Справа № 640/2106/19
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2022-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2022 року м. Київ № 640/2106/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держгеокадастру у Київській області про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області (далі також - відповідач), в якому просить:

1. визнати незаконною відмову Головного управління Держгеокадастру у Київській області (; адреса: 03115, м. Київ, вул. Серпова, буд. 3/14) у наданні ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельної ділянки орієнтовною площею 0,1 га для ведення садівництва, що розташована на території Козаровицької сільської ради Вишгородського району Київської області, згідно заяви від 18.12.2018 року, яку викладено в листі від 04 січня 2019 року №22989/0-70/0/17-19;

2. зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Київській області (, адреса: 03115 м. Київ, вул. Серпова, буд. 3/14) надати ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ), дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Козаровицької сільської ради Вишгородського району Київської області, орієнтованою площею 0,1 га для ведення садівництва, згідно заяви від 18.12.2018 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачем зазначено, що 18.12.2018 року він звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Київській області із заявою щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельної ділянки орієнтовною площею 0,1 га, що розташована на території Козаровицької сільської ради Вишгородського району Київської області, для ведення садівництва, додавши до заяви повний перелік необхідних документів згідно статтю 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

У відповідь на заяву, позивачем було отримано лист Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 04.01.2019 року №22989/0-70/0/17-19, яким йому відмовлено в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки у зв`язку з тим, що бажана земельна ділянка знаходиться в масиві, який повністю розподілений згідно заяв, щодо відведення земельних ділянок учасниками АТО.

Позивач вважає, що відмова Головного управління Держгеокадастру у Київській області у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки є необґрунтованою та незаконною, а Головне управління Держгеокадастру у Київській області необхідно зобов`язати прийняти рішення надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки в порядку безкоштовної приватизації, передбаченої Земельним Кодексом України. Просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.02.2019 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

28.02.2019 року через відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (канцелярія) відповідач подав відзив, в якому просить відмовити в позові, зазначивши, що Головне управління діяло в межах чинного законодавства України, серед іншого, що визначена позивачем до відведення земельна ділянка надана за клопотанням від 09.12.2015 року гр. ОСОБА_2 , та згідно наказу «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» від 02.03.2016 року № 10-3132/15-16-сг. Також, згідно наданої інформації відділом Вишгородського району Головного управління Держгеокадастру у Київській області бажана до відведення земельна ділянка знаходиться в масиві, який повністю розподілений згідно заяв, щодо відведення земельних ділянок учасниками АТО.

Враховуючи вищезазначене, у Головного управління Держгеокадастру у Київській області відсутні підстави для надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки щодо якої звертався позивач.

Через відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (канцелярія) 04.03.2019 року позивачем надано відповідь на відзив, в якому вказав на безпідставність доводів відповідача, викладених у відзиві на позов. Та зазначив, що не просив відповідача надати йому земельну ділянку для ведення садівництва в межах земельного масиву, який вказано у відзиву, а звернувся із заявою щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельної ділянки орієнтовною площею 0,1 га, що розташована на території Козаровицької сільської ради Вишгородського району Київської області. Більше того, з викопіювання, яке надано відповідачем на підтвердження своїх тверджень, неможливо зрозуміти де саме знаходиться бажана земельна ділянка, що надана за клопотанням від 09.12.2015 року гр. ОСОБА_2 та неможливо виділити її з аналогічних земельних ділянок відповідного призначення.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_2 , виданим Дарницьким РУ ГУ МВС України в м. Києві 28.11.1997 року, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

18.12.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Київській області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельної ділянки орієнтовною площею 0,1 га для ведення садівництва, що розташована на території Козаровицької сільської ради Вишгородського району Київської області (яка межує з ділянками з кадастровими номерами: :20:129:0329, :20:129:0316, :20:129:6025), або будь-яку вільну ділянку згідно графічних матеріалів. До заяви додано: копію паспорта громадянина України, довідку про присвоєння ідентифікаційного номера, посвідчення учасника бойових дій, довідки про безпосередню участь позивача в проведенні АТО, графічний матеріал розташування земельної ділянки, копія листа Депрартаменту земельних ресурсів КМДА від 05.07.2018 року №057027-08/А-3031-3135.

За результатами розгляду такого звернення Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області було направлено лист від 04.01.2019 року №22989/0-70/0/17-19, яким позивачеві було відмовлено в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки у зв`язку з тим, що згідно наданої інформації відділом у Вишгородського району Головного управління Держгеокадастру у Київській області бажана до відведення земельна ділянка знаходиться в масиві, який повністю розподілений згідно заяв, щодо відведення земельних ділянок учасниками АТО.

Позивачу було рекомендовано визначитися з іншим місцем для відведення земельної ділянки та звернутися з відповідним клопотанням до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування враховуючи вимоги статтей 118, 121, 122 Земельного кодексу України.

Не погоджуючись з відмовою відповідача у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Земельним кодексом України (далі - ЗК України).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У частині першій статті третьої ЗК України передбачено, що земельні відносини регулюються Конституцією України цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною другою статті четвертої ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Пунктом «а» частини третьої статті 22 ЗК України встановлено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Згідно з частиною шостою сттаті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частинами 10 та 11 статті 118 ЗК України встановлено, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Згідно із пунктом «б» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірі не більше 2,0 гектара.

Відповідно до частини четвертої статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно з частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством гарантовано право безоплатної передачі земельної ділянки громадянину у власність, зокрема, у межах норм безоплатної приватизації, порядок проведення якої регламентовано положеннями статтею 118 Земельного кодексу України.

Разом з тим, ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (стаття 118), який не передбачає розширеного тлумачення.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 27.02.2018 року у справі № 545/808/17.

В матеріалах справи наявні копії клопотання від 09.12.2015 року гр. ОСОБА_2 та наказ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» від 02.03.2016 року № 10-3132/15-16-сг, які надані Головним управлінням надало дозвіл на відведення бажаної до відведення земельної ділянки щодо якої подано заяву позивачем.

Разом із тим, у відзиві відповідача на позовну заяву надано викопіювання земельного масиву, який було розподілене між учасниками АТО. Проте, з додатків не зрозуміло, де цей масив знаходиться, та не можливо визначити де саме знаходиться ділянка, стосовно якої надано дозвіл громадянину ОСОБА_3 на розробку документації з землеустрою.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 22.02.2019 року у справі №813/1631/14 (провадження №К/9901/4809/18) зазначено, що надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки одній особі не є підставою для відмови в його наданні іншій особі, а тому задоволення клопотання позивача жодним чином не порушить права інших осіб стосовно звернення до Головного управління Держгеокадастру у Київській області щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Судом встановлено, що листом від 04.01.2019 року №22989/0-70/0/17-19, позивачеві відмовлено в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки у зв`язку з тим, що згідно наданої інформації відділом у Вишгородського району Головного управління Держгеокадастру у Київській області бажана до відведення земельна ділянка знаходиться в масиві, який повністю розподілений згідно заяв, щодо відведення земельних ділянок учасниками АТО.

Згідно листа від 03.01.2019 року № 13/408-19-0.25 відділом Вишгородського району Головного управління Держгеокадастру у Київській області повідомлено Головне управління Держгеокадастру у Київській області, що бажана земельна ділянка, про яку зазначив позивач у своїй заяві від 18.12.2018 року розташована в земельному масиві, який розподілений між військовослужбовцями, які беруть участь в антитерористичній операції та не використали своє право на отримання безоплатно у власність земельні ділянки для ведення індивідуального садівництва, у зв`язку із чим відділ не може надати позитивні відповіді на вказані клопотання.

Як вбачається із змісту клопотання позивача від 18.12.2018 року, розмір бажаної земельної ділянки для ведення селянського господарства позивачем визначено у розмірі не більше 2,0 га, що відповідає пункту «б» частини першої статті 121 ЗК України, натомість додані до клопотання документи за змістом та кількістю відповідають переліку, наведеному у статті 118 ЗК України.

Посилання ж відповідача в оскаржуваній відмові на лист відділу Вишгородського району Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 03.01.2019 року №13/408-19-0.25, щодо "резервування земельної ділянки для потреб військовослужбовців - учасників АТО та не використали своє право на отримання безоплатно у власність земельні ділянки для ведення індивідуального садівництва, не передбачено статтею 118 ЗК України, тому є незаконним.

Крім того, у справі наявні копії довідок від 01.07.2017 року №2/2704 та від 10.12.2017 року №4734 про безпосередню участь ОСОБА_1 в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України та копія посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 , виданого позивачу 16.04.2018 року.

Як вбачається, спірна відповідь відповідача не відповідає вимогам частини сьомої статті 118 ЗК України, оскільки не містить передбачених цією нормою підстав для відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Заперечення відповідача вказаних обставин не спростовують, правомірність спірної відповіді не доводять.

Враховуючи, що відповідачем відмовлено у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстав, які не передбачені законом, та з огляду на відсутність у листі належної мотивації прийнятого рішення відповідно до вимог статті 118 ЗК України, суд, погоджуючись з доводами позивача, дійшов висновку про наявність підстав для визнання таких дій відповідача протиправними.

Щодо вимоги позивача зобов`язати Головне Управління Держгеокадастру у Київській області (, адреса: 03115 м. Київ, вул. Серпова, буд. 3/14) надати ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ), дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Козаровицької сільської ради Вишгородського району Київської області, орієнтованою площею 0,1 га для ведення садівництва, згідно заяви від 18.12.2018 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до позиції Верховного Суду України, яка відображена у постанові від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Згідно з позицією Верховного Суду, яку сформовано у постановах від 13.02.2018року у справі №361/7567/15-а, від 07.03.2018 року у справі №569/15527/16-а, від 20.03.2018 року у справі №461/2579/17, від 20.03.2018 року у справі №820/4554/17, від 03.04.2018 року у справі №569/16681/16-а та від 12.04.2018 року у справі №826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними); відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею; завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади; принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності; перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі адміністративного судочинства; адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.

Так, Верховний Суд у своїй постанові від 21.08.2018 року у справі №810/3393/17 (адміністративне провадження №К/9901/48331/18) зазначає, що Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30.01.2003року №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Верховний Суд у постанові від 24.12.2019 року у справі № 823/59/17 зробив наступний правовий висновок: «…повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку».

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про надання такого дозволу. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл на розробку земельної ділянки або відмовити у наданні такого дозволу, якщо для цього є законні підстави.

Втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 02.07.2020 року у справі № 825/2228/18, постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2021 року у справі № 640/10746/20.

Згідно з частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Відповідно до пункту 1 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29 вересня 2016 року №333 (далі-Положення), Головне управління Держгеокадастру в області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

Підпунктом 13 пункту 4 вказаного Положення передбачено, що Головне управління, відповідно до покладених на нього завдань, розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

З наведеного вбачається, що Головне управління Держгеокадастру в Київській області має виключні повноваження на вирішення питання щодо надання або відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності.

Наведеними положеннями чинного законодавства чітко визначені які підстави, порядок, строки, процедура надання відповідачем дозволу зацікавленим громадянам на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, так і чітко визначені для відповідача порядок, строки, відповідна процедура та підстави для відмови у наданні такого дозволу, а так само і форма прийнятих відповідних рішень.

На цій підставі адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не мають втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Згідно Рекомендацій Комітету Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень під дискреційними повноваженнями розуміються повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, оскільки у даному випадку розгляд клопотання позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та прийняття відповідного рішення є дискреційними повноваженнями Держгеокадастру, а суд не вправі перебирати на себе повноваження суб`єкта владних повноважень, то у цій частині позовних вимог слід відмовити.

Поряд із цим, суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що суд при розгляді справи обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.

Вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, при цьому вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна вимога.

Як роз`яснив Верховний Суд України у пункті 3 постанови Пленуму від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення», вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; повний захист прав позивача неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Враховуючи позицію Верховного суду України та керуючись частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вбачає підстави для виходу за межі позовних вимог виключно з метою ефективного захисту прав позивача на безоплатне отримання земельної ділянки від порушень з боку Головного управління Держгеокадастру у Київській області, які можуть полягати у неодноразовій необґрунтованій відмові позивачу у видачі дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1 га для ведення садівництва, що розташована на території Козаровицької сільської ради Вишгородського району Київської області.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, проаналізувавши всі обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх часткового задоволення шляхом визнання протиправним та незаконним відмови Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 04 січня 2019 року № 22989/0-70/0/17-19 у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельної ділянки орієнтовною площею 0,1 га для ведення садівництва, що розташована на території Козаровицької сільської ради Вишгородського району Київської області та зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Київській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 заяву від 18.12.2018 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Козаровицької сільської ради Вишгородського району Київської області, орієнтованою площею 0,1 га для ведення садівництва.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивач звільнений від сплати судового збору, а понесення сторонами інших судових витрат ними не заявлено, тому розподіл судових витрат судом не здійснюється.

Керуючись статтями 72-77, 139, 241-246, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та незаконним рішення про відмову Головного управління Держгеокадастру у Київській області (, адреса: 03115, м. Київ, вул. Серпова, буд. 3/14) у наданні ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ) дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельної ділянки орієнтовною площею 0,1 га для ведення садівництва, що розташована на території Козаровицької сільської ради Вишгородського району Київської області, згідно заяви від 18.12.2018 року, яку викладено в листі від 04 січня 2019 року № 22989/0-70/0/17-19.

3. Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Київській області (, адреса: 03115, м. Київ, вул. Серпова, буд. 3/14) повторно розглянути заяву від 18.12.2018 року ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ), про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Козаровицької сільської ради Вишгородського району Київської області, орієнтованою площею 0,1 га для ведення садівництва.

4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ).

Відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Київській області (, адреса: 03115, м. Київ, вул. Серпова, 3/14).

Повне рішення суду складено 26.09.2022 року.

Суддя Л.О. Маруліна