кодексу України).
Згідно статті 246 Митного кодексу України метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.
Порядок виконання митних формальностей при здійсненні митного оформлення визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Стаття 49 Митного кодексу України встановлює, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Стаття 51 Митного кодексу України регулює питання визначення митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, згідно частини 1 митна вартість товарів, які переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.
Частиною 2 статті 51 Митного кодексу України встановлено, що митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу.
Стаття 57 глави 9 Митного кодексу України встановлює основний та другорядні методи визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, частиною 2 якої визначено, що основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).
Статтею 58 Митного кодексу України встановлено, що метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів (пункт 2 частини 1).
Метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні (частина 2).
Відповідно до частини 1 статті 52 Митного кодексу України заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.
Згідно частини 2 статті 52 даного Кодексу декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: 1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з органом доходів і зборів; 2) подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.
Статтею 53 Митного кодексу України закріплено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення (частина 1).
Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування (частина 2).
Статтею 54 Митного кодексу України встановлено, що контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.
Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу (частина 2).
Відповідно до частини 1 статті 55 цього Кодексу рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається органом доходів і зборів у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо органом доходів і зборів у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.
Як уже встановлено судом, декларантом в інтересах позивача були надані митному органу всі необхідні документи для підтвердження заявленої митної вартості при здійсненні митного оформлення, а саме: рахунок фактуру (інвойс) №00070421 від 07.10.2021, банківський платіжний документ від 11.10.2021, що стосується товару від 11.10.2021, акт про проведення огляду від 28.11.2021, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, документ що підтверджує вартість перевезення товару, експортну декларацію від 27.11.2021, інші некласифіковані документи.
Зміст вказаних документів підтверджував заявлену митну вартість ввізного товару. Таким чином, декларант надав відповідачу всі необхідні документи, які давали можливість останньому встановити дійсну митну вартість товару за ціною договору купівлі-продажу (рахунку-фактури (інвойс) від 07.10.2021).
Тобто, судом встановлено, що подані 30.11.2021 декларантом позивача до митного оформлення документи (декларація митної вартості та рахунок-фактура (інвойс) за назвою і змістом відповідали вимогам пунктів 1, 3 частини 2 статті 53 Митного кодексу України.
Крім того, декларантом позивача надано митному органу банківський платіжний документ від 11.10.2021, який підтверджує оплату 3 100,00 євро згідно рахунку-фактури (інвойс) від 07.10.2021.
При цьому, суд звертає увагу, що згідно змісту рахунку-фактури (інвойс) №00070421 від 07.10.2021, вартість транспортного засобу 3 100,00 євро, та в даному рахунку зазначено банківський номер рахунку продавця «IBAN» № НОМЕР_2 , на який згідно банківського платіжного документа від 11.10.2021 сплачено 3 100,00 євро.
Відповідно до частини 3 статті 53 МК України, у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.
У пунктах 1 та 4 частини 4 статті 54 МК України зазначено, що орган доходів і зборів під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний: 1) здійснювати контроль заявленої декларантом або уповноваженою ним особою митної вартості товарів шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих зазначеними особами документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 4) випускати у вільний обіг товари, що декларуються: у разі визнання органом доходів і зборів заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю; у разі згоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною органом доходів і зборів; у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу X цього Кодексу в розмірі, визначеному органом доходів і зборів відповідно до частини сьомої статті 55 цього Кодексу.
Відповідно до частини 5 статті 54 Митного кодексу України, митний орган з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право: упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості; у випадках, встановлених цим Кодексом, письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи встановлені статтею 53 цього Кодексу додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості; у випадках, встановлених цим Кодексом, здійснювати коригування заявленої митної вартості товарів; проводити в порядку, визначеному статтями 345 - 354 цього Кодексу, перевірки правильності визначення митної вартості товарів після їх випуску; звертатися до митних органів інших країн із запитами щодо надання відомостей, необхідних для підтвердження достовірності заявленої митної вартості; застосовувати інші передбачені цим Кодексом форми митного контролю.
Згідно частини 6 цієї статті, орган доходів і зборів може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: 1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; 2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; 4) надходження до органу доходів і зборів документально підтвердженої офіційної інформації органів доходів і зборів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.
У разі якщо під час проведення митного контролю митний орган не може аргументовано довести, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, заявлена декларантом або уповноваженою ним особою митна вартість вважається визнаною автоматично (частина 7 статті 54 Митного кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 55 Митного кодексу України рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається митним органом у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо митним органом у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.
Прийняте митним органом письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити: обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано; наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених частиною третьою статті 53 цього Кодексу, за умови надання яких митна вартість може бути визнана митним органом; обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої митним органом, та фактів, які вплинули на таке коригування; інформацію про: а) право декларанта або уповноваженої ним особи на випуск у вільний обіг товарів, що декларуються: у разі згоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною митним органом; у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу X цього Кодексу в розмірі, визначеному митним органом відповідно до частини сьомої цієї статті; б) право декларанта або уповноваженої ним особи оскаржити рішення про коригування заявленої митної вартості у митному органі вищого рівня відповідно до глави 4 цього Кодексу або до суду (частина 2 статті 54 Митного кодексу України).
Як встановлено судом вище, декларантом одночасно із митною декларацією було надано відповідачу ряд документів для підтвердження митної вартості товару і обраний метод її визначення.
Суд звертає увагу на те, що аналіз вищенаведених норм дає підстави вважати, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребовування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше.
Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребовування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.
Разом з тим витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 Митного кодексу України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.
Такий висновок суду, відповідає правовій позиції в подібних правовідносинах, викладеній в постановах Верховного Суду від 20.02.2018 в справі №809/1884/16.
Згідно частини 1 статті 57 Митного кодексу України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.
Відповідно до частини 2 вказаної статті Кодексу основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).
Частиною 3 статті 57 МК України передбачено, що кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій орган доходів і зборів та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності (частина 4 статті 57 Митного кодексу України).
Згідно частини 5 вказаної статті Кодексу у разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу.
При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу (частина 6 статті 57 Митного кодексу України).
За приписами частини 1 статті 58 Митного кодексу України, метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо: 1) немає жодних обмежень щодо прав покупця (імпортера) на використання оцінюваних товарів, за винятком тих, що: а) встановлюються законом чи запроваджуються органами державної влади в Україні; б) обмежують географічний регіон, у якому товари можуть бути перепродані (відчужені повторно); в) не впливають значною мірою на вартість товару; 2) щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів; 3) жодна частина виручки від будь-якого подальшого перепродажу, розпорядження або використання товарів покупцем не надійде прямо чи опосередковано продавцеві, якщо тільки не буде зроблено відповідне коригування з урахуванням положень частини десятої цієї статті; 4) покупець і продавець не пов`язані між собою особи або хоч і пов`язані між собою особи, однак ці відносини не вплинули на ціну товарів.
Згідно частини 2 статті 58 Митного кодексу України, метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.
Відповідно до частини 3 статті 58 Митного кодексу України у разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи, зазначені у пункті 2 частини 1 статті 57 цього Кодексу.
Як встановлено судом, митну вартість імпортованого транспортного засобу, що вказана декларантом у митній декларації №UA206080/2021/004856 від 30.11.2021, визначено за основним методом, а до самої митної декларації декларантом подано всі необхідні документи для підтвердження заявлених відомостей про митну вартість товару за ціною договору.
Відповідач не надав суду жодного доказу, який би спростував зміст рахунку-фактури (інвойс) №00070421 від 07.10.2021, в тому числі будь-які відомості про отримання від компетентних органів Республіки Німеччина інформації щодо підтвердження чи не підтвердження обставини відчуження позивачу продавцем нерезидентом автомобіля марки Kia модель Picanto, дата першої реєстрації 23.01.2019, номер кузова НОМЕР_1 .
Крім того, суд звертає увагу, що спірне рішення про коригування митної вартості товарів за №UA206000/2021/000121/2 від 03.12.2021 не містить обґрунтувань розрахунку скоригованої митної вартості та даних, які в свою чергу стосуються вартості, яку визначив митний орган.
Суд знову ж таки звертає увагу на позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 20.02.2018 за результатом розгляду справи №809/1884/16, згідно якої посилання відповідача на те, що сума, яка зазначена в рахунку-фактурі (інвойсі), поданому декларантом, не була підтверджена, є безпідставними, оскільки положення статті 53 Митного кодексу України не містять вимог щодо додаткового підтвердження ціни, вказаної у документах, які підтверджують митну вартість товару.
Відповідач в оскаржуваному рішенні, а також у відзиві на позов не вказав на об`єктивні обставини, які обумовили виникнення у митного органу обґрунтованих сумнівів відносно непідтвердження чи невизначеності кількісних, вартісних і достовірних елементів митної вартості або відсутності хоча б однієї із їх складових, яка є обов`язковою при обчисленні такої вартості. Обов`язок доведення обґрунтованості такого сумніву митним органом констатований також в постанові Верховного Суду від 06.03.2019, справа №809/278/17.
При цьому, суд відхиляє доводи відповідача про не зазначення в інвойсі переліку пошкоджень, оскільки згідно змісту рахунку-фактури (інвойс) №00070421 від 07.10.2021 слідує, що автомобіль пошкоджено внаслідок ДТП та не придатний до експлуатації (UNFALLSCHADEN, nicht fahrbereit).
Окрім того, не заслуговують на увагу посилання відповідача на те, що у рахунку-фактурі (інвойс) №00070421 від 07.10.2021 не зазначено про повну вартість автомобіля, оскільки сплачена сума могла бути передоплатою Так, суд вважає такі твердження припущеннями відповідача, надуманими, при цьому нічим не підтвердженими. Більше того, як вірно зазначив представник позивача, згідно згаданого рахунку-фактури (інвойс) №00070421 від 07.10.2021 в графах, де вказана вартість автомобіля, зазначено на німецькій мові «PREIS EXPORT» та «RECHNUNGSBETRAG», що перекладається відповідно як «експортна ціна» та «сума рахунку», що не потребує додаткового тлумачення та роз`яснення.
Дослідивши надані позивачем документи, суд дійшов висновку, що у відповідача були в наявності всі документи для визначення митної вартості за ціною рахунку щодо транспортного засобу, який імпортується, та не встановлено жодних інших обставин, визначених положеннями частиною 1 статті 58 Митного кодексу України, які б перешкоджали визначенню митної вартості імпортованих товарів за ціною договору (рахунку-фактури (інвойс) №00070421 від 07.10.2021).
На підставі наведеного, суд зазначає, що відповідачем не доведено обставин, які б викликали обґрунтовані сумніви в достовірності проведеного декларантом позивача розрахунку митної вартості транспортного засобу за ціною договору (рахунку-фактури (інвойс) №00070421 від 07.10.2021), а інших обставин, які б впливали на рівень задекларованої позивачем митної вартості товару не встановлено, тобто основні документи містили всі числові дані, необхідні для визначення вартості, зазначеної в митній декларації.
Таким чином, визначення відповідачем митної вартості транспортного засобу марки Kia модель Picanto, дата першої реєстрації 23.01.2019, номер кузова НОМЕР_1 , який ввозиться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту за резервним методом, лише на підставі неподання позивачем запитуваних митним органом документів, є необґрунтованим та безпідставним.
Суд зазначає, що аналогічний предмет доказування присутній у справі №805/2713/16-а.
Так, Верховний Суд у постанові від 19.02.2019 по справі №805/2713/16-а дійшов висновку, що рішення про коригування митної вартості товарів не відповідає вимогам статті 55 Митного кодексу України у випадку, зокрема, якщо не містить обґрунтувань причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано, інформації наявної у митного органу (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості, тощо.
З урахуваннями викладеного, Верховний Суд вважає обґрунтованими висновки судів першої та апеляційної інстанцій, що позивачем подано до митниці повний пакет документів на підтвердження повноти і достовірності заявленої митної вартості товару за основним методом, відповідачем не підтверджено належними доводами наявність у поданих позивачем документах розбіжностей, ознак підробки або відсутність всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за цей товар, правильність визначення митної вартості позивачем за основним методом відповідачем не спростована, наявність належних підстав для коригування митної вартості відповідачем не доведена.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача стосовно перевищення строків митного оформлення, суд зазначає наступне.
Так, згідно з ч. 1 ст. 248 МК України, митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.
Статтею 255 МК України визначено, що митне оформлення завершується в найкоротший можливий строк, але не більше ніж чотири робочих години з моменту пред`явлення митному органу товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що підлягають митному оформленню (якщо згідно з цим Кодексом товари, транспортні засоби комерційного призначення підлягають пред`явленню), подання митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та всіх необхідних документів і відомостей, передбачених статтями 257 і 335 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 255 МК України передбачені виключні випадки, за яких строк, визначений частиною першою цієї статті може бути перевищений на час виконання відповідних формальностей, зокрема - пункт 6 цієї статті: подання додаткових документів відповідно до частини третьої статті 53 цього Кодексу в межах передбаченого нею строку, перебіг якого припиняється з моменту отримання митницею (митним постом) таких документів чи письмової відмови декларанта або уповноваженої ним особи у їх наданні.
При цьому, приписами частини 3 статті 53 МК України визначені випадки, за яких декларант або інші особи на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) визначений перелік документів.
Як уже встановлено судом, на вимогу відповідача, яка надіслана 01.12.2021 об 11:36 год., про надання додаткових документів для підтвердження заявленої митної вартості, ОСОБА_1 цього ж дня, а саме 01.12.2021 о 12:52 год. повідомила письмово митний орган про їх ненадання у зв`язку із їх відсутністю. Аналогічну заяву вона надіслала також вже 02.12.2021. При цьому, у зв`язку із відсутністю будь-якої інформації щодо митного оформлення транспортного засобу, позивач втретє 03.12.2021 надіслала заяву (скаргу) як до МП «Коломия», так і до Івано-Франківської митниці та Державної митної служби України, після чого аж 03.12.2021 о 13:48 год. Івано-Франківською митницею винесено оскаржене, та, як уже встановлено, протиправне рішення про коригування митної вартості товарів за №UA206000/2021/000121/2.
Згідно вимог частини 5 статті 255 МК України, митне оформлення вважається завершеним після виконання всіх митних формальностей, визначених цим Кодексом відповідно до заявленого митного режиму, що засвідчується органом доходів і зборів шляхом проставлення відповідних митних забезпечень (у тому числі за допомогою інформаційних технологій), інших відміток на митній декларації або документі, який відповідно до законодавства її замінює, а також на товаросупровідних та товарно-транспортних документах у разі їх подання на паперовому носії.
Частиною 1 статті 256 МК України визначено, що відмова у митному оформленні це письмове вмотивоване рішення митного органу про неможливість здійснення митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через невиконання декларантом або уповноваженою ним особою умов, визначених цим Кодексом.
Згідно частини 3 статті 256 МК України, рішення про відмову у митному оформленні приймається в межах строку, відведеного статтею 255 цього Кодексу для завершення митного оформлення. Неприйняття такого рішення протягом зазначеного строку є бездіяльністю, яка може бути оскаржена в порядку, встановленому главою 4 цього Кодексу.
З огляду на викладене та враховуючи, що митне оформлення автомобіля декларантом позивача розпочато 30.11.2021, після чого також було повідомлено митний орган 01.12.2021 о 12:52 год. про відмову в наданні додаткових документів. Водночас, рішення про коригування митної вартості відповідачем прийняте лише 03.12.2021 о 13:48 год., що, на думку суду, є підставою для констатації того факту, що оскаржене рішення прийняте із перевищенням строку, відведеного статтею 255 МК України. Як наслідок, така бездіяльність відповідача стосовно перевищення строків митного оформлення є протиправною.
Щодо вимоги про стягнення з Івано-Франківської митниці Державної митної служби України на користь позивач коштів у сумі 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, заподіяної протиправними рішенням та бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, суд зазначає наступне.
Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За змістом статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Згідно з статтею 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
В постанові №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Пленум Верховного Суду України в пункті 4 вказав, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В пункті 9 цієї Постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Для відшкодування моральної шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30.01.2018 у справі №804/2252/14 та від 20.02.2018 у справі №818/1394/17.
Представник позивача обґрунтовує підстави для стягнення моральної шкоди з відповідача тим, що протиправна бездіяльність та протиправне рішення відповідача про коригування митної вартості автомобіля стали наслідком моральних переживань ОСОБА_1 , які вона зазнала в результаті декларування автомобіля, оскільки опрацювання поданої декларації протягом фактично чотирьох робочих днів замість чотирьох робочих годин порушили її звичайний спосіб життя, стало наслідком її нервового перенапруження та переживань, що негативно вплинуло на її емоційний стан та самопочуття. Крім того, перевищення строків митного оформлення автомобіля призвело до позбавлення права позивачки користування автомобілем на декілька днів. Водночас, втрата особистого часу та понесення значних матеріальних втрат негативно вплинуло на життєдіяльність ОСОБА_1 , позбавила її можливості самореалізації в інших задумах, тим самим призвела до моральних переживань, нервових та розумових перенапружень.
При цьому, суд вказує на те, що в даному випадку відсутні будь-які докази причинно-наслідкового зв`язку між зазначеними позивачем обґрунтуваннями моральних страждань і діями відповідача щодо протиправного коригування митної вартості автомобіля. Наведені представником позивача посилання на нервове перенапруження та переживання, що негативно вплинули на емоційний стан та самопочуття ОСОБА_1 не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.
Крім того, суд критично ставиться до посилань представника позивача на те, що перевищення строків митного оформлення автомобіля призвело до позбавлення права позивачки користування автомобілем на декілька днів, оскільки судом було встановлено, про що і відзначив представник позивача, автомобіль марки Kia модель Picanto, номер кузова НОМЕР_1 не придатний до експлуатації через пошкодження у ДТП.
Вищенаведене позбавляє суд можливості встановити факт завдання позивачу моральної шкоди протиправною бездіяльністю відповідача та винесенням оскарженого рішення, а також провести розрахунок її розміру згідно з критеріями, встановленими статтею 23 Цивільного кодексу України, а відтак підстави для задоволення позовних вимог у цій частині відсутні.
Окрім цього, суд зазначає, що сам по собі факт протиправної поведінки відповідача (протиправне коригування митної вартості автомобіля) не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.
Слід зазначити, що частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Так, згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, №303-A, пункт 29).
Крім того, згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10).
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України,в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З урахуванням встановлених обставин та наведених правових положень, суд дійшов висновку, що відповідачем не дотримано приписів частини 2 статті 2 КАС України, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, позов таким, що підлягає до часткового задоволення, а оскаржуване рішення про коригування митної вартості товарів за №UA206000/2021/000121/2 від 03.12.2021 є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Івано-Франківської митниці на користь ОСОБА_1 частину сплаченого судового збору в розмірі 1 984,80 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд звертає увагу, що відповідно до частин 1, 2 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно із частинами 3-5 статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Водночас, відповідно до частин 7, 9 статті 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, слід дійти висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника сторони за договором. При цьому такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
Відповідно до частин 2, 3 статті 30 Закону України від 05.07.2012 за №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
При цьому, суд зазначає, що не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка в силу приписів частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України». У рішенні Європейського суду з прав людини від 28.11.2002 у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.
На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що підтверджують оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22.11.2019 (справа №810/1502/18), від 30.04.2020 (справа №826/4466/18), від 29.01.2021 (справа №808/1436/18).
Для підтвердження понесених позивачем витрат на професійну допомогу адвоката надано такі документи: копію договору про надання правової допомоги від 03.12.2021, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Дубіцьким А.В., копію додатку №3 до Договору від 03.12.2021 (квитанція №2 від 17.01.2022), копію ордеру на надання правничої (правової допомоги) серія СЕ №103043, копію акту прийому-передачі наданих послуг від 17.01.2022, копію розрахунку розміру витрат за надання правової допомоги.
Відповідно змісту акту прийому-передачі наданих послуг від 17.01.2022, адвокат надав, а клієнт прийняв послуги правової допомоги згідно Договору про надання правової допомоги від 03.12.2021, а саме: правовий аналіз та надання консультації з приводу порядку продовження декларування автомобіля після прийняття рішення про коригування митної вартості, оскарження рішень про коригування митної вартості автомобіля, порядку реалізації судового рішення про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості автомобіля вартістю 750,00 грн (0,5 год) та складення (підготовка) позовної заяви із додатками до Івано-Франківської митниці Держмитслужби про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів, визнання протиправною бездіяльність, стягнення моральної шкоди вартістю 6 000,00 грн (7 год).
З врахуванням наданих позивачем документів, враховуючи критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката, критерії, з врахуванням яких визначається розмір витрат на оплату послуг адвоката, встановлені частиною п`ятою статті 134 КАС, суд враховує те, що розгляд цієї справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, оскільки дана справа є справою незначної складності. Крім того, справи з аналогічним предметом спору вже неодноразово розглядались Верховним Судом, з приводу чого в судовій практиці вже здійснені відповідні правові висновки, на які, в тому числі, послався суд у даному рішенні.
Підготовка позовної заяви у даній справі не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, адже, усі документи, необхідні для складання і подання до суду позовної заяви були у позивача в наявності, або ж могли бути ним безперешкодно отримані.
В даному ж випадку, як уже зазначено, справа проведена за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, тобто адвокат не брав участі у судових засіданнях, а заяви по суті ним подано або ж шляхом направлення поштовим конвертом (позовна заява), або ж через систему «Електронний суд» (відповідь на відзив). Більше того, згідно акту прийому-передачі наданих послуг від 17.01.2022, складення та подання відповіді на відзив взагалі не обумовлено сторонами та, відповідно, не оплачено.
Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи, а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, суті виконаних послуг, суд вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 6 750,00 грн. є неспівмірною із складністю цієї справи та надмірною з фактичним обсягом наданих адвокатом послуг та затраченим ним часом на надання таких послуг.
На думку суду, виходячи із критеріїв, визначених частинами 3, 5 статті 134, частинами 3, 9 статті 139 КАС України, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 2 000,00 грн.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
УХВАЛИВ:
позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Івано-Франківської митниці Державної митної служби України, яка виразилась у перевищенні строків митного оформлення митної декларації №UA206080/2021/004856 від 30.11.2021.
Визнати протиправним та скасувати прийняте Івано-Франківською митницею Державної митної служби України рішення про коригування митної вартості товарів №UA206000/2021/000121/2 від 03.12.2021.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Шумей М.В.