Справа № 400/896/22
Суддя: Ярощук В.Г.
Дата ухвалення: 2022-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2022 р. № 400/896/22
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Ярощука В.Г., розглянувши адміністративну справу

за позовом:Громадської організації "Волонтерський рух "Спільна Мета", вул. Сонячна, 1-б, офіс 41, м. Одеса, Одеська область, 65062,

до відповідача:Департаменту містобудування, архітектури, капітального будівництва та супроводження проєктів розвитку Миколаївської обласної державної, вул. Адміральська, 21, м. Миколаїв, 54001,

треті особи:Товариство з обмеженою відповідальністю "Пансіонат Чорноморець", пр-т Курортний, 39, с. Коблеве, Миколаївський район, Миколаївська область, 57453, Коблівська сільська рада, вул. Одеська, 4, с. Коблеве, Миколаївський район, Миколаївська область, 57453,

про:скасування містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва,

ВСТАНОВИВ:

21 січня 2022 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Громадської організації «Волонтерський рух «Спільна мета» (далі позивач) до Департаменту містобудування, архітектури, капітального будівництва та супроводження проектів розвитку Миколаївської обласної державної адміністрації (далі відповідач) про скасування містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва забудови земельної ділянки в с. Коблеве, проспект Курортний, буд. 39, Коблівська територіальна громада, Миколаївський район, Миколаївська область /кадастровий номер :09:000:0519/ від 23 жовтня 2020 року реєстраційний номер 105, видані Департаментом містобудування, архітектури, капітального будівництва та супроводження проектів розвитку Миколаївської обласної державної адміністрації ТОВ «Пансіонат Чорноморець» для реконструкції пансіонату «Чорноморець»: нове будівництво спального корпусу № 2 та кафе на 350 місць.

Підставою позову позивач вказує те, що оскаржувані містобудівні умови та обмеження не відповідають містобудівному законодавству, містобудівній документації, будівельним нормам, стандартам і правилам та порушують екологічні права як мешканців с. Коблеве Миколаївського району Миколаївської області, так і інших громадян України.

У відзиві на позовну заяву, яка надійшла до Миколаївського окружного адміністративного суду 02.07.2022, відповідач просив задоволенні позовної заяви відмовити повністю, аргументувавши свою позицію тим, що:

у позивача відповідно до статей 2, 9 Орхуської Конвенції відсутнє право на звернення до суду з таким позовом;

він мав повноваження затверджувати оскаржувані містобудівні умови та обмеження, і вони відповідають вимогам законодавства.

Треті особи правом на подання до суду пояснень щодо позову і відзиву не скористались.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 24.01.2022 позовну заяву залишено без руху і надано позивачу десятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до Миколаївського окружного адміністративного суду документів з урахуванням оцінки суду, наведеної у мотивувальній частині зазначеної ухвали.

У встановлений судом строк позивач усунув недоліки позовної заяви.

Відповідно до пункту 1 наказу голови Миколаївського окружного адміністративного суду від 29.04.2022 № 16-о «Про тимчасове припинення відправки поштової кореспонденції Миколаївського окружного адміністративного суду в умовах воєнного стану» тимчасово припинено відправку вихідної кореспонденції суду засобами поштового зв`язку.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.05.2022 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження; залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Коблівську сільську раду та на стороні відповідача ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПАНСІОНАТ ЧОРНОМОРЕЦЬ» (далі треті особи).

14.06.2022 суд постановив ухвали про витребування доказів з учасників справи і Миколаївської районної державної адміністрації, а також про зобов`язання їх подати витребувані докази до суду у встановлений в ухвалі строки. Ця ухвала суду позивач, Коблівська сільська рада, ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПАНСІОНАТ ЧОРНОМОРЕЦЬ» і Миколаївська районна державна адміністрація не виконали, про причини не подання доказів суд не повідомили.

Так, суду не було надано:

1) Миколаївською районною державною адміністрацією копій а) структури Березанської районної державної адміністрації, чинної станом на 23.10.2020; б) Положення про відділ житлово-комунального господарства, містобудування, архітектури, інфраструктури, енергетики та захисту довкілля Березанської районної державної адміністрації, чинного станом на 23.10.2020;

2) позивачем копії чинного статуту Громадської організації «Волонтерський рух «Спільна Мета»;

3) Коблівською сільською радою копій а) структури Коблівської сільської ради, чинної станом 23.10.2020; б) Положення про Відділ житлово-комунального господарства, благоустрою, охорони навколишнього середовища, інфраструктури, містобудування, архітектури та капітального будівництва Коблівської сільської ради, чинного станом на 23.10.2020; в) проекту землеустрою щодо встановлення та зміни межі населеного пункту Коблеве у межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, затвердженого рішенням Миколаївської обласної ради від 23.09.2011 № 2 «Про встановлення та зміну межі населеного пункту Коблеве Березанського району Миколаївської області»; г) генерального плану с. Коблеве, Березанського району, Миколаївської області, затвердженого рішенням Коблівської сільської ради від 16.12.2014 № 28 «Про затвердження генерального плану с. Коблеве»; ґ) плану зонування території (зонінг) с. Коблеве Березанського району Миколаївської області, затвердженого рішенням Коблівської сільської ради від 14.07.2015 № 17 «Про затвердження плану зонування території (зонінг) с. Коблеве Березанського району Миколаївської області»; д) детального плану території с. Коблеве, чинного станом на 23.10.2020; е) проект землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронних зон в межах території села Коблеве Коблівської сільської ради Миколаївської області, затвердженого рішенням Коблівської сільської ради від 09.04.2021 № 43 «Про затвердження проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронних зон в межах території села Коблеве Коблівської сільської ради Миколаївської області»; є) протоколу обшуку від 06.12.2017, на підставі якого вилучено схему проектних планувальних обмежень генерального плану с. Коблеве Березанського району Миколаївської області, масштаб 1:5000;

4) ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПАНСІОНАТ ЧОРНОМОРЕЦЬ»: а) витягу про земельну ділянку з кадастровим номером :09:000:0519; б) проекту землеустрою земельної ділянки з кадастровим номером :09:000:0519.

Відповідач ухвалу суду про витребування доказів виконав.

15.06.2022 суд постановив ухвалу про витребування доказів з Головного управління Національної поліції в Сумській області. На виконання цієї ухвали Головним управлінням Національної поліції в Сумській області було надано суду копію витребуваної Схеми проектних планувальних обмежень генерального плану с. Коблеве Березанського району Миколаївської області, масштаб 1:5000.

25.07.2022 суд постановив ухвалу про призначення підготовчого засідання у справі № 400/896/22 на 11.08.2022 та про його проведення без виклику сторін (у письмовому провадженні) у разі відсутності заперечень з цього приводу учасників справи, а також запропоновано їм подати до суду до 09.08.2022 в разі наявності заяви і клопотання у справі.

Ухвалу суду від 25.07.2022 надіслана учасникам справи засобами електронної пошти.

Заперечень щодо проведення підготовчого засідання у справі 11.08.2022 без виклику сторін (у письмовому провадженні), а також заяв і клопотань учасники справи суду не надали.

З огляду на вищезазначене суд провів підготовче засідання у письмовому провадженні.

11.08.2022 Миколаївський окружний адміністративний суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі № 400/896/22, про призначення судового засідання на 27.09.2022 та його проведення без виклику сторін (у письмовому провадженні) у разі відсутності заперечень з цього приводу учасників справи.

Ухвалу суду від 11.08.2022 надіслана учасникам справи на їх електронні адреси. Заперечень щодо проведення судового засідання у справі 27.09.2022 без виклику сторін (у письмовому провадженні) учасники справи суду не надали.

27.09.2022 судове засідання не відбулося у зв`язку із знищенням 23.09.2022 телекомунікаційного обладнання суду внаслідок ракетного удару.

24.02.2022 російській війська здійснили широкомасштабне вторгнення на територію України. З цього дня на території Миколаївської міської територіальної громади, де розташований Миколаївський окружний адміністративний суд, проводяться інтенсивні воєнні (бойові) дії.

Згідно зі статтею 1 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні введено воєнний стан

Відповідно до статті 1 Указу Президента України від 12.08.2022 № 573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 15.08.2022 № 2500-ІХ, на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, та Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Відповідно до підпункту 6 пункту 3 розділу V Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 10 вересня 2022 року, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 № 75, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 25.04.2022 за № 453/37789 (у редакції наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 13.09.2022 № 206, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.09.2022 за № 1075/38411), Миколаївська міська територіальна громада, на території якої розміщується Миколаївський окружний адміністративний суд, віднесена до громад, що розташовані в районні проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні).

Враховуючи вищезазначене і значну інтенсивність воєнних (бойових) дій, що проводяться на території Миколаївської міської територіальної громади станом на день розгляду цієї справи, суд не вбачав за можливе розглянути справу в судовому засіданні з викликом сторін, оскільки це несло значні ризики для життя і здоров`я учасників судового процесу.

Тому суд розглянув цю справу 28.09.2022 у порядку письмового провадження. Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши позовну заяву, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

Відповідно до пункту 1 рішення Миколаївської обласної ради від 23.09.2011 № 2 «Про встановлення та зміну межі населеного пункту Коблеве Березнаського району Миколаївської області» затверджено проект землеустрою щодо встановлення та зміни межі населеного пункту Коблеве у межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області.

Рішенням Коблівської сільської ради від 16.12.2014 № 28 «Про затвердження генерального плану с. Коблеве» затверджено генеральний план с. Коблеве, Березанський район, Миколаївська область.

Згідно з рішенням Коблівської сільської ради від 14.07.2015 № 17 «Про затвердження плану зонування території (зонінг) с. Коблеве Березанського району» затверджено план зонування території (зонінг) с. Коблеве Березанського району Миколаївської області.

Пунктом 14 пунктом 3 постанови Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» постановлено ліквідувати у Миколаївській області Березанський район. Згідно з абзацом чотири підпункту 14 пункту 1 постанови Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» Коблівська сільська територіальна громада увійшла до складу Миколаївського району.

Згідно з додатком 1 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.12.2020 № 1635-р «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій» Березанську районну державну адміністрацію реорганізовано шляхом приєднання до Миколаївської районної державної адміністрації.

Пунктом 3 Положення про департамент містобудування, архітектури, будівництва та супроводження проєктів розвитку Миколаївської обласної державної адміністрації, затвердженого розпорядженням голови Миколаївської обласної державної адміністрації від 24.02.2021 № 96-р, установлено, що департамент містобудування, архітектури, будівництва та супроводження проєктів розвитку Миколаївської обласної державної адміністрації є правонаступником прав, обов`язків та майна управління містобудування та архітектури Миколаївської обласної державної адміністрації та управління капітального будівництва Миколаївської обласної державної адміністрації.

Відповідно до пункту 1 рішення Коблівської сільської ради від 09.04.2021 № 43 «Про затвердження проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронних зон в межах території села Коблеве Коблівської сільської ради Миколаївської області» затверджено проект землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронних зон в межах території села Коблеве Коблівської сільської ради Миколаївської області.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 21.09.2020 № НВ-020 земельна ділянка з кадастровим номером :09:000:0519 площею 2,1660 га перебуває у державній власності та відноситься до категорії земель «землі рекреаційного призначення», цільове призначення 07.01 «Для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення». З 29.10.2018 ця земельна ділянка перебуває в оренді ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПАНСІОНАТ ЧОРНОМОРЕЦЬ» строком на 49 років.

Згідно з відомостями про обмеження у використанні земельної ділянки для цієї земельної ділянки встановлено такий вид обмеження у її використанні: «Прибережна захисна смуга вздовж морів, морських заток і лиманів та на островах у внутрішніх морських водах» на площі 2,1660 га, тобто це обмеження поширюється на всю площу земельної ділянки.

23.10.2020 Коблівська сільська рада Березанського району Миколаївської області надіслала на адресу управління містобудування та архітектури Миколаївської обласної державної адміністрації лист за вих. № 1585 за підписом сільського голови В.Панича, у якому зазначено наступне:

«В зв`язку з непідготовленістю Коблівської об`єднаної територіальної громади до видачі містобудівних умов та обмежень, просимо Вас посприяти у вирішені даного питання ТОВ «Пансіонат «Чорноморець».

23.10.2020 ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПАНСІОНАТ ЧОРНОМОРЕЦЬ» подало до управління містобудування та архітектури Миколаївської обласної державної адміністрації Заяву про видачу містобудівних умов і обмежень для проектування об`єкта будівництва «Реконструкція пансіонату «ЧОРНОМОРЕЦЬ». Будівництво спального корпусу № 2 та кафе на 350 місць» забудови земельної ділянки :09:000:0519 загальною площею 2,166 га, яка належить на праві договору оренди землі, серія та номер: 1781, виданий 20.08.2008.

Відповідно до пункту 1 наказу управління містобудування та архітектури Миколаївської обласної державної адміністрації від 23.10.2020 № 71-од «Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва» затверджено містобудівні умови та обмеження від 23.10.2020 р. № 105 для проектування об`єкта будівництва: «Реконструкція пансіонату «ЧОРНОМОРЕЦЬ». Будівництво спального корпусу № 2 та кафе на 350 місць», за адресою: Миколаївська область, Березанський район, с. Коблево, пр. Курортний, 39, кадастровий номер земельної ділянки: :09:000:0519 (далі Містобудівні умови та обмеження № 105).

Заявою від 26.10.2020 ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПАНСІОНАТ ЧОРНОМОРЕЦЬ» звернулось до управління містобудування та архітектури Миколаївської обласної державної адміністрації з проханням внести зміни до Містобудівних умов та обмежень № 105, а саме: змінити пункт 1 розділу «Містобудівні умови та обмеження» гранично допустима висотність будинків, будівель та споруд у метрах з 10 метрів на 25 метрів.

Відповідно до пункту 1 наказу управління містобудування та архітектури Миколаївської обласної державної адміністрації від 26.10.2020 № 74-од «Про затвердження змін до містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки» затверджено внесені зміни до Містобудівних умов та обмежень № 105.

Вважаючи забудову земельної ділянки з кадастровим номером :09:000:0519 незаконною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходив з наступного.

Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У резолютивній частині рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997 № 9-зп зазначено, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод

Відмова суду у прийняті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Згідно з частиною першою статті 50 Основного Закону України кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.

Екологічні права та інтереси громадян також можуть захищатися у судовому порядку на підставі чистини сьомої статті 41 Конституції України, відповідно до якої використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі, та приписів статті 66 Конституції України, згідно з якою ніхто не повинен заподіювати шкоду довкіллю.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 420/2719/20.

Відповідно до пункту 3 статті 9 Конвенції про доступ до інформації, участь громадськості в процесі прийняття рішень та доступ до правосуддя з питань, що стосуються довкілля, укладену в Орхусі (Данія) 25.06.1998, ратифіковану Законом України № 832-XIV від 06.07.1999 (далі Орхуська Конвенція), крім процедур перегляду, передбачених вище пунктами 1 і 2, і без їх порушення, кожна із Сторін забезпечує представникам громадськості, коли вони відповідають передбаченим законодавством критеріям, якщо такі є, доступ до адміністративних або судових процедур для оскарження дій або бездіяльності приватних осіб і громадських органів, які порушують положення національного законодавства, що стосується навколишнього середовища.

Водночас відповідно до Орхуської Конвенції представники громадськості мають право оскаржувати дії та бездіяльність приватних осіб і державних органів, які суперечать положенням національного законодавства у сфері довкілля. Національне законодавство у сфері довкілля не обмежується правом на інформацію або участь громадськості, що гарантується Орхуською Конвенцією чи законодавством, у назві або заголовку якого міститься згадка про довкілля. Вирішальним є питання про те, чи є воно положеннями містобудівного, податкового чи морського законодавства, пунктом 3 охоплюються також дії чи бездіяльність, які можуть суперечити, у тому числі, положенням про містобудування, екологічні податки, контроль за хімічними речовинами або відходами, використання природніх ресурсів і забруднення із суден ([Орхуська конвенція: Настанови щодо впровадження [друге видання]: ООН, 2014 рік]).

З огляду на важливість реального захисту довкілля, не припустимим є обмежене тлумачення чинного законодавства України, частиною якого є Орхуська Конвенція, стосовно права на звернення до суду за захистом охоронюваного законом інтересу у сфері гарантування безпечного довкілля.

Відтак право на захист порушеного конституційного права на безпечне довкілля належить кожному та може реалізовуватися громадянами особисто або спільно через об`єднання громадян (громадськість).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.10.2019 у справі № 826/3820/18.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про громадські об`єднання» встановлено, що громадське об`єднання це добровільне об`єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів.

Громадське об`єднання за організаційно-правовою формою утворюється як громадська організація або громадська спілка. Громадська організація це громадське об`єднання, засновниками та членами (учасниками) якого є фізичні особи (частини друга і третя статті 1 Закону України «Про громадські об`єднання»).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 11 Закону України «Про громадські об`єднання» статут громадського об`єднання має містити відомості про мету (цілі) та напрями його діяльності.

Частиною другою статті 21 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» закріплено, що діяльність громадських організацій в галузі охорони навколишнього природного середовища здійснюється відповідно до законодавства України на основі їх статутів.

Відповідно до пункту 2.1 Статуту Громадської організації «Волонтерський рух «Спільна мета», затвердженого загальними зборами Громадської організації «Волонтерський рух «Спільна мета» (Протокол № 01-21 від 22.09.2021), що розміщений на вебсайті позивача (www.spilnameta.com/про-нас), основною метою діяльності позивача є сприяння розв`язанню екологічних проблем країни, сприяння розвитку природоохоронної справи, охоронна, збереження, захист довкілля, задоволення та надання допомоги у захисті екологічних, соціальних, творчих, економічних, наукових, культурних прав та інтересів своїх членів та інших осіб.

З урахуванням вищенаведеного суд прийшов до висновку, що позивач є організацією, яка здійснює діяльність у галузі охорони навколишнього природного середовища.

Згідно з пунктом 5 статті 2 Орхуської Конвенції для цілей цієї Конвенції «зацікавлена громадськість» означає громадськість, на яку справляє або може справити вплив процес прийняття рішень з питань, що стосуються навколишнього середовища, або яка має зацікавленість в цьому процесі; для цілей даного визначення недержавні організації, які сприяють охороні навколишнього середовища та відповідають вимогам національного законодавства, вважаються такими, що мають зацікавленість.

Таким чином, позивач як організація, яка здійснює діяльність у галузі охорони навколишнього природного середовища, у розумінні пункту 5 статті 2 Орхуської Конвенції є «зацікавленою громадськістю» та відповідно до пунктів 2, 3 статті 9 Орхуської Конвенції має право на оскарження дій або бездіяльності приватних осіб і громадських органів, які порушують положення національного законодавства, що стосується навколишнього середовища.

У позовній заяві позивач акцентує увагу на тому, що Містобудівні умови та обмеження № 105 порушують гарантовані громадянам Конституцією України право на безпечне їх життя та здоров`я довкілля, оскільки на підставі них відбувається забудова прибережної захисної смуги вздовж Чорного моря.

Тобто у відповідній позовній заяві позивач оскаржує дії відповідача щодо видання Містобудівних умов та обмежень № 105, які, на його переконання, порушують положення законодавства у сфері навколишнього середовища.

Відтак суд прийшов до висновку, що позивач у цій справі має право на звернення до суду із позовом про скасування спірних містобудівних умов та обмежень.

При цьому суд врахував позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, згідно з якою в збереженні прибережних захисних смуг виражаються загальнодержавні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України).

В абзаці другому пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99 зазначено, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

З наведеного слідує, що інтереси держави справляють або можуть справляти вплив у різній мірі на всіх членів суспільства. Відповідно загальнодержавні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації здійснюють вплив на всіх громадян України.

Тому право на захист при порушенні загальнодержавних інтересів у безпечному довкіллі та у непогіршені екологічної ситуації належить кожному та може реалізовуватися громадянами особисто або спільно через об`єднання громадян (громадськість) незалежно від того, чи відноситься відповідне об`єднання громадян до організацій, що здійснюють діяльність в галузі охорони навколишнього природного середовища, чи ні.

Оскільки в збереженні прибережних захисних смуг виражаються загальнодержавні інтереси, тому право на захист при порушенні екологічних вимог при їх використанні може бути реалізоване будь-яким громадським об`єднанням.

З огляду на вищезазначене суд відхилив твердження відповідача про те, що позивачем не надано будь-яких доказів того, що на нього справляє або може справити вплив процес прийняття містобудівних умов та обмежень.

У відзиві на позовну заяву відповідач також наголосив на тому, що у позивача відповідно до статей 2, 9 Орхуської Конвенції відсутнє право на звернення до суду з таким позовом, оскільки відповідач не є ані «приватною особою», ані «громадським органом», право на оскарження дій або бездіяльності яких надано представникам громадськості відповідно до пункту 3 статті 9 Орхуської Конвенції. Відповідач є «державним органом» згідно з визначеннями, наведеними у статті 2 Орхуської Конвенції.

Суд встановив, що згідно з офіційним перекладом Орхуської Конвенції українською мовою (Офіційний вісник України. 2010. № 33. Ст. 1191) пункт 3 статті 9 викладено в такій редакції:

« 3. Крім процедур перегляду, передбачених вище пунктами 1 і 2, і без їх порушення, кожна із Сторін забезпечує представникам громадськості, коли вони відповідають передбаченим законодавством критеріям, якщо такі є, доступ до адміністративних або судових процедур для оскарження дій або бездіяльності приватних осіб і громадських органів, які порушують положення національного законодавства, що стосується навколишнього середовища.»

Відповідно до абзацу першого статті 22 Орхуської Конвенції оригінал цієї Конвенції, текст якого складено англійською, французькою та російською мовами, є однаково аутентичними і передається на зберігання Генеральному Секретареві Організації Об`єднаних Націй.

Словосполучення «громадських органів» пункту 3 статті 9 Орхуської Конвенції в аутентичних текстах англійською, французькою та російською мовами зазначено відповідно як «public authorities», «d'autoritйs publiques» і «государственных органов», що у буквальному перекладі з цих трьох мов на українську означає «державних органів».

Дефініція словосполучення «public authority» («autoritй publique», «государственный орган») в аутентичному тексті Орхуської Конвенції визначена в пункті 2 статті 2, зокрема англійською, так:

« 2. «Public authority» means: (a) Government at national, regional and other level; (b) Natural or legal persons performing public administrative functions under national law, including specific duties, activities or services in relation to the environment; (c) Any other natural or legal persons having public responsibilities or functions, or providing public services, in relation to the environment, under the control of a body or person falling within subparagraphs (a) or (b) above; (d) The institutions of any regional economic integration organization referred to in article 17 which is a Party to this Convention. This definition does not include bodies or institutions acting in a judicial or legislative capacity;».

Тобто в українському офіційному тексті словосполучення «public authority» («autoritй publique», «государственный орган») перекладено у пункті 2 статті 2 як «державний орган», а в пункті 3 статті 9 як «громадський орган».

Відтак згідно з аутентичними текстами Орхуської Конвенції перелік громадських органів (англійською «public authority», французькою «autoritй publique», російською «государственный орган»), дія або бездіяльність яких може бути оскаржена відповідно до пункту 3 статті 9 Орхуської Конвенції, зазначений у пункті 2 статті 2 Орхуської Конвенції.

Відповідно до підпункту «а» пункту 2 статті 2 Орхуської Конвенції для цілей цієї Конвенції «Державний орган» (англійською «public authority», французькою «autoritй publique», російською «государственный орган») означає урядовий орган на національному, регіональному та іншому рівні.

Таким чином, згідно з підпунктом «а» пункту 2 статті 2, пунктом 3 статті 9 Орхуської Конвенції представники громадськості мають право оскаржити дії або бездіяльність, зокрема та не виключно, центральних і місцевих органів державної влади у сфері навколишнього середовища (довкілля).

Оскільки відповідач відповідно до статті 5 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» є структурним підрозділом місцевого органу виконавчої влади (місцевої державної адміністрації), тому його дії або бездіяльність у сфері навколишнього середовища (довкілля) можуть бути оскаржені в судовому порядку відповідно до положень Орхуської Конвенції.

Отже, аргумент відповідача про те, що його дії та бездіяльність не можуть бути оскаржені на підставі пункту 3 статті 9 Орхуської Конвенції, є необґрунтованим.

Що стосується правової можливості забудови земельної ділянки з кадастровим номером :09:000:0519, то суд зазначає таке.

Правовий режим водоохоронних зон визначений, насамперед, Водним кодексом України (далі ВК України) і Земельним кодексом України (далі ЗК України).

Позивач і відповідач у заявах по суті справи при обґрунтуванні своїх позицій посилались на норми законодавства, що були чинні на день подання до суду відповідних заяв.

Разом з тим, з дня затвердження відповідачем Містобудівні умови та обмеження № 105 по день подання позивачем позову до актів законодавства, якими врегульовано правовий режим водоохоронних зон, правові та організаційні основи містобудівної діяльності, було внесено суттєві зміни, зокрема, Законом України № 711-ІХ від 17.06.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель» (далі Закон № 711-ІХ), який набрав чинності 24.07.2021.

Оскільки оскаржувані Містобудівні умови та обмеження № 105 відповідач затвердив 23.10.2020, тому, враховуючи частину першу статті 58 Конституції України, до спірних правовідносин необхідно застосовувати правові норми, що були чинні станом на 23.10.2020.

Так, відповідно до статті 60 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» встановлено, що особливій охороні підлягають природні території та об`єкти, що мають велику екологічну цінність як унікальні та типові природні комплекси, для збереження сприятливої екологічної обстановки, попередження та стабілізації негативних природних процесів і явищ. Природні території та об`єкти, що підлягають особливій охороні, утворюють єдину територіальну систему і включають території та об`єкти природно-заповідного фонду, курортні та лікувально-оздоровчі, рекреаційні, водозахисні, полезахисні та інші типи територій та об`єктів, що визначаються законодавством України.

Частиною першою статті 87 ВК України для створення сприятливого режиму водних об`єктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколоводних рослин і тварин, а також зменшення коливань стоку вздовж річок, морів та навколо озер, водосховищ і інших водойм встановлюються водоохоронні зони.

Водоохоронна зона є природоохоронною територією господарської діяльності, що регулюється (частина друга статті 87 ВК України).

Згідно з частиною третьою та четвертою статті 87 ВК України зовнішні межі водоохоронних зон визначаються за спеціально розробленими проектами. Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини другої статті 58 ЗК України (у редакції, чинній до 23.07.2021) для створення сприятливого режиму водних об`єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою.

Згідно з частиною першою статті 88 ВК України з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Прибережна захисна смуга частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлюються більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони (абзац шістдесятий статті 1 ВК України).

Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (частина перша статті 89 ВК України).

Відповідно до частини четвертої статті 88 ВК України і абзацу четвертого частини третьої статті 60 ЗК України (у редакції, чинній до 23.07.2021) прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту.

Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою (абзац другий частини третьої статті 60 ЗК України (у редакції, чинній до 23.07.2021).

Згідно з частиною десятою статті 88 ВК України у межах прибережної захисної смуги морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється пляжна зона, ширина якої визначається залежно від ландшафтно-формуючої діяльності моря, але не менше 100 метрів від урізу води, що включає:

території, розташовані між лінією максимального відпливу та лінією максимального напливу хвиль, зареєстрованих під час найсильніших штормів, а також територію берега, яка періодично затоплюється хвилями;

прибережні території складені піском, гравієм, камінням, ракушняком, осадовими породами, що сформувалися в результаті діяльності моря, інших природних чи антропогенних факторів;

скелі, інші гірські утворення.

Пляжна зона прилегла до урізу води частина прибережної захисної смуги уздовж морів, навколо морських заток і лиманів з режимом обмеженої господарської діяльності (абзац п`ятдесят дев`ятий статті 1 ВК України).

Відповідно до частини сьомої статті 88 ВК України (у редакції, чинній до 23.07.2021) прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Згідно з абзацом першим частини шостої статті 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції, чинній до 23.07.2021) планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції, чинній до 23.07.2021) встановлено, що генеральний план населеного пункту містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту. Відповідно до абзацу першого частини першої статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції, чинній до 23.07.2021) генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

У складі генерального плану населеного пункту може розроблятися план зонування території населеного пункту. План зонування території може розроблятися і як окрема містобудівна документація після затвердження генерального плану (абзац четвертий частини другої статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції, чинній до 23.07.2021).

Згідно з пунктом 7 частини третьої статті 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зонування території здійснюється з дотриманням таких вимог: відображення меж прибережних захисних смуг і пляжних зон водних об`єктів.

Отже, з природоохоронною метою вздовж морів встановлюються водоохоронні зони, які включають в себе прибережні захисні смуги, у межах яких встановлюються пляжні зони. Прибережні захисні смуги встановлюються, у тому числі, і на земельних ділянках рекреаційного призначання.

При цьому відповідно до законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, межі водоохоронних зон, прибережних захисних смуг і пляжних зон моря визначалися відповідними проектами землеустрою, а також у планах зонування території населених пунктів (у разі їх розроблення).

Відтак твердження позивача про те, що межі прибережної захисної смуги земельної ділянки з кадастровим номером :09:000:0519 визначені Законом і становлять 100 метрів є необґрунтованими, оскільки на день виникнення спірних правовідносин такі межі визначались відповідними проектами землеустрою.

Відповідно до частин першої та другої статті 63 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» рекреаційними зонами є ділянки суші і водного простору, призначені для організованого масового відпочинку населення і туризму.

На території рекреаційних зон забороняються:

а) господарська та інша діяльність, що негативно впливає на навколишнє природне середовище або може перешкодити використанню їх за цільовим призначенням;

б) зміни природного ландшафту та проведення інших дій, що суперечать використанню цих зон за прямим призначенням.

Згідно зі статтею 50 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.

Відповідно до частини третьої статті 52 ЗК України (у редакції, чинній до 26.05.2021) на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель.

Частиною третьою статті 52 ЗК України (у редакції, чинній з 27.05.2021) встановлено, що на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. На таких землях (крім земельних ділянок зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельних ділянок, зайнятих об`єктами фізичної культури і спорту, інших аналогічних об`єктів) допускається будівництво відповідно до чинної містобудівної документації об`єктів житлового та громадського призначення, що не порушують режим використання земель рекреаційного призначення.

Згідно з частиною першою статті 90 ВК України прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва військових та інших оборонних об`єктів, об`єктів, що виробляються енергію за рахунок використання енергії вітру, сонця і хвиль, об`єктів постачання, розподілу, передачі (транспортування) енергії, а також санаторіїв, дитячих оздоровчих таборів та інших лікувально-оздоровчих закладів з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією, гідротехнічних, гідрометричних та лінійних споруд.

Відповідно до пункту 5.22 розділу 5 ДСТУ 4527:2006: Послуги туристичні. Засоби розміщення. Терміни та визначення, затвердженого наказом Державним комітетом України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28.02.2006 № 54, пансіонат це аналогічний готелю засіб розміщення оздоровлювального призначення, розташований у заміській або у рекреаційній зоні з регламентованим режимом харчування та відпочинку.

Тобто пансіонати відносяться до лікувально-оздоровчих закладів.

Отож, враховуючи принцип пріоритету вимог екологічної безпеки (пункт «д» статті 5 ЗК України) у прибережних захисних смугах уздовж морів, що встановлені на земельних ділянках рекреаційного призначення допускається будівництво відповідно до чинної містобудівної документації тільки тих об`єктів житлового та громадського призначення, які визначені у частині першої статті 90 ВК України, та які не порушують режим використання земель рекреаційного призначення, а саме: санаторіїв, дитячих оздоровчих таборів та інших лікувально-оздоровчих закладів, зокрема пансіонатів.

Поряд з цим, у межах пляжної зони прибережних захисних смуг забороняється будівництво будь-яких споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних, а також інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій (частина третя статті 90 ВК України, частина третя статті 62 ЗК України).

Таким чином, у межах пляжної зони прибережних смуг заборонено здійснювати будівництво пансіонатів.

Суд встановив, що будівництво спального корпусу № 2 та кафе на 350 місць, щодо якого відповідач затвердив Містобудівні умови та обмеження № 105, заплановане на земельній ділянці рекреаційного призначення в межах населеного пункту, на всю площу якої поширюються обмеження у її використанні, а саме: прибережна захисна смуга вздовж морів, морських заток і лиманів та на островах у внутрішніх морських водах.

У відповіді на відзив відповідач стверджує, що будівництво на вказаній земельній ділянці пансіонату (спального корпусу № 2 та кафе на 350 місць) відповідає містобудівній документації с. Коблеве, а саме:

генеральному плану с. Коблеве, Березанського району, Миколаївської області, затвердженого рішенням Коблівської сільської ради від 16.12.2014 № 28 «Про затвердження генерального плану с. Коблеве»;

плану зонування території (зонінг) с. Коблеве Березанського району Миколаївської області, затвердженого рішенням Коблівської сільської ради від 14.07.2015 № 17 «Про затвердження плану зонування території (зонінг) с. Коблеве Березнаського району Миколаївської області», згідно з яким функціональне призначення земельної ділянки з кадастровим номером :09:000:0519 КВТ-1 (Зона, призначена для розміщення пансіонатів, курортних готелів).

Відповідач надав суду копії відповідних рішень Коблівської сільської ради, якими затверджено вищезазначену містобудівну документацію. Саму ж документацію, яку було затверджено цими рішеннями, відповідач до суду не подав.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказав на те, що генеральний план і план зонування території (зонінг) с. Коблеве розміщені в мережі інтернет за адресами https://koblivska-gromada.gov.ua/news/ і https://koblivska-gromada.gov.ua/news/.

Проте вказані відповідачем вебсторінки на день прийняття цього рішення відсутні. На сайтах Коблівської сільської ради (чинна версія вебсайту: https://koblivska-gromada.gov.ua, стара версія вебсайту: https://koblivska.gromada.org.ua) будь-яка містобудівна документація місцевого рівня с. Коблеве відсутня.

Також ця документації не оприлюднена Коблівською сільською радою на порталі відкритих даних (http://data.gov.ua), чим допущено порушення частини п`ятнадцятої статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», частин першої та четвертої статті 101 Закону України «Про доступ до публічної інформації», пункту 3 Положення про набори даних, які підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 835, та додатку до зазначеного Положення.

Відповідно до абзаців першого і другого частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

З факту ненадання відповідачем суду копій генерального плану с. Коблеве і плану зонування території (зонінг) с. Коблеве, слідує, що відповідач приймав Містобудівні умови та обмеження за фактичної відсутності у нього вищезазначеної містобудівної документації.

Відповідача як суб`єкт владних повноважень, рішення якого оскаржується, не надав суду докази того, що відповідно до генерального плану с. Коблеве і плану зонування території (зонінгу) с. Коблеве земельна ділянка з кадастровим номером :09:000:0519 не знаходиться в межах пляжної зони с. Коблеве.

Відтак з наявних у суду матеріалів справи слідує, що на земельній ділянці з кадастровим номером :09:000:0519 ширина пляжної зони згідно з частиною десятою статті 88 ВК України становить 100 метрів від урізу води Чорного моря.

Отже, об`єкт будівництва, визначений Містобудівними умовами та обмеженнями № 105 (пансіонат (спальний корпус № 2 та кафе на 350 місць), знаходиться в межах пляжної зони прибережної захисної смуги Чорного моря.

З огляду на вищенаведене, враховуючи частину третю статті 90 ВК України та частину третю статті 62 ЗК України, суд прийшов до висновку, що Містобудівні умови та обмеження № 105 є протиправними, оскільки ними передбачено будівництво пансіонату в межах пляжної зони, на якій заборонено будувати такі об`єкти.

Поряд з цим, суд не брав до уваги твердження відповідача, що відповідно до проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронних зон в межах села Коблеве Коблівської сільської ради Миколаївської області, затверджених рішенням Коблівської сільської ради від 09.04.2021 № 43, земельна ділянка з кадастровим номером :09:000:0519 знаходиться поза межами пляжної зони с. Коблеве, оскільки:

по-перше, відповідач не надав суду копію проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронних зон в межах села Коблеве Коблівської сільської ради Миколаївської області; у матеріалах справи він відсутній;

по-друге, цей проект землеустрою був затверджений 09.04.2021, тобто на момент затвердження відповідачем оскаржуваних Містобудівних умов та обмежень № 105 (23.10.2020) він не був чинним.

Що стосується наявності повноважень у відповідача щодо затвердження містобудівних умов та обмежень, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до абзацу першого частини третьої статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника (із зазначенням кадастрового номера земельної ділянки).

Згідно з частиною другою статті 6 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» до уповноважених органів містобудування та архітектури належать органи, визначені у статті 13 Закону України «Про архітектурну діяльність».

Частиною першою статті 13 Закону України «Про архітектурну діяльність» (у редакції, чинній до 23.07.2021) встановлено, що до уповноважених органів містобудування та архітектури належать:

центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері архітектури;

центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері архітектури;

орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань архітектури;

структурні підрозділи обласних, районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій з питань архітектури;

виконавчі органи сільських, селищних, міських рад з питань архітектури.

Згідно з частиною третьою статті 13 Закону України «Про архітектуру діяльність» (у редакції, чинній до 23.07.2021) органи місцевого самоврядування здійснюють свою діяльність у сфері містобудування та архітектури відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до підпункту 9 пункту «а» частини першої статті 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження надання відповідно до закону містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок.

Законодавством не передбачено право сільських, селищних, міських рад делегувати власні (самоврядні) повноваження органам державної влади.

Пунктом 12 частини першої статті 44 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (у редакції, чинній до 23.07.2021) встановлено, що районні, обласні ради делегують відповідним місцевим адміністраціям повноваження видачі замовникам відповідно до законодавства містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок за межами населених пунктів.

Таким чином, на день виникнення спірних надання містобудівних умов і обмежень належало:

до власних (самоврядних) повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад щодо забудови земельних ділянок в межах населених пунктів;

до делегованих районними, обласними радами повноважень відповідним районним, обласним адміністраціям щодо забудови земельних ділянок поза межами населених пунктів.

Суд встановив, що земельна ділянка з кадастровим номером з кадастровим номером :09:000:0519 знаходиться в межах населеного пункту с. Коблеве.

Відтак повноваження щодо надання містобудівних умов і обмежень щодо її забудови на момент виникнення спірних правовідносин належали виключно виконавчому органу Коблівської сільської ради. При цьому, таке повноваження сільської ради не могли бути делеговано будь-якому органу державної влади.

Отже, відповідач видав ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПАНСІОНАТ ЧОРНОМОРЕЦЬ» містобудівні умови та обмеження щодо забудови земельної ділянки в межах населеного пункту с. Коблеве поза межами своїх повноважень.

Проте, у відзиві на позовну заяву відповідач наголосив на тому, що вищезазначені містобудівні умови та обмеження були надані ним на підставі листа сільського голови Коблівської сільської ради від 23.10.2020 № 1585 та статті 13 Закону України «Про архітектурну діяльність», якою встановлено, що:

«До утворення виконавчого органу сільської, селищної, міської ради з питань архітектури уповноваженим органом містобудування та архітектури є структурний підрозділ районної державної адміністрації з питань архітектури, а за його відсутності структурний підрозділ обласної державної адміністрації з питань архітектури».

Суд зазначає, що на день видання оскаржуваних Містобудівних умов та обмежень № 105 стаття 13 Закону України «Про архітектурну діяльність» не містила таких норм. Стаття 13 Закону України «Про архітектурну діяльність» була доповнена наведеною відповідачем відповідною частиною на підставі Закону № 711-ІХ, який набрав чинності 24.07.2021.

Тобто відповідач для обґрунтування наявності у нього відповідних повноважень навів положення Закону України, які набрали чинності через 9 місяців після прийняття оскаржуваного рішення.

Крім цього, зі змісту статті 13 Закону України «Про архітектуру діяльність» (у редакції Закону № 711-ІХ) чітко слідує, що відповідний структурний підрозділ обласної державної адміністрації є уповноваженим органом містобудування та архітектури лише за наявності одночасно двох умов:

1) відсутності у відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради з питань архітектури;

2) відсутності у відповідної районної державної адміністрації структурного підрозділу з питань архітектури.

Відповідач надав суду лист Коблівської сільської ради від 23.10.2020 № 1585 такого змісту:

«В зв`язку з непідготовленістю Коблівської об`єднаної територіальної громади до видачі містобудівних умов та обмежень, просимо Вас посприяти у вирішені даного питання ТОВ «Пансіонат «Чорноморець».

Тобто у цьому листі нічого не зазначено про відсутність у Коблівській сільській раді виконавчого органу з питань архітектури. Непідготовленість щодо видачі містобудівних умов та обмежень не свідчить про відсутність відповідного виконавчого органу сільської ради.

Також відповідач не надав суду будь-яких доказів про відсутність у Березанській районній державній адміністрації структурного підрозділу з питань архітектури.

З огляду на вищезазначене, враховуючи частину другу статті 77 КАС України, суд прийшов до висновку, що Містобудівні умови та обмеження № 105 у всіх редакціях є протиправними і підлягають скасуванню, оскільки надані поза межами повноважень відповідача.

Частиною другою статті 9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Такі повноваження суду щодо визначення меж розгляду адміністративної справи є субсидіарними, не можуть змінювати предмет спору, а лише стосуються обсягу захисту порушеного права (постанова Верховного Суду від 07.02.2020 у справі № 826/11086/18).

У постанові Верховного Суду 25.03.2020 у справі № 752/18396/16-а сформульована правова позиція, що принцип диспозитивності в адміністративному процесі має своє специфічне змістове наповнення, пов`язане з публічно-правовим характером адміністративного позову та активною участю суду в процесі розгляду адміністративних справ, тому адміністративний суд може та зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів.

Суд встановив, що Містобудівні умови та обмеження № 105 є протиправними. Разом з тим, позивач у позовних вимогах просить лише їх скасувати.

Відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (пункт 64 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009 (заява № 40450/04).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (пункт 95 рішення ЄСПЛ у справі «Аксой проти Туреччини» від 18.12.1996 (заява № 21987/93).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (пункт 101 рішення ЄСПЛ у справі «Джорджевич проти Хорватії» від 24.07.2012 (заява № 41526/10); пункти 36-40 рішення ЄСПЛ у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» від 06.11.1980 (заява № 7654/76). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29.08.2012 № 16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 02.11.2011 № 13-рп/2011).

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Отже, рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З огляду на зазначене вище суд вважає, що для ефективного захисту прав та інтересів позивача від порушень з боку відповідача, необхідно вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними Містобудівні умови та обмеження № 105.

Таким чином, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Квитанцією від 20.01.2022 підтверджується понесення позивачем судових витрат у розмірі 2481,00 грн на сплату судового збору за подачу адміністративного позову, а тому ця сума підлягає відшкодуванню шляхом стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. Доказів понесення інших судових витрат позивач суду не надав.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 22, 139, 241-246, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Громадської організації «Волонтерський рух «Спільна мета» (вул. Сонячна, 1-б, офіс. 41, м. Одеса, Одеська область, 65062; ) до департаменту містобудування, архітектури, капітального будівництва та супроводження проектів розвитку Миколаївської обласної державної адміністрації (вул. Адміральська, 21, м. Миколаїв, 54001; ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Коблівська сільська рада (вул. Одеська, буд. 4, с. Коблеве, Миколаївський район, Миколаївська область, 57453; ), ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПАНСІОНАТ ЧОРНОМОРЕЦЬ» (пр-т Курортний, буд. 39, с. Коблеве, Миколаївський район, Миколаївська область, 57453; ) задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати містобудівні умови та обмеження від 23.10.2020 р № 105 для проектування об`єкта будівництва: «Реконструкція пансіонату «ЧОРНОМОРЕЦЬ». Будівництво спального корпусу № 2 та кафе на 350 місць», за адресою: Миколаївська область, Березанський район, с. Коблево, пр. Курортний, 39, кадастровий номер земельної ділянки: :09:000:0519, затверджені наказом управління містобудування та архітектури Миколаївської обласної державної адміністрації від 23.10.2020 № 71-од.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту містобудування, архітектури, капітального будівництва та супроводження проєктів розвитку Миколаївської обласної державної (вул. Адміральська, 21, м. Миколаїв, 54001; ) на користь Громадська організація "Волонтерський рух "Спільна Мета" (вул. Сонячна, 1-б, офіс 41, м. Одеса, Одеська область, 65062 ) судові витрати в розмірі 2481 (Дві тисячі чотириста вісімдесят одну) гривню 00 копійок.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

5. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.Г.Ярощук

Рішення складено в повному обсязі 28 вересня 2022 року