Справа № 120/5936/22
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2022-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

29 вересня 2022 р. Справа № 120/5936/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21036)

про: визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - відповідач) про:

- визнання протиправними дії відповідача щодо відмови в поновленні з 01.07.2019 року виплати позивачеві пенсії за віком, нарахування та виплата якої здійснювалася за Постановою Вінницького міського суду Вінницької області по справі від 23.05.2016 року №127/4145/16-а;

- зобов`язання відповідача поновити припинену з 01.07.2019 року виплату позивачеві пенсії в повному обсязі: без обмеження певним часовим проміжком, з урахуванням щорічного зростання показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, індексацією з урахуванням змін у розмірі прожиткового мінімуму для людей непрацездатного віку відповідно до Закону України №1058-ІV, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених чинним законодавством як непрацюючій пенсіонерці, з щомісячними компенсаційними виплатами особам віком понад 80 років, починаючи з травня 2020 року;

- зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві індексацію та компенсацію втрати частини доходів, розраховану за нормами Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Постанови КМУ №159 від 21.02.2001 року «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», як не отриманої частини доходу внаслідок тривалої несвоєчасної виплати пенсії за період з 07.10.2009 року по 23.11.2016 року, а також з 01.07.2019 р. по дату фактичної виплати включно.

В обґрунтування позовних вимог, представник позивача зазначає, що позивач перебуває на постійному проживанні в Ізраїлі, однак продовжувала отримувати пенсійні виплати від відповідача. Відповідачем з 01.07.2019 року припинено виплату позивачеві пенсії у зв`язку із закінченням терміну дії паспорта, який посвідчував її особу, для виїзду за кордон та терміну її консульського обліку Посольством України в державі Ізраїль. Представник позивача неодноразово зверталась до відповідача із заявою про поновлення пенсійних виплат позивачеві. За результатами розгляду вказаних заяв, відповідач надавав відмову та повідомляв про необхідність особистої подачі відповідних документів саме позивачем. Не погоджуючись з такими діями відповідача, представник позивача звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 08.08.2022 року дану позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

15.08.2022 року за вх.№40820/22 представником позивача подано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою суду від 17.08.2022 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім того, даною ухвалою у відповідача витребувано належним чином засвідчені матеріали пенсійної справи позивача.

31.08.2022 року за вх.№ 43377/22 до суду відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому наведені заперечення проти заявлених позовних вимог. Аргументуючи свою позицію відповідача вказує, що в матеріалах пенсійної справи позивача міститься паспорт серії НОМЕР_1 , термін дії якого до 01.07.2019 року. Оскільки, позивач особисто не зверталась з паспортом, строк дії якого продовжено, тому відповідачем з 01.07.2019 року було припинено виплату пенсії у зв`язку з закінченням строку дії паспорта громадянина України для виїзду за кордон. Про підстави припинення виплати пенсії позивача було повідомлено листами: від 14.12.2020 за вих.№5415-5221/М-0200-20, від 19.04.2021 за вих. №0200- 0202-8/24689, від 26.05.2021 за вих.№0200-0306-8/31865, від 28.01.2022 за вих. №0200-03068/7595. Відповідач наголошує, шо п. 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який затверджено постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, передбачено, що заява про призначення пенсії, перерахунок, поновлення пенсії, подається заявником особисто до територіального органу Пенсійного фонду України або через веб-портал електронних послуг Пенсійного фонду України (далі вебпортал) з використанням кваліфікаційного електронного підпису або електронної системи BankID відповідно до Положення про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду Країни від 30 липня 2015 року №13-1. При цьому відповідно до п. 2.9 Порядку, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує особу, місце проживання(реєстрації) та вік). Зазначений документ повинен свідчити про правовий зв`язок фізичної особи з державою Україна. Проте, як зазначає відповідач, попри численні надані роз`яснення порядку звернення за поновленням виплати пенсії, станом на сьогодні позивач не звернулася до нього із заявою про поновлення виплати її пенсії у належний, визначений Порядком №22-1 спосіб, та не надала документи, які би слугували підставою для поновлення виплати її пенсії. Відтак, відповідач зауважує, що в нього відсутні підстави для поновлення пенсійних виплат позивачеві. Щодо позовних вимог про виплату пенсії без обмеження певним часовим проміжком, з урахуванням щорічного зростання показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, індексацією з урахуванням змін у розмірі прожиткового мінімуму для людей непрацездатного віку відповідно до Закону України №1058-ІV, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених чинним законодавством як непрацюючій пенсіонерці, з щомісячними компенсаційними виплатами особам віком понад 80 років, починаючи з травня 2020 року, а також вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві індексацію, то відповідач вказує на їх передчасність, адже спір в даній справі стосується поновлення виплати пенсії, в той час як питання щодо особливостей нарахувань надбавок та доплат позивачеві не підлягає вирішенню, оскільки відповідач не вчинив жодних дій щодо їх ненарахування чи невиплати. Щодо виплати компенсації втрати частини доходів, то відповідач зазначає, що згідно ст. 23 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата компенсації можлива в разі нарахування пенсії та не проведення її виплати в місяці, за який вона нарахована. Проте пенсія позивачеві у визначені періоди не нараховувалася відповідно до вищенаведених підстав. З огляду на наведене, відповідач вважає дану позовну заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

02.09.2022 року за вх.№43778/22 до суду відповідачем подано витребувані докази.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Позивач перебуває на пенсійному обліку відповідача.

З 01.09.1999 року відповідачем припинено виплату позивачеві було пенсії у зв`язку з її виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю

Постановою Вінницького міського суду від 23.05.2016 року по справі №127/4145/16-а відповідача зобов`язано поновити виплату позивачеві пенсії, починаючи з 07.10.2009 року.

Відповідач поновив виплату позивачеві пенсії, а також 23.11.2016 року провів виплату позивачеві заборгованості з неотриманої пенсії за вказаний період.

З 01.07.2019 року відповідачем припинено виплату позивачеві пенсії у зв`язку із закінченням терміну дії паспорта, який посвідчує її особу та який наявний в матеріалах пенсійної справи.

Представники позивача звертались до відповідача із заявою про поновлення пенсійних виплат 19.11.2020 року, 14.04.2021 року, 18.05.2021 року, 13.01.2022 року, при цьому надавши необхідні документи.

Відповідач, за результатами розгляду вказаних заяв, листом повідомив, що для поновлення пенсійних виплат позивачеві необхідно особисто звернутись до пенсійного органу із відповідною заявою та документами.

Позивач, не погоджуючись із діями відповідача дії щодо відмови в поновленні виплати пенсії, звернулась до суду з даним позовом.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ч. 2 ст. 3 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

У ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За правилами ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (далі - Закон України № 1382-IV) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Наведені норми гарантують права та свободи незалежно від місця проживання чи місця перебування особи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV (далі - Закон України №1058-ІV), в редакції до 07.10.2009 року, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України

Ст. 51 Закону України № 1058-ІV визначено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Однак, положення п. 2 ч. 1 ст. 49 та положення другого речення ст. 51 вказаного Закону визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009.

Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 п. 2 ч. 1 ст. 49 друге речення ст. 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Водночас, особливості припинення та поновлення виплати пенсії визначені Порядком надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", що затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1 (далі Порядок №22-1).

Відповідно до п. 1.5 Порядку № 22-1 заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

П. 2.9 Порядку від 25.11.2005 № 22-1 зазначено, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 року № 5492-VI (далі - Закон України № 5492-VI) п. п. б), п. 1 ч. 1 ст. 13 зазначено, що документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Згідно 2.23 Порядку № 22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

З огляду на зазначене, відмова відповідача з підстав того, що заява про виплату пенсії або грошової допомоги подається одержувачем особисто до органу Пенсійного фонду є безпідставною та не ґрунтується на законі, оскільки Порядком № 22-1 визначено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником. При цьому, відсутні приписи про те, що позивач повинен звертатися до органу Пенсійного фонду України особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.

Такі висновки узгоджуються із судовою практикою Верховного Суду (постанова від 31.01.2019 року у справі № 520/9721/16-а, постанова від 08.07.2019 року у справі № 426/7157/16-а).

Крім того, наведе свідчить про те, що така поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонерів, які є громадянами України та проживають за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20.01.2012 у справі «Рисовський проти України», оскільки на виконання рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 у справі № 25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20.04.2021 року справа № 160/9175/18.

Відтак, аналіз підстав, за яких відповідач відмовив у поновленні виплати позивачеві пенсії, свідчить про їх необґрунтованість та протиправність, а тому позовні вимоги в частині визнання протиправними дії відповідача щодо відмови в поновленні з 01.07.2019 року виплати позивачеві пенсії за віком є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача поновити припинену з 01.07.2019 року виплату позивачеві пенсії в повному обсязі: без обмеження певним часовим проміжком, з урахуванням щорічного зростання показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, індексацією з урахуванням змін у розмірі прожиткового мінімуму для людей непрацездатного віку відповідно до Закону України №1058-ІV, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених чинним законодавством як непрацюючій пенсіонерці, з щомісячними компенсаційними виплатами особам віком понад 80 років, починаючи з травня 2020 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними. Водночас, згідно п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок вимоги про визнання відмови суб`єкта владних повноважень протиправною та вимоги про зобов`язання вчинення ним певних дій. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої. Адже внаслідок визнання відмови суб`єкта владних повноважень протиправною, можливим є зобов`язання до вчинення певних дій для відновлення порушених прав та інтересів сторони.

З огляду на те, що судом визнано протиправними дії відповідача щодо відмови в поновленні з 01.07.2019 року виплати позивачеві пенсії за віком, відповідно з метою відновлення порушених прав та інтересів позивача суд вбачає за необхідне зобов`язати відповідача поновити з 01.07.2019 року припинену виплату позивачеві пенсії.

Водночас, щодо позовних вимог про поновлення пенсійних виплат без обмеження певним часовим проміжком, з урахуванням щорічного зростання показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, індексацією з урахуванням змін у розмірі прожиткового мінімуму для людей непрацездатного віку відповідно до Закону України №1058-ІV, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених чинним законодавством як непрацюючій пенсіонерці, з щомісячними компенсаційними виплатами особам віком понад 80 років, починаючи з травня 2020 року, суд вказує таке.

Право на захист це суб`єктивне право певної особи, тобто вид і міра її можливої (дозволеної) поведінки із захисту своїх прав. Воно випливає з конституційного положення: "Права і свободи людини і громадянина захищаються судом" (ст. 55 Конституції України).

Отже, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання у сфері цивільних, господарських, публічно-правових відносин та за наявності неврегульованих питань.

Порушення права означає необґрунтовану заборону на його реалізацію або встановлення перешкод у його реалізації, або значне обмеження можливостей його реалізації тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Із системного аналізу вказаних норм випливає, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин, а не можливість їх порушення в майбутньому.

Отже, дані позовні вимоги, на думку суду, є передчасними, адже спір в цій частині фактично не існує, оскільки поновлення пенсійних виплат ще не здійснено.

Стосовно позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві індексацію та компенсацію втрати частини доходів, розраховану за нормами Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Постанови КМУ №159 від 21.02.2001 року «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», як не отриманої частини доходу внаслідок тривалої несвоєчасної виплати пенсії за період з 07.10.2009 року по 23.11.2016 року, а також з 01.07.2019 року по дату фактичної виплати включно, суд зазначає наступне.

Щодо вимоги про нарахування та виплати позивачеві індексації за період з 07.10.2009 року по 23.11.2016 року та з 01.07.2019 року по день фактичної виплати поновленої пенсії, суд наголошує на тому, що така вимога не підлягає задоволенню з огляду на те, що порядок індексації та перерахунку пенсій визначений ст. 42 Закону України № 1058-IV. Однак, питання розміру виплати пенсії, як і визначення базового місяця, належить до компетенції органу Пенсійного фонду при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.05.2020 року по справі № 815/1226/18.

Отже, звернення до суду з такими вимогами також є передчасними, оскільки, як зазначалось судом вище, відповідач ще не здійснив поновлення та перерахунок пенсії позивачу, а тому відсутні докази того, що при проведенні такого перерахунку пенсії відповідач не здійснить її індексацію самостійно.

Щодо виплати компенсації втрати частини доходів з 07.10.2009 року по 23.11.2016 року, а також з 01.07.2019 р. по дату фактичної виплати, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону України №1058- IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Водночас, ч. 2 ст. 46 Закону України №1058-IV, до якої відсилає ч. 2 ст. 49 вказаного Закону, передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів; компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Законодавцем не випадково передбачено можливість виплати пенсії за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів у разі її поновлення, якщо така пенсія не отримана з вини органу Пенсійного фонду, незалежно від того чи нараховані суми пенсії чи ні.

Так, ст. 1, 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі й пенсії.

Відтак, суд вважає, що нарахування позивачу компенсації втрати частини доходів має бути здійснено незалежно від непроведення нарахування виплати пенсії, адже ст. 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" передбачено здійснення такої у випадку порушення встановлених строків виплати пенсії, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Такі ж висновки містяться і у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 року у справі №703/5652/15-а.

В матеріалах справи відсутні відомості щодо виплати позивачеві компенсації втрати частини доходів за період з 07.10.2009 року по 23.11.2016 року, крім того невиплата вказаної компенсації не спростовується й відповідачем.

Отже, за наведених обставин, суд доходить до висновку про обґрунтованість позовної вимоги про компенсацію втрати частини доходів за період з 07.10.2009 року по 23.11.2016 року, та з 01.07.2019 року.

Суд при прийнятті рішення у даній справі також враховує рішення Європейського суду з прав людини від 16.12.1974 року у справі Міллер проти Австрії, в якому Суд вперше установив принцип, згідно з яким обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція Суду була підтверджена і в рішенні від 16 вересня 1996 року Гайгузус проти Австрії, у якому якщо особа робила внески у певні фонди, у тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, у свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.

Також суд звертає увагу, що на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії", п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява № 32457/05, п. 40, від 13.12.2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява № 35298/04, п. 67, від 11.06.2009 року).

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1984 грн. 80 коп.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 992 грн. 40 коп.

Керуючись Конституцією України, Законами України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Порядком надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та ст. ст. 2, 6, 9, 73-78, 90, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови в поновленні з 01.07.2019 року виплати ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області поновити припинену з 01.07.2019 року виплату ОСОБА_1 пенсії з проведенням компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з 07.10.2009 року по 23.11.2016 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 992 грн. 40 коп.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, б. 7, м. Вінниця, 21036, )

Повний текст рішення складено та підписано суддею 29.09.2022 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна