Справа № 420/23635/21
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2022-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/23635/21

Категорія справи: 112010200 Головуючий в 1 інстанції: Білостоцький О. В. Місце ухвалення рішення: м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А.І.

Ступакової І. Г.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 липня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області в якому просить :

- визнати протиправними та скасувати рішення про відмову в призначенні пенсії від 05.11.2021 року №87;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити пенсію за вислугу років ОСОБА_1 відповідно до п.2-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та п. г ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, починаючи з дня звернення 03.08.2021 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що він неодноразово, починаючи з серпня 2021 року, звертався до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявами про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до пункту "г" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Разом із заявою позивачем до пенсійного органу було надано всі необхідні документи, які підтверджують його загальний та пільговий стаж. Однак відповідачем рішенням від 05.11.2021 року №87 йому було вчергове відмовлено у призначенні вищезазначеного виду пільгової пенсії у зв`язку із відсутністю у нього необхідного пільгового стажу станом на 11.10.2017 року.

Разом з тим, позивач не погоджується із зазначеним рішенням відповідача та вважає його протиправним, оскільки рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 положення, зокрема, ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення зі змінами, внесеними законами України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02 березня 2015 року №213-VIII, Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24 грудня 2015 року №911-VIII були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 липня 2022 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 05.11.2021 року №87 в частині відмови врахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 17.04.1990 року по 01.10.1990 року в кооперативі Геліос.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.11.2021 року про призначення йому пенсії за вислугу років з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого позивачем судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 908,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що відповідачем не були зазначені підстави та діючі норми законодавства на підставі яких зроблено висновок про відмову в призначенні пенсії. При цьому вказує, що згідно трудової книжки, його стаж на посаді докера-механізатора складає понад 20 років, та набутий за період з 03.11.1999 року по 14.07.2021 року, на підтвердження чого позивачем до управління було надано відповідні уточнюючі довідки, що підтверджують особливі умови праці. За таких обставин вказує, що пенсія за вислугу років йому повинна бути призначена з дати звернення (03.08.2021 року), відповідно до п. «г» ст. 55 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» в редакції від 09.12.2012 року, яка діяла до змін внесених Законами №213 VIII та №911-VIII.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Починаючи з 03.08.2021 року позивач неодноразово звертався до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявами про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до пункту "г" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Водночас рішеннями Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківської області від 11.08.2021 року №87, від 07.09.2021 року №87, від 21.10.2021 року №87 позивачу було відмовлено у призначенні такої пенсії у зв`язку із ненаданням відповідних документів та не зарахування через зазначені обставини тих чи інших періодів роботи позивача до страхового стажу роботи та стажу роботу за вислугу років.

02.11.2021 року ОСОБА_1 вчергове звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до пункту "г" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення". До заяви позивачем були надані всі необхідні документи.

Разом з тим, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 05.11.2021 року №87 позивачу було відмовлено у призначенні вищезазначеного виду пенсії у зв`язку із відсутністю у нього необхідного стажу за вислугу років.

Вважаючи рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду у справі №420/23635/21.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги частково, виходив з того, що спеціальний стаж позивача станом на 11.10.2017 року, тобто на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій", становив - 17 років 11 місяців 10 днів, тобто менше 20 років, а отже ОСОБА_1 не мав необхідного спеціального стажу у розмірі не менше 20 років, а тому прийшов до висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області в цій частині є таким, що відповідає приписам чинного пенсійного законодавства.

Водночас, прийшов до висновку що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 05.11.2021 року №87 в частині не врахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 17.04.1990 року по 01.10.1990 року в кооперативі Геліос є необґрунтованим, а тому протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

При цьому вказав, що необхідним для захисту прав та інтересів позивача є зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.11.2021 року про призначення йому пенсії за вислугу років з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, а саме в частині врахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 17.04.1990 року по 01.10.1990 року в кооперативі Геліос.

Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного.

В силу вимог частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон № 1788-XII) та Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-ІV, іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 2 Закону № 1788-XII за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Згідно положень статті 51 Закону №1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Відповідно до змісту статті 52 вказаного Закону, право на пенсію за вислугу років мають, зокрема: механізатори (докери-механізатори) комплексних бригад на вантажно-розвантажувальних роботах у портах, а також плавсклад морського, річкового флоту і флоту рибної промисловості (крім суден портових, що постійно працюють на акваторії порту, службово-допоміжних, роз`їзних, приміського і внутрішньоміського сполучення).

Відповідно до п. «г» ст. 55 Закону України №1788-XII (в редакції на дату звернення позивача із заявою про призначення пенсії) механізатори (докери-механізатори) комплексних бригад на вантажно-розвантажувальних роботах у портах, мають право на пенсію за вислугу років після досягнення 55 років і при стажі роботи: для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 20 років на зазначеній роботі; для жінок - не менше 25 років, з них не менше 15 років на зазначеній роботі.

Аналіз зазначеної норми свідчить, що позивач має право на пенсію за вислугу років, як особа, що працювала докером-механізатором, за наявності двох сукупних умов: досягнення віку 55 років та наявність відповідного стажу роботи.

Рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-УШ, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-УШ.

Положення вказаних вище пунктів закону, що визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України зазначеного рішення, тобто з 04 червня 2019 року.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції при вирішенні оскаржуваних правовідносин керувався рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019.

Предметом розгляду Конституційного Суду України в даній справі було визнання неконституційними змін внесених до Закону України «Про пенсійне забезпечення», Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-УШ та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.

Змінами, внесеними Законом № 213 до оспорюваних положень Закону № 1788, підвищено на п`ять років вік виходу на пенсію для жінок, зайнятих на визначених пунктами "а", "б", "в", "г", "д" статті 55 Закону № 1788 роботах; підвищено на п`ять років загальний стаж роботи, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, для категорій працівників, визначених пунктами "а", "б", "в", "г", "д", "є" статті 55 Закону № 1788; підвищено спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктом "а" статті 54, пунктами "д", "е", "ж" статті 55 Закону № 1788.

Законом № 911 встановлено раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме:

1) 50 років - для працівників льотного і льотно-випробного складу (пункт "а" статті 54 Закону № 1788) відповідно до переліку посад, затвердженого в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України;

2) 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (пункт "е" статті 55 Закону № 1788) за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України;

3) 55 років - для артистів театрально-концертних та інших видовищних закладів, підприємств і колективів (пункт "ж" статті 55 Закону № 1788) за переліком та у порядку, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи зазначене, Конституційним судом України визнано неконституційними внесені зміни, зокрема, до п. «г» ст. 55 Закону України № 1788-ХІІ в частині підвищення на п`ять років загального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, як для чоловіків так і жінок; підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що з 04 червня 2019 року при вирішенні питання про призначенні позивачці пенсії за вислугою років відповідно до пункту "г" статті 55 Закону № 1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом №213-VIII та Законом № 911-VIII.

Також норма абзацу 2 п.16 розділу ХV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1058-1V, згідно якої положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" (станом на 11.10.2017 року) мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії також неконституційною не визнавалась.

Відтак, при визначенні права особи на призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону №1788-XII, пункту 2-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV має враховуватися спеціальний стаж роботи особи станом на 11 жовтня 2017 року, в даному випадку не менше 25 років, та спеціальний стаж у розмірі не менше 20 років, про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Проте, як було встановлено судом першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про призначення позивачу пенсії, ГУ ПФУ також зазначив, що у ОСОБА_1 станом на 11 жовтня 2017 року не достатньо спеціального стажу роботи, який дає право на призначення пенсії.

Так, згідно поданих позивачем документів загальний страховий стаж становить 35 років 4 місяці 1 день (вимога до змін внесених до законодавства - не менше 25 років, вимога після змін - 30 років), що є достатнім для призначення пенсії (станом на 11.10.2017 року у позивача було більше 25 років загального страхового стажу).

В свою чергу, принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон № 1058-ІV.

03 жовтня 2017 року прийнято Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" № 2148-VIII, яким з 11 жовтня 2017 року розділ XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV доповнено пунктом 2-1.

Згідно пункту 2-1 Розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Також, Законом № 2148-VІІІ були внесені зміни до пункту 16 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-XII, після внесених яких вказаний пункт викладений у наступній редакції:

"До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону №1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії".

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи положення п.2-1 та п.16 Розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV пенсія за вислугу років згідно положень пункту «г» статті 55 Закону України № 1788-XII може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення станом на 11 жовтня 2017 року.

Схожу за своїм змістом правову позицію, щодо можливості призначення пенсії особам, які мають стаж, необхідний для її призначення станом на 11 жовтня 2017 року, викладено у постанові Верховного Суду від 27.07.2022 року у справі № 440/1286/20.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спеціальний стаж позивача станом на 11.10.2017 року, тобто на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій", становив - 17 років 11 місяців 10 днів, тобто ОСОБА_1 не мав необхідного спеціального стажу у розмірі не менше 20 років, а отже рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області в цій частині є таким, що відповідає приписам чинного пенсійного законодавства.

Доводи апелянта, що згідно трудової книжки, його стаж на посаді докера-механізатора складає понад 20 років, та набутий за період з 03.11.1999 року по 14.07.2021 року, на підтвердження чого позивачем до управління було надано відповідні уточнюючі довідки, що підтверджують особливі умови праці, то колегія суддів вважає, що такі висновки позивача ґрунтується на помилковому тлумаченні норм права з підстав викладених вище, оскільки при визначенні права особи на призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону №1788-XII, пункту 2-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV має враховуватися спеціальний стаж роботи особи станом на 11 жовтня 2017 року.

При цьому, колегія суддів зазначає, що в такій ситуації призначення пенсії ОСОБА_1 не може розглядатися як право власності в розумінні "виправданих очікувань" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законних сподівань" отримання права власності в розумінні вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно" відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

Посилання апелянта на уточнюючі довідки, якими підтверджено особливі умови праці, колегія суддів не приймає до уваги на не надає їм правову оцінку, оскільки оскаржуваним рішенням не вирішувалося питання щодо зарахування або не зарахування зазначених апелянтом періодів праці до стажу позивача на таких підприємствах(ТОВ «Інтертермінал» ДП «Одеський морський торгівельний порт», ТОВ «УНСК», ТОВ «Бруклін-Київ») (тобто не є предметом спору), а лише вказано про не врахування відповідачем до страхового стажу позивача періоду роботи з 17.04.1990 року по 01.10.1990 року, оскільки у трудовій книжці ОСОБА_1 № НОМЕР_1 відсутній номер документа на підставі чого був зроблений запис.

З даного приводу колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що працівник не може відповідати за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення, а отже суд першої інстанції правомірно вказав, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 05.11.2021 року №87 в частині не врахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 17.04.1990 року по 01.10.1990 року в кооперативі Геліос є необґрунтованим, а тому протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

При цьому, з огляду на встановлені обставини у справі №420/23635/21, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність для захисту прав та інтересів позивача зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.11.2021 року про призначення йому пенсії за вислугу років з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, а саме в частині врахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 17.04.1990 року по 01.10.1990 року в кооперативі Геліос, оскільки вирішення питання призначення пенсії є виключною компетенцією Пенсійного фонду відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

На підставі викладеного у сукупності колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача та скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без змін.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 27 вересня 2022 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А.І. Бітов

Суддя: І.Г. Ступакова