Справа № 640/16054/21
Суддя: Федотов Ігор В'ячеславович
Дата ухвалення: 2022-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Федотова І.В.,

суддів: Коротких А.Ю., Сорочка Є.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Комісії з проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі та Офісу Генерального прокурора, Спеціалізованої антикорупційної прокуратури та Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 грудня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до конкурсної комісії з проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, треті особи: 1) Генеральний прокурор Венедіктова Ірина Валентинівна; 2) Спеціалізована антикорупційна прокуратура; 3) Голова Конкурсної комісії з проведення відкритого конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі Коваль Катерина Петрівна ; 4) Секретар Конкурсної комісії з проведення відкритого конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі Бусол Олена Юріївна ; 5) ОСОБА_6 , 6) ОСОБА_7 , 7) ОСОБА_8 , 8) ОСОБА_9 , 9) ОСОБА_10 , 10) ОСОБА_11 , 11) ОСОБА_12 , 12) ОСОБА_13 , 13) ОСОБА_14 , 14) ОСОБА_15 , 15) ОСОБА_16 , 16) ОСОБА_17 , 17) ОСОБА_18 , 18) ОСОБА_19 , 19) ОСОБА_20 , 20) ОСОБА_21 , 21) ОСОБА_22 , 22) ОСОБА_23 , 23) ОСОБА_24 , 24) ОСОБА_25 , 25) ОСОБА_26 , 26) ОСОБА_27 , 27) ОСОБА_28 , 28) ОСОБА_29 , 29) ОСОБА_30 , 30) ОСОБА_31 , 31) ОСОБА_32 , 32) ОСОБА_33 , 33) ОСОБА_34 , 34) ОСОБА_35 , 35) ОСОБА_36 , 36) ОСОБА_37 , 37) ОСОБА_38 , 38) ОСОБА_39 , 39) ОСОБА_40 , 40) ОСОБА_41 , 41) ОСОБА_42 , 42) ОСОБА_43 , 43) ОСОБА_44 , 44) ОСОБА_45 , 45) ОСОБА_46 , 46) ОСОБА_47 , 47) ОСОБА_48 , 48) ОСОБА_49 , 49) ОСОБА_50 , 50) ОСОБА_51 , 51) ОСОБА_1 , 52) ОСОБА_52 , 53) ОСОБА_53 , 54) ОСОБА_54 , 55) ОСОБА_55 , 56) ОСОБА_56 , 57) ОСОБА_57 58) ОСОБА_58 , 59) ОСОБА_59 , 60) ОСОБА_60 , 61) ОСОБА_61 , 62) ОСОБА_62 63) ОСОБА_63 64) ОСОБА_64 , 65) ОСОБА_65 , 66) ОСОБА_66 , 67) ОСОБА_67 , 68) ОСОБА_68 , 69) ОСОБА_69 70) ОСОБА_70 , 71) ОСОБА_71 , 72) ОСОБА_72 , 73) ОСОБА_73 , 74) ОСОБА_74 , 75) ОСОБА_75 , 76) ОСОБА_76 , 77) ОСОБА_77 , 78) ОСОБА_78 , 79) ОСОБА_79 , 80) ОСОБА_80 , 81) ОСОБА_81 , 82) ОСОБА_82 , 83) ОСОБА_83 , 84) ОСОБА_84 , 85) ОСОБА_85 , 86) ОСОБА_86 , 87) ОСОБА_87 , 88) ОСОБА_88 , 89) ОСОБА_89 , 90) ОСОБА_90 , 91) ОСОБА_91 , 92) ОСОБА_92 , 93) ОСОБА_93 , 94) ОСОБА_94 , 95) ОСОБА_95 , 96) ОСОБА_96 , 97) ОСОБА_97 , 98) ОСОБА_98 , 99) ОСОБА_99 , 100) ОСОБА_100 , 101) ОСОБА_101 , 102) ОСОБА_102 , 103) ОСОБА_103 , 104) ОСОБА_104 , 105) ОСОБА_2 , 106) ОСОБА_105 , 107) ОСОБА_106 , 108) ОСОБА_107 , 109) ОСОБА_108 , 110) ОСОБА_109 , 111) ОСОБА_110 , 112) ОСОБА_111 , 113) ОСОБА_112 , 114) ОСОБА_113 , 115) ОСОБА_114 , 116) ОСОБА_115 117) ОСОБА_116 , 118) ОСОБА_117 ; 119) ОСОБА_118 , 120) ОСОБА_119 , 121) ОСОБА_120 , 122) ОСОБА_121 , 123) ОСОБА_122 , 124) ОСОБА_123 , 125) ОСОБА_124 , 126) ОСОБА_125 , 127) ОСОБА_126 , 128) ОСОБА_127 , 129) ОСОБА_128 , 130) ОСОБА_129 , 131) ОСОБА_130 , 132) ОСОБА_131 , 133) ОСОБА_132 , 134) ОСОБА_133 , 135) ОСОБА_134 , 136) ОСОБА_135 , про визнання протиправним та нечинним порядку, стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі - позивач, ОСОБА_3 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Конкурсної комісії з проведення відкритого конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі (далі - відповідач, Конкурсна комісія), в якому просив:

- визнати протиправним (незаконним) та нечинним Порядок роботи конкурсної комісії та проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, затверджений рішенням конкурсної комісії з проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі від 20.01.2021 № 3;

- стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 грудня 2021 року позов було задоволено частково. Визнано протиправним та нечинним Порядок роботи конкурсної комісії та проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, затверджений Рішенням конкурсної комісії з проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі від 20.01.2021 № 3. В позовних вимогах в частині відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , комісія з проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, Офіс Генерального прокурора, Спеціалізована антикорупційна прокуратура та Генеральний прокурор (далі - апелянти) подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просять його скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Доводи апелянтів ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції допустив неправильне тлумачення закону, встановивши нібито наявність прогалини, не застосував норму права, яку належало застосувати - ч.2 ст. 8-1 Закону України «Про прокуратуру», а тому дійшов передчасного висновку про відсутність повноважень у відповідача щодо прийняття оскаржуваного Порядку.

Також, апелянти звертають увагу на те, що суд першої інстанції не мав підстав розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Крім того, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення зауважують, що розгляд справи здійснювався суддею, який підлягав відводу з огляду на його опосередковану заінтересованість у результатах розгляду цієї справи.

Крім того, апелянти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначають про відсутність порушеного права позивача.

Справа розглянута апеляційним судом в порядку письмового провадження відповідно до ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що усі апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315, п.4 ч.1, п.7 ч.3 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права; порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Як встановлено судом першої інстанції, рішенням Ради прокурорів України від 04.06.2020 № 100 та Постановою Верховної Ради України від 17.09.2020 № 908-ІХ визначено склад комісії з організації та проведення конкурсу на адміністративні посади в Спеціалізовану антикорупційну прокуратуру.

Рішенням конкурсної комісії з проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі від 20.01.2021 № 3 затверджено Порядок роботи конкурсної комісії та проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі.

Рішенням конкурсної комісії з проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі від 20.01.2021 № 5 оголошено відкритий конкурс на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі.

22.01.2021 на офіційному веб-сайті розміщено оголошення про те, що на підставі статті 8-1 Закону України «Про прокуратуру», статті 20 Порядку роботи конкурсної комісії та проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі затвердженого рішенням конкурсної комісії з проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі від 20.01.2021 № 3, рішення конкурсної комісії з проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі від 20.01.2021 № 5 оголошується відкритий конкурс на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі.

ОСОБА_3 , який взяв участь у конкурсі на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, не погоджуючись з зазначеним Порядком та вважаючи його таким, що підлягає скасуванню звернувся з відповідним позовом до суду.

Суд першої інстанції частково задовольняючи позов виходив з того, що призначення на адміністративні посади в Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі здійснюється за результатами відкритого конкурсу, організація та проведення якого здійснюються конкурсною комісією склад якої визначається Радою прокурорів України та Верховною Радою України. При цьому, якщо до 16.07.2015 конкурсна комісія була наділена повноваженнями визначати Порядок проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, то після вказаної дати за нею залишились закріпленими лише повноваження щодо організації та проведення відповідного конкурсу.

Так, суд дійшов висновку, що з 16.07.2015 наявна прогалина в законодавстві щодо визначення особи, уповноваженої визначати Порядок проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач, затверджуючи своїм рішенням від 20.01.2021 № 3 Порядок роботи конкурсної комісії та проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, діяв не на підставі та поза межами наданих йому повноважень.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про прокуратуру» (далі - Закон) визначає, що Прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави. Систему прокуратури України, зокрема, становлять Спеціалізована антикорупційна прокуратура, яка утворюється (на правах самостійного структурного підрозділу) в Офісі Генерального прокурора.

Стаття 8-1 вказаного Закону визначає особливості організації і діяльності Спеціалізованої антикорупційної прокуратури (далі також - САП).

Так відповідно до частини 1 статті 8-1, призначення прокурорів Спеціалізованої антикорупційної прокуратури здійснюється керівником Спеціалізованої антикорупційної прокуратури за результатами відкритого конкурсу, який проводить конкурсна комісія у складі керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури та визначених ним і Генеральним прокурором осіб.

Склад комісії та порядок проведення нею відкритого конкурсу визначаються керівником Спеціалізованої антикорупційної прокуратури (п.2 ч.1 ст.8-1).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 2 статті 8-1, призначення на адміністративну посаду в Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі здійснюється за результатами відкритого конкурсу. На посади, передбачені пунктами 1-3 частини третьої статті 39 цього Закону, призначення здійснюється Генеральним прокурором, а на посади, передбачені пунктами 4 і 5 частини третьої статті 39 цього Закону, - керівником Спеціалізованої антикорупційної прокуратури. Участь у конкурсі можуть брати особи, які відповідають вимогам, визначеним у статті 27 цього Закону.

Організація та проведення конкурсу здійснюються конкурсною комісією, до складу якої входять: 1) чотири особи, визначені Радою прокурорів України; 2) сім осіб, визначених Верховною Радою України.

З аналізу вищевказаних норм статті Закону вбачається, що частина перша статті 8-1 стосується призначення прокурорів Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, в той час як частина друга вказаної статті стосується призначення на адміністративну посаду в Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі. Таким чином, законодавець визначив різний порядок призначення в Спеціалізовану антикорупційну прокуратуру, залежно від посади, яку особа має намір зайняти.

При цьому, законодавцем чітко визначено коло суб`єктів, якими здійснюється призначення прокурорів САП, призначення на посади, передбачені пунктами 1-3 частини третьої статті 39 цього Закону, та на посади, передбачені пунктами 4 і 5 частини третьої статті 39 цього Закону (адміністративні посади).

Таким чином, слід розмежовувати частину першу та частину другу статті 8-1 Закону, з огляду на те, що кожна з них регулює питання призначення різного кола суб`єктів.

Крім того, аналізуючи вказану статтю, колегія суддів зауважує, що пункт 2 частини першої та пункт 2 частини другої визначають повноваження з проведення конкурсу. Так, у випадку призначення прокурорів САП (ч.1 ст.8-1) - склад комісії та порядок проведення нею відкритого конкурсу визначаються керівником Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.

Водночас, у випадку призначення на адміністративну посаду в САП (ч.2 ст.8-1) - організація та проведення конкурсу здійснюються конкурсною комісією.

Колегія суддів зауважує, що у даних правовідносинах слід застосовувати саме частину другу статті 8-1 Закону.

Як вбачається з позовної заяви, позивач посилаючись на частину першу статті 8-1 Закону та на частину другу вказаної статті в редакції, яка була чинною до 16 липня 2015 року, стверджує про те, що Конкурсна комісія не наділена повноваженнями визначати порядок проведення конкурсу, що свідчить про протиправність (незаконність) оскаржуваного Порядку.

Так, частиною другою статті 8-1 в редакції, яка була чинною до 16 липня 2015 року, було визначено, що керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, його перший заступник і заступник призначаються на посаду відповідно до результатів відкритого конкурсу, який проводить конкурсна комісія у складі чотирьох осіб, визначених Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів з числа своїх членів, та п`яти представників громадських об`єднань, визначених комітетом Верховної Ради України, до предмету відання якого належать питання запобігання і протидії корупції.

Порядок проведення конкурсу на зайняття зазначених посад визначає конкурсна комісія. Конкурс на зайняття зазначених посад проводиться публічно з вільним доступом представників засобів масової інформації, журналістів на засідання конкурсної комісії та забезпеченням трансляції у режимі реального часу відео- та аудіоінформації із засідань конкурсної комісії в мережі Інтернет.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, про наявність прогалини в законодавстві щодо визначення особи, уповноваженої визначати Порядок проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі.

Однак колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з таким висновком суду та твердженням позивача з огляду на наступне.

Як зазначалось вище, пунктом 2 частини другої статті 8-1 Закону в чинній редакції визначено, що організація та проведення конкурсу здійснюються конкурсною комісією.

Колегією суддів під час розгляду справи було досліджено тлумачення ключових слів вказаної статті в частині повноважень конкурсної комісії.

Так, згідно із Великим тлумачним словником сучасної української мови (з дод. і допов.) / Уклад. і голов. ред. В.Т. Бусел. - К.; Ірпінь: ВТФ «Перун», 2005. - 1728 с. :

«Організація (організовувати)» - створювати, засновувати що-небудь, залучаючи до цього інших, спираючись на них; здійснювати певні заходи громадського значення, розробляючи їх підготовку і проведення; чітко налагоджувати, належно впорядковувати що-небудь.

«Порядок» - стан, коли все робиться, виконується так як слід, відповідно до певних вимог, правил і т.ін.; упорядкованість, лад; злагодженість, узгодженість у діях, організованість; додержання правил, норм поведінки де-небудь, дисципліна.

«Проведення (проводити)» - здійснювати, робити що-небудь; оформляти кого-, що-небудь документально; спрямовувати свої дії на досягнення, здійснення чого-небудь.

Отже, співставлення зазначених понять в контексті законодавчо визначених повноважень конкурсної комісії свідчить про те, що «організація та проведення конкурсу» наділяє конкурсну комісію більш широким спектром повноважень, де порядок проведення конкурсу є одним із елементів, який входить в систему заходів спрямованих на досягнення певного кінцевого результату.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про наявність прогалини в законодавстві щодо визначення особи, уповноваженої визначати Порядок проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у САП є помилковим, позаяк законодавець і в редакції Закону до 16 липня 2015 року і в редакції Закону чинній на момент прийняття спірного Порядку визначив такі повноваження саме за Конкурсною комісією.

Наведене у сукупності свідчить про те, що відповідач приймаючи рішення від 20.01.2021 № 3 (про затвердження спірного Порядку) діяв в межах наданих йому повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством України.

З огляду на вищевикладене, доводи апелянтів щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду оскаржуваного рішення.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_3 у частині визнання протиправним (незаконним) та нечинним Порядку роботи конкурсної комісії та проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, затверджений рішенням конкурсної комісії з проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі від 20.01.2021 № 3, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Як вбачається зі змісту апеляційних скарг, апелянти також наголошують на тому, що судом першої інстанції безпідставно здійснено розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Натомість вказана справа стосується визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акту, з огляду на що, розгляд справи мав відбуватись в загальному порядку.

Так, щодо доводів апелянтів про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України):

- суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч.1);

- нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування (п. 18 ч.1);

- індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (п. 19 ч.1).

Отже, за загальним правилом нормативно-правові акти - це правові акти управління, які встановлюють, змінюють, припиняють (скасовують) правові норми. Нормативно-правові акти містять адміністративно-правові норми, які встановлюють загальні правила регулювання однотипних відносин, розраховані на тривале застосування. Вони встановлюють загальні правила поведінки, норми права, регламентують однотипні суспільні відносини у певних галузях і, як правило, розраховані на довгострокове та багаторазове їх застосування.

Ненормативним (індивідуальним) правовим актам притаманні такі ознаки: а) спрямовуються на врегулювання конкретних (одиничних) актів соціальної поведінки; б) поширюються лише на персонально визначених суб`єктів; в) містять індивідуальні приписи (веління, дозволи), розраховані на врегулювання лише окремої, конкретної життєвої ситуації, тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією; г) не передбачають повторного застосування одних і тих самих юридичних засобів; д) не мають зворотної дії в часі.

Цей висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 369/7296/16-а, від 21 грудня 2019 року у справі № 826/14366/15, від 9 квітня 2020 року у справі №807/150/16, від 26 травня 2020 року у справі №750/11932/16-а.

Визначальною умовою, що може слугувати критерієм загальності чи персоніфікованості акта є коло суб`єктів, на який він поширюється. Адже кількість як величина має відносний характер, може змінюватись і не є сталим показником регулятивного впливу юридичних актів. Під час визначення кола суб`єктів, правовий статус яких регламентує правовий акт, необхідно зважати лише на ті із них (фізична чи юридична особа, орган, організація, спільність людей тощо), для яких правовим актом установляються права та обов`язки безпосередньо, щодо яких праворегуляторний вплив є прямим (а не усіх суб`єктів, для яких він може мати якесь юридичне значення).

Крім того, необхідно вказати на таку особливість нормативного акта як його спрямованість на врегулювання відносин множинної кількості суб`єктів відповідних правовідносин - двох чи більше учасників певного виду відносин. Тобто об`єктом правового регулювання є встановлення загальних правил поведінки між декількома суб`єктами, що беруть на себе права чи обов`язки, що призводить до виникнення, зміни чи припинення відповідних правовідносин. Адресата юридичних приписів нормативного акта неможливо чітко ідентифікувати, оскільки ним потенційно може бути кожна особа, що зацікавлена у реалізації свого суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу.

Тим часом ненормативні акти мають своїм предметом вплив на чітко визначеного суб`єкта права, якому надаються певні права або на якого покладається певні обов`язки. І об`єктом правового регулювання тут виступає потреба закріплення певної суб`єктивної волі щодо конкретної особи, що зумовлює виникнення певних змін у правовому статусі цієї особи. Тож адресат юридичних приписів ненормативного акта завжди чітко визначений, і залежно від обставин, ініціатором його видання може бути як адресат, так і видавник відповідного акта.

Ще однією важливою ознакою нормативно-правового акта є неодноразовість його застосування.

Тобто співвідношення між нормативними актами та ненормативними визначається, зважаючи на мету їхнього видання: ненормативний акт є актом реалізації норм права, який видається тільки задля розв`язання певної ситуації за індивідуально-визначених обставин та умов, тоді як нормативні акти містять приписи права, що стосуються прав та інтересів невизначеного кола суб`єктів, і яке реалізуються без темпоральних обмежень.

Аналогічна права позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 560/3160/20.

Отже, підсумовуючи наведене, нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (юридичні норми), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються у нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид (групу) суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує дію фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується, вичерпується у зв`язку з його застосуванням до конкретних правовідносин.

Аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду зробила у постановах від 16.10.2018 у справі № 9901/415/18 та від 18.12.2018 у справі № 9901/657/18.

Аналіз оскаржуваного позивачем Порядку свідчить, що він містить притаманні нормативно-правовому акту ознаки, а саме:

- встановлює норми права (встановлює правові та організаційні засади проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у САП, передбачає етапи такого конкурсу, в тому числі, анонімне тестування на знання законодавства, на загальні здібності, проведення співбесіди, що включає: психофізіологічне дослідження із застосуванням поліграфа, співбесіду щодо відповідності кандидатів критерію доброчесності, виконання практичного завдання, співбесіду щодо відповідності кандидатів критерію професійної компетентності. Визначає різні етапи конкурсу для зайняття посад, у відповідності до ч.2 ст.8-1 Закону України «Про прокуратуру»; визначає порядок проведення конкурсу, встановлює обов`язки осіб, які мають намір взяти участь у конкурсі, кандидатів на посади). Фактично Комісія у даному випадку створює нові правові норми, які не передбачені жодним іншим Законом чи нормативно-правовим актом;

- носить загальний характер (розраховані на необмежену кількість суб`єктів);

- підлягає довгостроковому та неодноразовому застосуванню.

Відтак, на переконання колегії суддів, визначений у межах цього спору предметом оскарження Порядок Конкурсної комісії відповідає ознакам нормативно-правового акту у розумінні КАС України.

Відповідно до частини четвертої та восьмої статті 264 КАС України, у разі відкриття провадження в адміністративній справі щодо оскарження нормативно-правового акта суд зобов`язує відповідача опублікувати оголошення про це у виданні, в якому цей акт був або мав бути офіційно оприлюднений.

Адміністративна справа щодо оскарження нормативно-правових актів вирішується за правилами загального позовного провадження.

Отже, як вбачається з позовних вимог та матеріалів справи, даний спір мав бути розглянутий, з урахуванням вимог статті 12 КАС України, за правилами загального позовного провадження та за правилами статті 264 КАС України.

Разом з тим, судом першої інстанції ухвалою від 14.06.2021 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, чим порушено вимоги статті 12 та 257 КАС України, та порушено сам порядок розгляду даного спору, визначений статтею 264 КАС України.

З огляду на вищевикладене доводи апелянтів у вказаній частині є обґрунтованими.

В контексті наведеного колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.02.2022 та від 18.05.2022 у задоволені клопотань ОСОБА_1 , комісії з проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі та Офісу Генерального прокурора, Спеціалізованої антикорупційної прокуратури та Генерального прокурора про розгляд справи у відкритому судовому засіданні за участю його представників було відмовлено, з метою уникнення ситуації, коли на стадії відкриття апеляційного провадження апеляційним судом наперед може бути надано оцінку доводам апеляційної скарги в частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час розгляду справи та роз`яснено, якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначить її до апеляційного розгляду в судовому засіданні в силу вимог ч. 2 ст. 311 КАС України.

Оскільки колегією суддів в ході розгляду апеляційних скарг не встановлено необхідності виходу у відкрите судове засідання для з`ясування обставин, які могли вплинути на результат їх розгляду, наявні в матеріалах справи та зібрані судом першої інстанції докази дають змогу у повній мірі встановити необхідні обставини справи для правильного вирішення спору, розгляд апеляційних скарг здійснено судовою колегією в порядку письмового провадження.

Відповідно до частини другої статті 264 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач приймав участь у етапах конкурсу на зайняття адміністративних посад у САП передбачених пунктами 1-3 частини третьої статті 39 ЗУ «Про прокуратуру», за результатом проведення Конкурсною комісією співбесіди з позивачем щодо відповідності критерію доброчесності, рішення про відповідність позивача вказаному критерію не набрало необхідної кількості голосів членів конкурсної комісії. Як наслідок, участь позивача у конкурсі було припинено.

Отже, позивач виступав суб`єктом правовідносин, до якого було застосовано вищевказаний Порядок. Відтак доводи апелянтів про відсутність порушеного права позивача є передчасними, з огляду на вищевикладене.

Крім того, позивач у своєму позові серед іншого звертає увагу на те, що під час застосування вказаного нормативно-правового акту, Конкурсною комісією було порушено як норми самого оскаржуваного Порядку так і його права та законні інтереси. При цьому, вказане обґрунтовується незгодою позивача із діями членів конкурсної комісії під час проведення співбесіди, які ним в межах даної справи не оскаржувались.

Колегія суддів відхиляє вказані посилання позивача як такі, що в межах предмету даного спору не заявлялись до суду першої інстанції, та в силу частини п`ятої статті 308 КАС України не підлягають перегляду апеляційним судом.

В контексті наведеного вище колегія суддів звертає увагу на доводи апелянта - Конкурсної комісії щодо порушення позивачем строку звернення до суду, та вважає за необхідне зазначити наступне.

Вирішуючи питання обчислення строку звернення особи до суду з адміністративним позовом, колегія суддів, в тому числі враховує висновки об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду викладені у постанові від 13.03.2019 у справі № 712/8985/17.

Обчислюючи строк звернення до адміністративного суду з позовом про оскарження нормативно-правового акту, необхідно брати до уваги таке:

- багаторазове застосування та триваюча дія (тривала чинність) нормативно-правового акту;

- дійсність факту перебування суб`єкта у відносинах, які регулюються нормативно-правовим актом;

- дата факту порушення прав, свобод, інтересів, тобто - коли саме особа (позивач) дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів;

- чи є чинним нормативно-правовий акт, яким порушено права, свободи, інтереси особи (позивача);

- чи перебуває особа (позивач) у правовідносинах, які регулюються нормативно-правовим актом і який оскаржується до адміністративного суду;

- коли вступила особа (позивач) у правовідносинах, які регулюються нормативно-правовим актом і, коли з них вибула.

З урахуванням вищезазначеного Верховний Суд прийшов до висновку, що за умови перебування особи (позивача) у правовідносинах, які регулюються нормативно-правовим актом і який оскаржується до адміністративного суду, строк звернення до адміністративного суду із позовом не може обмежуватися шістьма місяцями, передбаченими частиною другою статті 99 КАС України. У разі оскарження нормативно-правового акту строк такого оскарження буде вимірюватися усім часом чинності цього нормативно-правового акту.

Крім того, приписами статті 264 КАС України передбачено, що нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

Викладене, з урахуванням наведених вище норм статті 264 КАС України як спеціальних щодо оскарження нормативно-правових актів свідчить, що, звертаючись до суду із цим позовом у червні 2021 року, ОСОБА_3 не пропустив строк звернення до суду.

З огляду на вказане, колегія суддів відхиляє такі доводи Конкурсної комісії як безпідставні.

Також, апелянти зауважують про те, що суддя першої інстанції підлягав відводу, з огляду на його особисту заінтересованість в результатах розгляду даної справи. Таким чином, на переконання апелянтів вказане є підставою визначеною пунктом 2 частини третьої статті 317 КАС України для скасування рішення.

Так, як вбачається з матеріалів справи, 29.06.2021 до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла заява від представника відповідача про відвід судді від розгляду адміністративної справи № 640/16054/21 у зв`язку з наявністю, на думку відповідача, обставин, які викликають сумнів в об`єктивності та неупередженості судді.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.07.2021 року визнано заяву відповідача про відвід судді необґрунтованою. Передано заяву про відвід на розгляд судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу, визначеному відповідно до частини першої статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.07.2021 у задоволенні заяви Конкурсної комісії з проведення відкритого конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі від 29.06.2021 року про відвід судді Огурцова О.П. від розгляду адміністративної справи №640/16054/21 відмовлено.

Так, дослідивши матеріали справи та доводи заяви відповідача, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалені судом першої інстанції рішення щодо відмови в задоволенні вказаної заяви обґрунтовані з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 36 КАС суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу): 1) якщо він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав правничу допомогу стороні чи іншим учасникам справи в цій чи іншій справі; 2) якщо він прямо чи опосередковано заінтересований в результаті розгляду справи; 3) якщо він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді; 5) у разі порушення порядку визначення судді для розгляду справи, встановленого статтею 31 цього Кодексу.

Частиною четвертою статті 36 КАС України передбачено, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу.

На переконання відповідача, той факт, що суддя Огурцов О.В. є підозрюваним у кримінальному провадженні №0000522, яке здійснюється Національним антикорупційним бюро України під процесуальним керівництвом Спеціалізованої антикорупційної прокуратури свідчить про те, що суддя може бути щонайменше опосередковано заінтересований у результатах розгляду справи №640/16054/21, оскільки вони об`єктивно можуть мати вплив на діяльність спеціалізованої антикорупційної прокуратури загалом, зокрема й у кримінальному провадженні №0000522. З огляду на викладене, зазначені обставини викликають у відповідача сумнів у неупередженості та об`єктивності судді.

За усталеною практикою Європейського суду існування безсторонності (неупередженості) суду для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) повинно встановлюватися згідно з: (і) суб`єктивним критерієм, урахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та (і) об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом установлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності.

З вищезазначеного вбачається, що для підтвердження порушення (або можливого порушення) суддею принципу неупередженості, необхідно довести наявність відповідних вищезазначених суб`єктивних та об`єктивних критеріїв (зокрема, особисті переконання та поведінку конкретного судді, які вказують на його безпосередню зацікавленість у результатах вирішення даної справи, неналежне забезпечення конкретним судом та його складом, визначеним для розгляду справи, дотримання процесуальних прав та свобод сторін та осіб, які беруть участь у справі, тощо).

Надаючи оцінку об`єктивності судді під час вчинення ним процесуальних дій, необхідно виходити з таких критеріїв: чи вільний суддя під час виконання ним своїх обов`язків від будь-яких заходів впливу; чи сприяє його поведінка у судовому процесі та за стінами суду підтримці та зростанню довіри суспільства, представників юридичної професії та сторін у справі; чи вчинялись суддею дії, які можуть стати приводом для позбавлення його права брати участь у судовому засіданні та приймати рішення у справах.

Перед розглядом справи суддя повинен утриматись від будь-яких коментарів, які можуть вплинути на перебіг цієї справи чи поставити під сумнів справедливе ведення процесу. Суддя утримується від публічних та інших коментарів, оскільки це може перешкодити неупередженому розгляду справи стосовно певної особи чи питання.

При об`єктивному підході до встановлення наявності/відсутності упередженості суду (суддів) повинно бути визначено чи існують очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність, зважаючи на безпосередню поведінку судді.

У вирішенні питання щодо існування легітимних причин сумнівів у неупередженості конкретного судді («Морель проти Франції», пункти 45-50; «Пескадор Валеро проти Іспанії», пункт 23) або органу, що засідає у вигляді суду присяжних («Лука проти Румунії», пункт 40), позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є наявність обґрунтованості сумніву в неупередженості суду («Ветштайн проти Швейцарії», пункт 44; «Пабла Кю проти Фінляндії», пункт 30; «Мікалефф проти Мальти», пункт 96).

Колегія суддів зазначає, що суб`єктивний критерій вимагає оцінки реальних дій окремого судді під час розгляду конкретної справи і лише після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо поставити під сумнів його безсторонність.

Так, доказів упередженого відношення або необ`єктивності судді Огурцова О.О. щодо розгляду даної справи заявником до заяви не додано, обставин, які б підтверджували такі доводи, у тексті заяви не наведено. При цьому, посилання на статус підозрюваного у кримінальному провадженні не є обставинами, які підтверджують упередженість судді або його необ`єктивність.

З огляду на вказане доводи апелянтів щодо наявності підстав для скасування рішення суду першої інстанції з підстав встановлених пунктом 2 частини третьої статті 317 КАС України не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду оскаржуваного рішення.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10000 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У своєму позові позивач обґрунтовує розмір на наявність моральної шкоди витраченими зусиллями та часом на підготовку для проходження конкурсу, зокрема проходження відповідних медичних обстежень та формування і подачу переліку документів.

Так, позивач зазначає, що вищевказане безумовно було пов`язано із тими чи іншими душевними переживаннями, а тому мало наслідком заподіяння останньому моральної шкоди.

Проте, позивачем не доведено, в чому безпосередньо полягає завдана йому моральна шкода та якими доказами це підтверджується.

На переконання колегії суддів, зусилля та час витрачений позивачем на підготовку до конкурсу здійснювалось останнім добровільно, свідомо, задля досягнення індивідуальної мети і позивач за власним бажанням здійснював відповідні дії для підготовки до конкурсу.

Доказів того, що позивач здійснював вищевказані дії під будь-яким тиском, або поза його волевиявленням матеріали справи не містять.

Таким чином, з урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди, що обумовлює відмову в задоволенні позову в цій частині.

Щодо інших доводів апелянтів, то колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно п.4 ч. 1, абз.2 ч. 2 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Зважаючи на викладене, оскільки суд першої інстанції в порушення вимог ст.12, 257, 264 КАС України розглянув цей спір в порядку спрощеного позовного провадження, та з порушенням норм матеріального права, то суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскаржуване рішення слід скасувати та ухвалити нову постанову.

Враховуючи вищевикладене та проаналізувавши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , комісії з проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі та Офісу Генерального прокурора, Спеціалізованої антикорупційної прокуратури та Генерального прокурора задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 грудня 2021 року скасувати та ухвалити постанову якою у задоволенні позову ОСОБА_3 до конкурсної комісії з проведення конкурсу на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі про визнання протиправним та нечинним порядку, стягнення моральної шкоди - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя: І.В. Федотов

Судді: А.Ю. Коротких

Є.О. Сорочко