Справа № 420/12131/21
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2022-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/12131/21

Головуючий в 1 інстанції: Корой С.М. Дата і місце ухвалення: 08.07.2022р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Одеського міського центру зайнятості на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 липня 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеського міського центру зайнятості про визнання протиправними дій, скасування наказів та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Одеського міського центру зайнятості, в якому, з урахуванням ухвали від 22.12.2021р. про роз`єднання позовних вимог, просив суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо не правильного обчислення допомоги по безробіттю, враховуючи використання ним страхового стажу, який не відповідає дійсності (відповідна дія відображена у відповіді від 17.02.2021р. на заяву до ОМЦЗ від 15.02.2021р., у відповіді №603/19/06/М-9 від 04.03.2021р. на заяву до ОМЦЗ від 18.02.2021р., у відповіді №33/1011/1236-21 від 10.03.2021р. на звернення до ДЦЗ МА-12046560 від 08.02.2021р., у відповіді №33/10/2252-21 від 26.04.2021р. на звернення до ДЦЗ МА-12388121 від 16.04.2021р.);

- визнати протиправними дії відповідача щодо обов`язку відвідувати Одеський міський центр зайнятості в період карантину (відповідна дія відображена у відповіді від 27.01.2021р. на заяву від 15.01.2021р., у відповіді №903/19/06/М-16 від 07.04.2021р. на заяву від 10.03.2021р., у відповіді №33/1011/1236-21 від 10.03.2021р. на звернення до ДЦЗ МА-12046560 від 08.02.2021р., у відповіді №988/19/06 від 19.04.2021р. на заяву від 07.04.2021р.);

- визнати протиправними дії відповідача щодо скорочення та припинення виплат допомоги по безробіттю ОСОБА_1 відповідно до наказів №НТ210115 від 15.01.2021р. та №НТ210302 від 02.03.2021р. (відповідна дія відображена у відповіді №33/1011/1236-21 від 10.03.2021р. на звернення до ДЦЗ МА-12046560 від 08.02.2021р., у відповіді №33/10/2252-21 від 26.04.2021р. на звернення до ДЦЗ МА-12388121 від 16.04.2021р., у відповіді №1586/19/06/М-39 від 05.07.2021р. на звернення від 19.06.2021р., трудовій книжці);

- встановити відсутність компетенції (повноважень) Одеського міського центру зайнятості щодо накладання обов`язку на громадян наказом №1736 (про положення зазначеного наказу відповідач згадує у відповіді від 27.01.2021р. на заяву від 15.01.2021р., відповіді №603/19/06/М-9 від 04.03.2021р. на заяву від 18.02.2021р.);

- визнати протиправними та скасувати накази Одеського міського центру зайнятості №НТ210115 від 15.01.2021р. і №НТ210302 від 02.03.2021р. та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок виплати допомоги по безробіттю ОСОБА_1 враховуючи скасовані накази та з урахуванням страхового стажу, відповідно до ч.2 ст.21, ч.1 ст.23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» №1533-III, який становить більше ніж 6 років;

- визнати протиправною бездіяльність Одеського міського центру зайнятості по несвоєчасній виплаті соціальної допомоги, яка регламентована ч.10 ст.22 Закону №1533-III, та зобов`язати відповідача в подальшому вчинити дії, які зроблять можливим проводити виплати, як того вимагає ч.10 ст.22 Закону №1533-III;

- стягнути з Одеського міського центру зайнятості за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 90 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що при призначенні йому допомоги по безробіттю Одеським міським центром зайнятості здійснено не правильний розрахунок страхового стажу, який враховується при нарахуванні відповідної допомоги, наслідком чого є виплата ОСОБА_1 допомоги по безробіттю в меншому розмірі, аніж це передбачено чинним законодавством. Центром зайнятості проігноровано надані позивачем індивідуальні відомості про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування з Пенсійного фонду України, де зазначено, що страховий стаж ОСОБА_1 складає 06 років 09 місяців 11 днів. Також, позивач посилався на те, що наказом №НТ210115 від 15.01.2021р. відповідач незаконно запровадив до нього санкцію по скороченню виплати допомоги по безробіттю у зв`язку з недотриманням рекомендацій щодо сприяння працевлаштуванню відповідно до п.5 ч.5 ст.31 Закону №1533-III з 15.01.2021р. по 29.01.2021р. Невідвідування центру зайнятості мало місце у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, можливість чого закріплено в ст.44 Закону України «Про зайнятість населення».

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.07.2022р. позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Одеського міського центру зайнятості, які полягають у невірному обчисленні призначеної 18.12.2020р. допомоги по безробіттю ОСОБА_1 .

Визнано протиправними та скасовано накази Одеського міського центру зайнятості №НТ210115 від 15.01.2021р. і №НТ210302 від 02.03.2021р.

Зобов`язано Одеський міський центр зайнятості здійснити перерахунок та виплату призначеної 18.12.2020р. ОСОБА_1 допомоги по безробіттю, враховуючи скасування наказів №НТ210115 від 15.01.2021р. і №НТ210302 від 02.03.2021р. та з урахуванням страхового стажу ОСОБА_1 , обчисленого відповідно до ч.2 ст.21, ч.1 ст.23 Закону №1533-III, який згідно індивідуальної відомості про застраховану особу за період з 01.01.2004р. по 31.01.2021р. складає 6 років 9 місяців 11 днів.

Стягнуто з Одеського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині задоволених позовних вимог Одеський міський центр зайнятості подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення від 08.07.2022р. у відповідній частині з прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В своїй скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки доводам відповідача, що страховий стаж ОСОБА_1 для визначення розміру призначеної йому допомоги по безробіттю було розраховано центром зайнятості відповідно до вимог законодавства у сфері зайнятості населення та загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття. За вимогами ч.5 ст.21 Закону №1533-III строк проходження особою строкової військової служби не прирівнюється до страхового стажу при здійсненні розрахунку зареєстрованому безробітному розміру допомоги по безробіттю за загальнообов`язковим державним страхуванням залежно від страхового стажу. А відтак, Одеським МЦЗ правомірно встановлено, що страховий стаж заявника складає 5 років 9 місяців 18 днів, без врахування до нього періоду проходження ОСОБА_1 строкової служби у військовій частині НОМЕР_1 у період з 14.04.2009р. по 14.01.2010р.

Також, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що статтею 44 Закону України «Про зайнятість населення» на зареєстрованого безробітного, серед іншого, покладено обов`язок відвідувати центр зайнятості у визначений та погоджений з ним час, але не рідше ніж один раз на тридцять календарних днів. Позивач такого обов`язку не виконав та 15.01.2021р. не з`явився до центру зайнятості, а також не надав підтвердження наявності поважних причин його неявки. Також, ОСОБА_1 не виконав рекомендації кар`єрного радника щодо відвідування 02.03.2021р. тренінгу «Підготовка резюме». А відтак, відповідачем обґрунтовано прийнято накази про скорочення позивачу виплати допомоги по безробіттю.

Посилається апелянт і на те, що у зв`язку з надходженням 28.04.2021р. до Одеського МЦЗ від ОСОБА_1 заяви про зняття з реєстрації як безробітного, у зв`язку з відмовою від послуг служби зайнятості, відповідачем прийнято рішення про припинення позивачу виплати допомоги по безробіттю, як це передбачено положеннями п.1 ч.1 ст.31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та п.3 ч.1 ст.45 Закону України «Про зайнятість населення».

Апелянт вважає необґрунтованим стягнення судом першої інстанції з Одеського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн. та зазначає, що позивачем не доведений факт заподіяння йому відповідачем будь-яких моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями центру зайнятості та вини останнього в її заподіянні. Оскаржуване рішення суду першої інстанції у відповідній частині ґрунтується виключно на припущеннях, що не відповідає принципу юридичної визначеності.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 18.12.2020р. до Одеського міського центру зайнятості через портал державних послуг «Дія» від ОСОБА_1 надійшли заяви вiд 17.12.2020р. про надання статусу безробітного та про призначення допомоги по безробіттю.

При оформленні зазначених заяв через портал державних послуг «Дія» позивачем було засвідчено, що з правами та обов`язками зареєстрованого безробітного та з умовами призначення допомоги по безробіттю відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» ознайомлений.

За результатом розгляду поданої ОСОБА_1 заяви про призначення допомоги по безробіттю, на підставі даних Єдиної інформаційно-аналітичної системи Державної служби зайнятості, було встановлено, що страховий стаж заявника складає 5 років 9 місяців 18 днів, а саме:

- у період з 08.02.2007р. по 25.06.2007р. заявник працював оператором технологічних установок в «Лукойл - Одеський нафтопереробний завод», звільнений за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України;

- у період з 06.08.2007р. по 28.09.2007р. заявник працював інженером-технологом в лабораторії пілотних установок в ПАТ «Іллічівський олійножировий комбінат», звільнений за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.

Вказані обставини узгоджуються з відомостями трудової книжки ОСОБА_1 , копія якої наявна в матеріалах справи.

Крім того, з наданої до суду позивачем копії довідки форми ОК-5 встановлено, що позивачем у період з вересня 2015 року по грудень 2019 року здійснювалась підприємницька діяльність та за вказаний період довідка містить дані щодо суми заробітку позивача для нарахування пенсії. Водночас, довідка форми ОК-5 містить інформацію про суми нарахованого доходу позивача ВЧ НОМЕР_1 за період з травня 2009 року по січень 2010 року.

В наданій до суду індивідуальній відомості про застраховану особу за період з 01.01.2004р. по 31.01.2021р. вказано, що страховий стаж ОСОБА_1 складає 6 років 9 місяців 11 днів.

Наказом Одеського обласного центру зайнятості №НТ201218 «Про прийняття рішень службою зайнятості, передбачених Законами України «Про зайнятість населення» i «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування випадок безробіття» та нормативними актами щодо їх застосування» позивачу було надано статус безробітного 18.12.2020р.

Наказом Одеського обласного центру зайнятості №НТ201228 ОСОБА_1 було призначено допомогу по безробіттю.

21.12.2020р. на електронну адресу Одеського міського центру зайнятості надійшла заява ОСОБА_1 про підтвердження наміру перебувати у статусі безробітного та призначення допомоги по безробіттю.

12.01.2021р. з позивачем проведено індивідуальну консультацію з питань зайнятості у зв`язку з запізнення на призначений йому час для відвідування профінформаційного семінару.

15.01.2021р. позивач на прийом до кар`єрного радника не з`явився. На виконання вимог пунктів 25, 26 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.09.2018р. №792, кар`єрний радник 15.01.2021 планувала провести з ОСОБА_1 профілювання, складання та узгодження індивідуального плану працевлаштування та розробити заходи, пов`язані з працевлаштуванням та пошуком роботи. В телефонному режимі позивачу було надано роз`яснення щодо необхідності відвідування центру зайнятості особисто для складання індивідуального плану.

Цього ж дня позивач надіслав заяву на електронну пошту центру зайнятості про відмову від особистого відвідування центру зайнятості.

У зв`язку з недотриманням безробітним рекомендацій щодо сприяння працевлаштуванню, відповідно до п.5 ч.5 ст.31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та п.4 розділу IV Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства розвитку, економіки, торгiвлi та сільського господарства України від 06.04.2020р. №624, наказом Одеського міського центру зайнятості №НТ210115 позивачу скорочено виплату допомоги по безробіттю з 15.01.2021р. по 29.01.2021р.

21.01.2021р. ОСОБА_1 нараховано допомогу по безробіттю у сумі 2169,48 грн. за період з 18.12.2020р. по 11.01.2021р., яку 02.02.2021р., після отриманого центром зайнятості фінансування, було перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 , відкритий ним в банківській установі ПАТ «ПРИВАТБАНК».

18.02.2021р. позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій, зокрема, просив перерахувати виплату згідно ст.23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» враховуючи те, що його трудовий стаж перевищує 6 років.

У відповідь на вказану заяву відповідач листом №603/19/06/М-9 від 04.03.2021р. повідомив ОСОБА_1 , що за даними обміну з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування його страховий стаж складає 5 років 4,64 місяці та що в разі документального підтвердження страхового стажу до 2011 року страховий стаж буде перерахований у відповідності до вимог законодавства.

22.02.2021р. кар`єрним радником разом із зареєстрованим безробітним ОСОБА_1 було розроблено індивідуальний план працевлаштування та додатково, під його особистий підпис, було ознайомлено з правами тa обов`язками зареєстрованого безробітного та ст.ст. 44, 46 Закону України «Про зайнятість населення».

26.02.2021р. ОСОБА_1 нараховано допомогу по безробіттю у сумі 260,34 грн. за період з 12.01.2021р. по 14.01.2021р., яку 24.03.2021р., пiсля отриманого центром зайнятості фінансування, було перераховано на картковий рахунок позивача.

02.03.2021р. ОСОБА_1 не виконав рекомендацій кар`єрного радника щодо відвідування тренінгу «Підготовка резюме», у зв`язку з чим наказом №НТ210302, відповідно до пп.6 п.4 розділу IV Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 06.04.2020р. №624, позивачу скорочено виплату по безробіттю з 02.03.2021р. по 31.03.2021р.

10.03.2021р. ОСОБА_1 не з`явився на прийом до кар`єрного радника у призначений йому для відвідування час та на підтвердження поважної причини невідвідування відповідних документів не надав.

Наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 №НТ210310 позивачу скорочено виплату по безробіттю з 01.04.2021р. по 15.05.2021р.

19.03.2021р. ОСОБА_1 нараховано допомогу по безробіттю у сумі 1995,92 грн. за період з 30.01.2021р. по 21.02.2021р., яку 09.04.2021р., після отриманого центром зайнятості фінансування, було перераховано на картковий рахунок позивача.

09.04.2021р. ОСОБА_1 нараховано допомогу по безробіттю у сумі 86,78 грн. за 22.02.2021р., яку 11.05.2021р., після отриманого центром зайнятості фінансування, було перераховано на картковий рахунок позивача.

20.04.2021р. ОСОБА_1 нараховано допомогу по безробіттю у сумі 607,45 грн. за період з 23.02.2021р. по 01.03.2021р., яку 25.05.2021р., після отриманого центром зайнятості фінансування, було перераховано на картковий рахунок позивача.

Усього за період з 18.12.2020р. по 28.04.2021р. позивачем отримано допомогу по безробіттю у сумі 5119,97 грн.

28.04.2021р. до Одеського міського центру зайнятості від ОСОБА_1 надійшла заява про зняття з реєстрації як безробітного з 28.04.2021р. у зв`язку з відмовою від послуг служби зайнятості.

На підставі п.10 ч.1 ст.31 Закону №1533-III виплату допомоги по безробіттю позивачу припинено.

Вважаючи протиправними дії Одеського міського центру зайнятості щодо невірного обчислення допомоги по безробіттю, що є наслідком використання страхового стажу, який не відповідає дійсності, щодо обов`язку відвідувати центр зайнятості в період карантину, щодо скорочення та припинення виплат допомоги по безробіттю відповідно до наказів №НТ210115 та №НТ210302, а також щодо несвоєчасної виплати соціальної допомоги, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем неправомірно призначено ОСОБА_1 допомогу по безробіттю в розмірі 55% з посиланням на наявність у нього страхового стажу менше 6 років, оскільки за даними, що містяться в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, страховий стаж позивача складає 6 років 9 місяців 11 днів. А відтак, за висновками суду першої інстанції, відповідач повинен був призначити позивачу допомогу по безробіттю у розмірі 60%, як це передбачено положеннями ч.1 ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що у відповідача були відсутні підстави для прийняття наказу №НТ210115 від 15.01.2021р. про скорочення виплати допомоги по безробіттю. Суд зазначив, що неявка ОСОБА_1 до кар`єрного радника 15.01.2021р. зумовлена запровадженням на території України карантину з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. При цьому, пунктом 3-2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено можливість виплати допомоги по безробіттю у період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, без особистого відвідування безробітним територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції. Що ж до прийняття наказу №НТ210302, то суд першої інстанції зазначив, що протягом усього строку розгляду даної справи судом Одеським міським центром зайнятості не надано жодного належного доказу невиконання ОСОБА_1 02.03.2021р. рекомендації кар`єрного радника та не відвідування ним тренінгу «Підготовка резюме».

Враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги твердження позивача, що діями та рішеннями відповідача йому було завдано моральної шкоди, зважаючи на ціль призначення особам допомоги по безробіттю та наслідки порушення прав щодо її виплати, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3000,00 грн. моральної шкоди.

На підставі ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає правильність висновків суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги Одеського міського центру зайнятості, тобто в частині вимог ОСОБА_1 , які задоволено оскаржуваним рішенням від 08.07.2022р.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п.13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20 травня 2013 року №7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . При цьому, апеляційний суд виходить з наступного.

Правові, економічні та організаційні засади реалізації державної політики у сфері зайнятості населення, гарантії держави щодо захисту прав громадян на працю та реалізації їхніх прав на соціальний захист від безробіття визначаються Законом України «Про зайнятість населення».

Пунктом 1 частини 1 статті 43 вказаного Закону передбачено, що статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.

Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою (у тому числі поданою засобами електронної ідентифікації) у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.

Порядок реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, визначається Кабінетом Міністрів України (частина 2 статті 43 Закону).

Статтею 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02.03.2000р. №1533-ІІІ (далі Закон №1533-ІІІ) передбачено, що страхуванню на випадок безробіття підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), включаючи тих, які проходять альтернативну (невійськову) службу, цивільно-правового договору чи на інших підставах, передбачених законом, військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової служби) та інші особи, які проходять службу та отримують грошове забезпечення (далі - військовослужбовці), особи, які провадять незалежну професійну діяльність, фізичні особи - підприємці, члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону №1533-ІІІ право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги мають застраховані особи.

Згідно ч.1, ч.2, ч.3 ст.21 Закону №1533-ІІІ страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала страхуванню на випадок безробіття та за який щомісяця сплачено нею та роботодавцем страхові внески в сумі не менш як мінімальний страховий внесок, крім випадків, передбачених абзацом другим цієї частини.

Страховий стаж обчислюється за даними персоніфікованого обліку відомостей про застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а за періоди до його запровадження - у порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.

Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала страхуванню на випадок безробіття або добровільно брала участь у системі страхування на випадок безробіття, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду України, відповідної доплати до суми страхових внесків таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 4 статті 21 Закону №1533-ІІІ передбачено, що до страхового стажу прирівнюється трудовий стаж, набутий працівником за час роботи на умовах трудового договору (контракту) до набрання чинності цим Законом, а також періоди, починаючи з 1 січня 2016 року, протягом яких особа не підлягала страхуванню згідно з цим Законом, але нею або роботодавцем за неї сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до ч.5 ст.21 Закону №1533-ІІІ строк проходження служби військовослужбовцями (крім військовослужбовців строкової служби) до запровадження страхування на випадок безробіття для цієї категорії осіб прирівнюється до страхового стажу у разі звільнення зі служби за станом здоров`я, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів без права на пенсію за умови реєстрації в установленому порядку в державній службі зайнятості протягом місяця - з дня взяття на облік у військовому комісаріаті, для інших осіб - з дня звільнення.

Частиною 1 статті 22 Закону №1533-ІІІ передбачено, що право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ч.1 ст.23 Закону №1533-ІІІ застрахованим особам, зазначеним у частині першій статті 22 цього Закону, розмір допомоги по безробіттю визначається у відсотках до їх середньої заробітної плати (доходу), визначеної відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого Кабінетом Міністрів України, залежно від страхового стажу, але не менше ніж мінімальний розмір допомоги по безробіттю, встановлений правлінням Фонду для цієї категорії осіб:

до 2 років - 50 відсотків;

від 2 до 6 років - 55 відсотків;

від 6 до 10 років - 60 відсотків;

понад 10 років - 70 відсотків.

Допомога по безробіттю виплачується залежно від тривалості безробіття у відсотках до визначеного розміру: перші 90 календарних днів - 100 відсотків; протягом наступних 90 календарних днів - 80 відсотків; у подальшому - 70 відсотків.

Як вже зазначалося колегією суддів, ОСОБА_1 призначено допомогу по безробіттю в розмірі 55% до його середньої заробітної плати з врахуванням того, що страховий стаж позивача становить 5 років 09 місяців 18 днів, а саме:

- у період з 08.02.2007р. по 25.06.2007р. позивач працював оператором технологічних установок в «Лукойл Одеський нафтопереробний завод», звільнений за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України;

- у період з 06.08.2007р. по 28.09.2007р. працював інженером-технологом в лабораторії пілотних установок в ПАТ «Іллічівський олійножировий комбінат», звільнений за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України;

- у період з 01.09.2015р. по 26.11.2020р. позивач був зареєстрований в якості ФОП та сплачував єдиний соціальний внесок.

Згідно витягу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування загальний страховий стаж позивача становить 6 років 11 місяців 01 днів, до якого, окрім врахованих Одеським МЦЗ періодів роботи позивача враховано, також, навчання ОСОБА_1 в Одеському національному політехнічному університеті, проходження позивачем військової строкової служби у військовій частині НОМЕР_1 та перебування позивача на обліку в центрі зайнятості.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги в частині неправомірності висновку суду першої інстанції про неправильне обчислення відповідачем призначеної 18.12.2020р. допомоги по безробіттю ОСОБА_1 . Одеський міський центр зайнятості посилається на правомірність його дій щодо не включення до страхового стажу, з якого обчислюється допомога по безробіттю, періоду проходження позивачем з 14.04.2009р. по 14.01.2010р. військової строкової служби у військовій частині НОМЕР_1 .

Колегія суддів не приймає до уваги такі доводи апелянта як такі, що не мають правового значення для вирішення спору щодо розміру виплати ОСОБА_1 допомоги по безробіттю, оскільки навіть без урахування вказаного періоду (9 місяців) страховий стаж позивача складає більше 6 років, що надає йому право на отримання допомоги по безробіттю в розмірі 60% до його середньої заробітної плати, а не 55% як це визначено Одеським міським центром зайнятості.

Варто зазначити, що правомірність врахування до страхового стажу інших періодів, зазначених в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, окрім періоду проходження ОСОБА_1 військової строкової служби, в апеляційній скарзі апелянт не заперечує.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач повинен був призначити позивачу допомогу по безробіттю у розмірі 60%, як особі, яка має страховий страж більше 6 років, що передбачено положеннями ч.1 ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Наказом №НТ210115 ОСОБА_1 скорочено виплату допомоги по безробіттю з 15.01.2021р. по 29.01.2021р. у зв`язку з недотриманням безробітним рекомендацій щодо сприяння працевлаштуванню відповідно до п.5 ч.5 ст.31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та п.4 розділу IV Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства розвитку, економіки, торгiвлi та сільського господарства України від 06.04.2020р. №624.

Судом першої інстанції встановлено та апелянтом не заперечується, що фактичною підставою прийняття Одеським міським центром зайнятості вказаного наказу стало те, що ОСОБА_1 не з`явився до кар`єрного радника 15.01.2021р.

Пунктом 2 частини 2 статті 44 Закону України «Про зайнятість населення» передбачено обов`язок зареєстрованих безробітних відвідувати територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, в якому він зареєстрований як безробітний у визначений і погоджений з ним час, але не рідше ніж один раз на тридцять календарних днів (крім періоду дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб).

Відповідно до пункту 5 частини 5 статті 31 Закону №1533-ІІІ тривалість виплати допомоги по безробіттю, матеріальної допомоги у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації скорочується на строк до 90 календарних днів у разі: порушення умов і строку реєстрації та перереєстрації як безробітного, а також недотримання рекомендацій щодо сприяння працевлаштуванню.

Процедуру, умови надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, механізм обчислення регіональними та базовими центрами зайнятості, а також філіями регіональних центрів зайнятості державної служби зайнятості страхового стажу, визначає Порядок надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затверджений наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 06 квітня 2020 року №624 (далі - Порядок №624).

Відповідно до п.4 розділу IV Порядку №624 тривалість виплати допомоги по безробіттю скорочується на строк до 90 календарних днів у разі недотримання рекомендацій щодо сприяння у працевлаштуванні, а саме:

1) невідвідування безробітним без поважних причин центру зайнятості, в якому він зареєстрований, у визначений і погоджений з ним день та час (з дня невідвідування);

2) невідвідування без поважних причин роботодавця упродовж семи календарних днів відповідно до виданого направлення на працевлаштування на підходящу роботу (з 8-го дня невідвідування роботодавця);

3) відмови від проходження професійного навчання у випадках, передбачених частиною другою статті 46 Закону України "Про зайнятість населення";

4) припинення без поважних причин професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації за направленням центру зайнятості;

5) порушення без поважних причин строку відвідування центру зайнятості після закінчення професійного навчання за направленням центру зайнятості (з дня, призначеного відвідування з урахуванням часу на проїзд, що підтверджується документально);

6) невиконання заходів визначених індивідуальним планом працевлаштування.

У разі недотримання рекомендацій щодо сприяння у працевлаштуванні, визначених індивідуальним планом працевлаштування протягом семи днів з дня реєстрації безробітного або в період скорочення (відкладення) допомоги по безробіттю, тривалість виплати допомоги по безробіттю скорочується з дня її призначення або з наступного після закінчення терміну діючого скорочення (відкладення).

У разі підтвердження в установленому порядку поважних причин невиконання заходів визначених індивідуальним планом працевлаштування, порушення строку відвідування роботодавця, центру зайнятості, або припинення професійного навчання за направленням центру зайнятості та відвідування центру зайнятості на наступний день після закінчення таких причин, рішення про скорочення допомоги по безробіттю скасовується.

Поважними причинами є хвороба безробітного, смерть членів його сім`ї та родичів, догляд за хворою дитиною віком до 14 років, відвідування закладів охорони здоров`я, судових та правоохоронних органів, військових комісаріатів, інших державних установ та інші обставини, які об`єктивно унеможливлюють відвідування центру зайнятості, що підтверджується відповідними документами.

Якщо з причин, зазначених у підпунктах 1 - 6 цього пункту, виплата допомоги по безробіттю скорочується вперше, строк скорочення становить 15 календарних днів. У кожному наступному разі строк скорочення збільшується на 15 календарних днів та не може становити більше як 90 календарних днів. У разі наступної реєстрації після працевлаштування та набуття страхового стажу строк скорочення починається з 15 календарних днів.

При цьому, пунктом 3-2 Прикінцевих положень Закону №1533-ІІІ, серед іншого, передбачено, що на період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - в період карантину) виплата допомоги по безробіттю може здійснюватися без особистого відвідування безробітним територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за умови підтвердження безробітним наміру перебування у статусі безробітного будь-якими засобами комунікації (телефонний зв`язок, електронні засоби тощо).

З вказаних норм слідує, що у зв`язку із запровадженням на території України карантину з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, законодавцем встановлені певні особливості набуття особою статусу безробітного, призначення допомоги по безробіттю та її отримання. Зокрема, особи у статусі безробітного набули право отримувати допомогу по безробіттю без особистого відвідування центру зайнятості, на обліку якого вони перебувають, за умови підтвердження безробітним наміру перебування у статусі безробітного будь-якими засобами комунікації (телефонний зв`язок, електронні засоби тощо).

Як слідує зі змісту листа Державного центру зайнятості Міністерства соціальної політики України від 10.03.2021р. вих. №33/1011/1236-2, адресованого ОСОБА_1 , позивач підтвердив намір перебувати у статусі безробітного та здійснювати пошук роботи 20.12.2020р.

Намір перебувати у статусі безробітного позивач підтвердив також листом від 15.01.2021р., відповідь на який відповідачем йому надано листом від 27.01.2021р. за підписом кар`єрного радника ОСОБА_2 .

Про дотримання ОСОБА_1 вимог пунктом 3-2 Прикінцевих положень Закону №1533-ІІІ свідчить наявний в матеріалах справи Додаток 1 до персональної картки №00025 ОСОБА_1 «Відвідування центру зайнятості / філії центру зайнятості», де в графі « 15.01.2021р.» зазначено «у телефонному режимі повідомлено про намір перебувати в статусі безробітного та про відмову особистого відвідування центру зайнятості».

За таких обставин та наведеного правового регулювання законодавчо закріплене право безробітних на отримання допомоги по безробіттю без особистого відвідування центру зайнятості при наявності підтвердження від безробітного наміру перебування у статусі безробітного, на момент виникнення спірних правовідносин унеможливлювало скорочення тривалості виплати допомоги по безробіттю з підстав невідвідування центру зайнятості під час дії карантину.

У зв`язку з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в Одеського міського центру зайнятості були відсутні підстави для прийняття наказу №НТ210115 про скорочення виплати ОСОБА_1 допомоги по безробіттю з 15.01.2021р. по 29.01.2021р.

Наказом №НТ210302 ОСОБА_1 скорочено виплату допомоги по безробіттю з 02.03.2021р. по 31.03.2021р. у зв`язку з невиконанням заходів, визначених індивідуальним планом працевлаштування, відповідно до п.п.6 п.4 розділу IV Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства розвитку, економіки, торгiвлi та сільського господарства України від 06.04.2020р. №624.

Судом першої інстанції встановлено та апелянтом не заперечується, що фактичною підставою прийняття Одеським міським центром зайнятості вказаного наказу стало те, що ОСОБА_1 02.03.2021р. не виконав рекомендації кар`єрного радника та не відвідав тренінг «Підготовка резюме».

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною першою статті 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

В матеріалах справи міститься Додаток 1 до персональної картки №00025 ОСОБА_1 «Відвідування центру зайнятості / філії центру зайнятості», де в графі « 02.03.2021р.» зазначено «семінар». При цьому, в графах «нез`явлення особи», «підпис та прізвище спеціаліста центру зайнятості/філії ОЦЗ» відсутні жодні відмітки.

Інші докази невиконання позивачем рекомендації кар`єрного радника щодо відвідування тренінгу «Підготовка резюме» в матеріалах справи відсутні.

А відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Одеським міським центром зайнятості не надано жодного належного доказу в підтвердження невиконанням заходів, визначених індивідуальним планом працевлаштування, що у відповідності до п.п.6 п.4 розділу IV Порядку №624, є підставою для прийняття наказу про скорочення виплати допомоги по безробіттю. За таких обставин, законність прийняття відповідачем наказу №НТ210302 не може підтверджена в судовому порядку.

Надаючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції в частині стягнення з Одеського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн. колегія суддів виходить з наступного.

В силу статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з положеннями статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1167 Цивільного кодексу моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною утверджувати та забезпечувати її права.

Вимога ефективності судового захисту переплітається з міжнародними зобов`язаннями України.

Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява №40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо, якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Таким чином, відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав психологічних страждань та розчарувань, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 17.03.2021р. по справі №420/239/20.

Виходячи з встановлених обставин справи у їх сукупності та зважаючи на ціль призначення особам допомоги по безробіттю та наслідки порушення прав щодо її виплати колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодуванню ОСОБА_1 відповідачем завданої йому моральної шкоди, яка полягала насамперед у порушенні звичного способу життя, у душевних переживаннях, необхідністю докладати додаткових зусиль для оскарження дій та рішень центру зайнятості.

Разом з тим, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суд, який заслуховує сторін та встановлює фактичні обставини справи, має широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24 березня 2020 року по справі №818/607/17.

Враховуючи викладене, всебічно та повно дослідивши матеріали справи у частині, що стосується відшкодування заподіяної моральної шкоди, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним відшкодуванням заподіяної позивачу моральної шкоди, із врахуванням співмірності розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, є відшкодування у розмірі 3000,00 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги Одеського міського центру зайнятості правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача та скасування рішення суду від 08.07.2022р. колегія суддів не вбачає.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Одеського міського центру зайнятості залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 27 вересня 2022 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук