Справа № 200/17059/21
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2022 року справа №200/17059/21

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Міронової Г.М., суддів Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фону України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 січня 2022 р. (повне судове рішення складено 11 січня 2022 року у м. Слов`янськ) у справі № 200/17059/21 (головуючий І інстанції суддя Шувалова Т.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фону України в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 30.11.2021 року звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовними вимогами до відповідача, в яких просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області в частині незарахування до загального та пільгового періоду навчання в СПТУ № 86 з 01.09.1977 року по 29.04.1978 року, періоду проходження військової служби з 03.05.1978 року по 15.05.1980 року, періоди роботи з 13.08.1990 року по 13.01.1994 року, з 11.08.1980 року по 05.05.1985 року, з 05.05.1985 року по 19.08.1985 року, з 19.08.1985 року по 01.11.1985 року, з 01.11.1985 року по 30.07.1986 року, з 30.07.1986 року по 17.05.1987 року, з 18.01.1988 року по 20.03.1989 року, з 18.09.1991 року по 28.02.1992 року, з 23.03.1992 року по 06.03.1993 року, з 25.07.2007 року по 28.08.2007 року, з 03.08.2009 року по 15.04.2010 року, з 14.05.2012 року по 13.07.2012 року, з 13.07.2012 року по 14.12.2012 року, з 14.12.2012 року по 22.09.2014 року включно при призначенні пенсії за віком на пільгових умовах;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до загального та пільгового періоду навчання в СПТУ № 86 з 01.09.1977 року по 29.04.1978 року, періоду проходження військової служби з 03.05.1978 року по 15.05.1980 року, періоди роботи з 13.08.1990 року по 13.01.1994 року, з 11.08.1980 року по 05.05.1985 року, з 05.05.1985 року по 19.08.1985 року, з 19.08.1985 року по 01.11.1985 року, з 01.11.1985 року по 30.07.1986 року, з 30.07.1986 року по 17.05.1987 року, з 18.01.1988 року по 20.03.1989 року, з 18.09.1991 року по 28.02.1992 року, з 23.03.1992 року по 06.03.1993 року, з 25.07.2007 року по 28.08.2007 року, з 03.08.2009 року по 15.04.2010 року, з 14.05.2012 року по 13.07.2012 року, з 13.07.2012 року по 14.12.2012 року, з 14.12.2012 року по 22.09.2014 року включно відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (а.с. 1-6).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11 січня 2022 року у справі № 200/17059/21 позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області 23 жовтня 2021 року, оформлене листом за № 0500-1502-8/91306 про відмову у призначенні пенсії позивачу.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву про призначення позивачу пенсії та прийняти рішення щодо пільгового стажу за період навчання в СПТУ № 86 з 01.09.1977 року по 29.04.1978 року, період проходження військової служби з 03.05.1978 року по 15.05.1980 року, періоди роботи з 11.08.1980 року по 05.05.1985 року, з 05.05.1985 року по 19.08.1985 року, з 19.08.1985 року по 01.11.1985 року, з 01.11.1985 року по 30.07.1986 року, з 30.07.1986 року по 17.05.1987 року, з 18.01.1988 року по 20.03.1989 року, з 18.09.1991 року по 28.02.1992 року, з 23.03.1992 року по 06.03.1993 року, з 25.07.2007 року по 28.08.2007 року, з 03.08.2009 року по 15.04.2010 року, з 14.05.2012 року по 13.07.2012 року, з 13.07.2012 року по 14.12.2012 року, з 14.12.2012 року по 22.09.2014 року включно.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву позивача від 27 травня 2021 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зарахувавши до його страхового стажу період навчання в СПТУ № 86 з 01.09.1977 року по 29.04.1978 року, період проходження військової служби з 03.05.1978 року по 15.05.1980 року, періоди роботи з 11.08.1980 року по 05.05.1985 року, з 05.05.1985 року по 19.08.1985 року, з 19.08.1985 року по 01.11.1985 року, з 01.11.1985 року по 30.07.1986 року, з 30.07.1986 року по 17.05.1987 року, з 18.01.1988 року по 20.03.1989 року, з 18.09.1991 року по 28.02.1992 року, з 23.03.1992 року по 06.03.1993 року, з 25.07.2007 року по 28.08.2007 року, з 03.08.2009 року по 15.04.2010 року, з 14.05.2012 року по 13.07.2012 року, з 13.07.2012 року по 14.12.2012 року, з 14.12.2012 року по 22.09.2014 року включно, з урахуванням наданої судом у цьому рішенні правової оцінки.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат (а.с. 77-82).

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення суду та відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що до страхового стажу позивача не зараховано періоди його роботи згідно із записами трудової книжки, оскільки дата народження на титульній сторінці дописана іншими чорнилами, що є порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом № 58 від 29.07.1993; надана позивачем довідка про навчання з 01.09.1977 по 02.05.1978 та довідки про роботу не враховані при розрахунку страхового стажу, оскільки видані адміністраціями підприємств і закладів, які розміщуються на тимчасово окупованій території України.

За таких обставин позивачу правомірно відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону № 1058 у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - 27 років.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач є громадянином України, зареєстроване місце проживання: м. Сніжне, фактичним місце проживання позивача є: м. Бахмут, що підтверджується довідкою Управління соціального захисту населення Бахмутської міської ради від 21.05.2021 року № 1419- (а.с. 9-12).

27 травня 2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком (а.с. 66).

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 3 червня 2021 року № 91 позивачу відмолено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України № 1058, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу - 28 років, а саме: за наданими документами та даними персоніфікованого обліку страховий стаж особи відповідно до статті 24 Закону України № 1058 склав 07 років 05 місяців 13 днів. До страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно із записами трудової книжки, оскільки дата народження на титульній сторінці дописана. Надані довідка про навчання з 01.09.1977 року по 02.05.1978 року та довідки про підтвердження наявного трудового стажу до уваги не взяті, оскільки видані в м. Сніжне Донецької області (непідконтрольні території).

З копії військового квитка та особової картки позивача вбачається, що останній з 03.05.1978 року по 15.15.1980 року проходив військову службу в лавах Радянської армії (а.с. 23-24).

В копії трудової книжки серії НОМЕР_1 відбито, що у спірні періоди позивач працював:

- 01.09.1977 - 29.04.1978 роки - навчання у Гірничому професійно технічному училищі;

- 03.05.1978 - 15.05.1980 роки - служба у Радянській армії;

- 11.08.1980 - прийнятий електрослюсарем третього розряду підземним з повним робочим днем у шахті на ділянці № 4 на шахту «Миусская»;

- 05.05.1985 - переведений учнем прохідника підземного з повним робочим днем у шахті;

- 19.08.1985 - направлений на курси прохідників;

- 01.11.1985 - переведений прохідником з повним робочим днем у шахті ІІ розряду;

- 30.07.1986 - переведений електрослюсарем підземним 5 розряду з повним робочим днем у шахті;

- 17.05.1987 - звільнений за статтею 38 КЗпП за власним бажанням;

- 18.01.1988 - прийнятий електрослюсарем підземним 4 розряду на шахту «Заря»;

- 20.03.1989 - звільнений за статтею 38 КЗпП за власним бажанням;

- 18.09.1991 - прийнятий електрослюсарем підземним 5 розряду на шахту «Заря»;

- 28.02.1992 - звільнений за статтею 38 КЗпП за власним бажанням;

- 23.03.1992 - прийнятий електрослюсарем підземним 5 розряду на шахту «Заря»;

- 06.03.1993 - звільнений за статтею 38 КЗпП за власним бажанням;

- 25.07.2007 - прийнятий електрослюсарем підземним 3 розряду на шахту «Заря»;

- 28.08.2007 - звільнений за статтею 38 КЗпП за власним бажанням;

- 03.08.2009 - прийнятий електрослюсарем 3 розряду на підземні роботи на шахту «Л.І. Лутугіна» шахтоуправління імені Л.І. Лутугіна Державного підприємства «Торезантрацит»;

- 15.04.2010 - звільнений за власним бажанням за статтею 38 КЗпП;

-14.05.2012 - прийнятий електрослюсарем 3 розряду на підземні роботи на шахту «Л.І. Лутугіна» шахтоуправління імені Л.І. Лутугіна Державного підприємства «Торезантрацит»;

- 13.07.2012 - переведений електрослюсарем 4 розряду на підземні роботи та направлений на ділянку ЕМО;

- 22.09.2014 - звільнений за власним бажанням за статтею 38 КЗпП (а.с. 16-22).

За довідкою Державного навчального закладу «Сніжнянський професійний гірничий ліцей» від 17 листопада 2017 року № 170 позивач навчався у Гірничому професійно - технічному училищі № 86 м. Сніжне за професією «електрослюсар підземний» з 01.09.1977 року по 19.07.1978 року та після закінчення училища здобув кваліфікацію «Електрослюсар підземний» третього розряду (а.с. 15).

Відповідно до довідок Державного підприємства «Сніжнеантрацит» від 25.07.2007 року № 13.2-36-08-2388 та від 05.10.2014 року № 706.-11 у позивача у період з травня по жовтень 1985 року та у період з 25.07.2007 року по 28.08.2007 року наявні підземні спуски у шахту (а.с. 31, 37).

Наказом виробничого об`єднання «Торезантрацит» шахта «Заря» від 26.01.1995 року № 9, наказом Державного підприємства «Донецька вугільна енергетична компанія» відокремленого підрозділу «Шахтоуправління «Заря-Северная» від 14.02.2005 року № 84, наказом державного підприємства «Торезантрацит» відокремленого підрозділу «Шахтоуправління імені Л.І.Лутугіна» від 05.03.2005 року № 96 та від 03.03.2010 року № 158 про підсумки атестації робочих місць за умовами праці підтверджено право позивача на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 (а.с.32-33, 46-47).

З довідки Державного підприємства «Сніжнеантрацит» про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 01.07.2015 року № 2541/13.2 та від 05.10.2014 року № 705-16 вбачається, що позивач у період з 11.08.1980 року по 06.05.1985 року працював електрослюсарем підземним на підземних роботах в шахті повний робочий день, з 07.05.1985 року по 18.08.1985 року працював на підземних роботах в шахті учнем прохідника підземного повний робочий день, з 18.08.1985 року по 31.10.1985 року навчався на курсах по професії прохідника підземного з відривом від виробництва, з 01.11.1985 року по 29.07.1986 року зайнятий повний робочий день на підземних роботах у шахті прохідником підземним, з 30.07.1986 року по 17.05.1987 року зайнятий повний робочий день на підземних роботах в шахті електрослюсарем підземним, що передбачені Списком № 1 розділу 1 підрозділу 1 (а.с. 35).

Довідкою Державного підприємства «Сніжнеантрацит» про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 30.07.2015 року № 13.2-36-12-2387 підтверджено, що позивач працював повний робочий день у відокремленому підрозділі Шахта «Заря» державного підприємства «Сніжнеантрацит» з 18.01.1988 року по 20.03.1989 року, з 18.09.1991 року по 28.02.1992 року, з 23.03.1992 року по 06.03.1993 року, з 25.07.2007 року по 28.08.2007 року електрослюсарем підземним ділянки по видобутку вугілля з повним робочим днем у шахті та виконував роботи, що передбачені Списком № 1 розділу 1 підрозділу 1, 1010100а, 1а (а.с. 29-30).

Згідно із довідкою відокремленого підрозділу «Шахтоуправління імені Л.І.Лутугіна Державного підприємства «Торезантрацит» про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, позивач працював повний робочий день з 03.08.2009 року по 05.08.2008 року проходив техмінімум, з 06.08.2009 року по 15.04.2010 року електрослюсарем ділянки ЕМО на підземній роботі з повним робочим днем у шахті, з 14.05.2012 року по 15.05.2012 року проходив техмінімум, з 16.05.2012 року по 22.09.2014 року - електрослюсарем ділянки ЕМО на підземній роботі з повним робочим днем в шахті, що передбачено Списком № 1 розділу 1 підрозділу 1 код КП 1.1а (а.с. 44).

Індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_2 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Форма-ОК 5) свідчать: у період з 25.07.2007 року по 28.08.2007 року, з 03.08.2009 року по 15.04.2010 року, з 14.05.2012 року по 13.07.2012 року, з 13.07.2012 року по 14.12.2012 року, з 14.12.2012 року по 22.09.2014 підприємствами сплачувались щомісячні страхові внески (а.с. 69).

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»(далі - Закон № 1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Згідно зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Аналогічне положення закріплене пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637) відповідно до якого, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Пункт 3 зазначеного Порядку також вказує, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, записи про прийняття на роботу та про звільнення провадяться з додержанням певних правил, а саме необхідним є вказівка порядкового номеру запису (графа 1), дата прийняття на роботу/звільнення (графа 2), факт прийняття на роботу із вказівкою посади, відділу, підрозділу тощо/причина звільнення (графа 3), підстава внесення запису - наказ (розпорядження), його дата і номер (графа 4).

За змістом п. 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29 липня 1993 року № 58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Пунктом 2.4 Інструкції визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Відповідно до п. 2.12. Інструкції № 58 після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.

Оскільки записи до трудової книжки вносяться виключно власником або уповноваженим ним органом, наявність неправильно занесених записів до трудової, не може ставитись в провину власнику трудової книжки.

Як вбачається з трудової книжки позивача, в ній містяться відповідні записи про періоди роботи позивача, які засвідчені підписами відповідальних осіб та печатками підприємств. Будь-яких виправлень зазначені записи не містять. Отже, достовірність записів у трудовій книжці не викликає сумніву та не може бути підставою для відмови в зарахуванні до страхового стажу.

В свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки з вини адміністрації підприємства, а саме дописування дати народження позивача, не може бути підставою для позбавлення конституційного права на призначення пенсії, при тому, що всі записи спірного періоду роботи позивача, належним чином оформлені в трудовій книжці, а дописана дата його народження відповідає даті у паспорті позивача.

Верховний Суд неодноразово у постановах від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а та від 04.09.2018 у справі № 423/1881/17 висловлював правову позицію, що певні недоліки заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Суд вважає, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при наданні трудової книжки.

Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі № 754/14898/15-а.

Щодо неврахування відповідачем до страхового стажу періоду навчання позивача в СПТУ № 86 з 01.09.1977 року по 29.04.1978 року та період проходження військової служби з 03.05.1978 року по 15.15.1980 року, оскільки довідки, які додані до заяви про призначення пенсії на пільгових умовах, були видані підприємством, яке зареєстроване та розташоване на території непідконтрольній українській владі, суд зазначає наступне.

Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Згідно з частиною другою статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Приписи частини першої статті 18 вказаного Закону встановлюють: громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Частиною другою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Частиною третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» окреслено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Крім того, у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані «намібійські винятки», а саме: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" наголосив, що "першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, § 142).

Враховуючи наведене, суд вважає за можливе застосувати вказані загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, які видані установами, що знаходяться на непідконтрольній українській владі території, як доказів, оскільки можливість збору відповідних доказів на такій території може бути значно обмежена, у той час як вони мають істотне значення для реалізації відповідних прав людини.

Аналогічні висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 18.04.2019 року у справі № 344/16404/16-а.

Окрім того, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (пункт 53 рішення у справі «Ковач проти України» від 07.02.2008, пункт 59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19.10.2004, пункт 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13.01.2011, пункт 54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30.10.2014 тощо).

Таким чином суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

Згідно з частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

За статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Отже, позивач опинився в ситуації, що, відповідно, позбавляє його можливості забезпечити належний захист своїх прав.

Та обставина, що довідки, видані підприємством та архівним відділом, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, не є підставою для позбавлення позивача права на отримання пільгової пенсії за віком за Списком № 1 за наявності у нього необхідного стажу, підтвердженого записами в трудовій книжці.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах 30 жовтня 2018 року у справі № 234/3038/17 (провадження № К/9901/30786/18) та від 27 лютого 2019 року у справі № 266/4889/16-а (провадження № К/9901/18644/18).

Аналізуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що подані позивачем разом із заявою про призначення пенсії документи, містять обов`язкові відомості про періоди роботи позивача, підстави їх видачі, що у повному обсязі надають змогу встановити періоди роботи позивача достатніми для вирішення питання про призначення пенсії на пільгових умовах за Списком № 1. Тому неврахування відповідачем наданих позивачем документів є порушенням його конституційних прав на отримання належного пенсійного забезпечення.

Крім того, приймаючи документи, орган, який призначає пенсію, перевіряє:

- правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта і документам про стаж;

- зміст і належне оформлення наданих документів;

- копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, за наявності сумнівів має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення утримісячний строкз дня подання заяви, прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а такожперевіряти обґрунтованість їх видачі.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 638/18467/15а.

В даному випадку пенсійний орган не здійснив жодних дій, спрямованих на отримання відомостей або додаткових документів, на підставі яких можна було б переконатися у достовірності поданих документів на підтвердження періоду навчання позивача.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що у оскаржуваному рішенні не зазначено про відмову у зарахуванні періодів роботи позивача з 03.05.1978 року по 15.05.1980 року, періоди роботи з 11.08.1980 року по 05.05.1985 року, з 05.05.1985 року по 19.08.1985 року, з 19.08.1985 року по 01.11.1985 року, з 01.11.1985 року по 30.07.1986 року, з 30.07.1986 року по 17.05.1987 року, з 18.01.1988 року по 20.03.1989 року, з 18.09.1991 року по 28.02.1992 року, з 23.03.1992 року по 06.03.1993 року, з 25.07.2007 року по 28.08.2007 року, з 03.08.2009 року по 15.04.2010 року, з 14.05.2012 року по 13.07.2012 року, з 13.07.2012 року по 14.12.2012 року, з 14.12.2012 року по 22.09.2014 року включно. Отже, відсутні підстави для включення вищевказаних періодів роботи до стажу, який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Висновок суду про зарахування вказаних періодів в цій частині є передчасним.

Суд зауважує, що відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частина друга вказаної статті встановлює принципи, на відповідність яким адміністративні суди перевіряють оскаржувані рішення, дії чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Одним з таких принципів є обґрунтованість прийняття рішення, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення. Цей критерій відображає принцип обґрунтованості рішення або дії. Він вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

В оскаржуваному рішення Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області не зазначило, які саме період роботи позивача зараховані та не зараховані до його страхового та пільгового стажу. У зв`язку з вищевикладеним, суд відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 2 КАС України не має можливості перевірити обґрунтованість оскаржуваного рішення, тобто з урахуванням усіх обставин, що має значення для прийняття рішення.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Зважаючи на обставини справи, суд встановив, що порушення прав позивача відбулося внаслідок прийняття відповідачем рішення про відмову у призначенні пенсії.

Статтею 58 Закону № 1058 визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

Суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам, та на свій розсуд розраховувати пільговий та страховий стаж позивача.

Пункт 4.7. розділу ІV Порядку 22-1 визначає, що саме орган, що призначає пенсію (за спірних правовідносин - ГУПФУ в Донецькій області) повинен всебічно, повно і об`єктивно розглянути всі подані документи, після чого установити наявність чи відсутність права особи на одержання пенсії.

Таким чином, порушене право позивача підлягає поновленню шляхом визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 3 червня 2021 року про відмову у призначенні пенсії, та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 27.05.2021 року про призначення пенсії, зарахувавши до страхового стажу позивача період навчання в СПТУ № 86 з 0109.1977 по 29.04.1978, з урахуванням висновків суду.

Згідно ч. 1 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

В ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає необхідним змінити рішення суду першої інстанції в частині періодів, які необхідно зарахувати до страхового та пільгового стажу позивача при повторному розгляді його заяви.

За визначенням ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 250, 311, 315, п. 4 ч. 1 ст. 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фону України в Донецькій області - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 січня 2022 р. у справі № 200/17059/21 - змінити.

Абзаци третій та четвертий резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 січня 2022 року викласти в наступній редакції:

«Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про призначення пенсії від 27 травня 2021 року на пільгових умовах, зарахувавши до його страхового та пільгового стажу період навчання в СПТУ № 86 з 01.09.1977 по 29.04.1978 року з урахуванням висновків суду».

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 26 вересня 2022 року.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді І.В. Геращенко

Е.Г. Казначеєв