Справа № 580/236/20
Суддя: Валентин ГАРАЩЕНКО
Дата ухвалення: 2022-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2022 року справа № 580/236/20

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гаращенка В.В. розглянувши в письмовому провадженні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом державного підприємства «Златодар» до Головного управління ДПС у Черкаській області про визнання протиправною та скасування вимоги,-

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Златодар» звернулось до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Черкаській області, в якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Черкаській області від 15.11.2019 №Ю-24-25 про сплату боргу (недоїмки) на загальну суму 6376583,35 грн.

Ухвалою судді Черкаського окружного адміністративного суду від 03.02.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне провадження в адміністративній справі.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 25.02.2021 провадження по справі зупинене до набрання законної сили рішенням суду в адміністративній справі №580/3293/19.

20.07.2022 суд постановив ухвалу про поновлення провадження у справі та вирішив здійснювати подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Ухвалою від 16.09.2022 суд допустив заміну відповідача Головне управління ДФС у Черкаські області () на правонаступника Головне управління ДПС у Черкаській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (код ЄДРПОУ ВП 44131663).

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що спірна вимога прийнята відповідачем всупереч визначеної законодавством заборони, оскільки позивач перебуває у процесі банкрутства, що підтверджується ухвалою господарського суду Черкаської області від 07.12.2015 у справі №925/1770/15 та триває провадження у справі про банкрутство. На задоволення вимог кредиторів введено мораторій, в свою чергу позивач за період з 07.12.2015 по 20.06.2018 сплатив поточні платежі по ЄСВ на загальну суму 6334447,95 грн, але відповідач протиправно зарахував сплачені поточні платежі у погашення конкурсної заборгованості.

Відповідачем до суду подано відзив на адміністративний позов, в якому, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач вказує, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів, однак у даному випадку сума недоїмки з ЄСВ виникла після порушення провадження у справі про банкрутство.

Крім того, відповідач наголосив, що суми єдиного внеску, які сплачені позивачем зараховувались в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені в порядку календарної черговості, тому на думку відповідача, відсутні правові підстави для задоволення позову.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Згідно відомостей, які містяться в матеріалах справи, позивач зареєстрований як юридична особа та перебуває на податковому обліку у відповідача. Відносно нього порушено справу про банкрутство згідно з ухвалою господарського суду Черкаської області від 07.12.2015 у справі №925/1770/15.

15.11.2019 відповідач сформував позивачу вимогу форми №Ю-24-25, якою повідомив, що станом на 31 жовтня 2019 року ДП Златодар має заборгованість зі сплати ЄСВ в сумі 6376583,35 грн.

Не погоджуючись з вищезазначеною вимогою позивач звернувся до суду з даним позовом.

В контексті встановлених вище обставин суд враховує, що правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку врегульовані Законом України від 8 липня 2010 року №2464-VI Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі Закон №2464-VI).

Відповідно до вимог ст.1 вказаного Закону ЄВ - єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, є платниками ЄВ згідно з п.1 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI.

Відповідно до вимог ч.2 ст.6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, подавати звітність та сплачувати до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю.

Порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску згідно з ч.4 ст.8 Закону №2464-VI визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Відповідно до ч.5 вказаної статті Закону ЄВ для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

При нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам з джерел не за основним місцем роботи ставка єдиного внеску, встановлена цією частиною, застосовується до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру.

Згідно з ч.8 ст.9 Закону №2464-VI платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, встановлені абзацом першим цієї частини, або за результатами звірення платника з податковим органом за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй. Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань.

Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до податкового органу (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Днем сплати єдиного внеску згідно з ч.10 ст.9 Закону №2464-VI вважається:

1) у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки податкового органу - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок податкового органу;

2) у разі сплати єдиного внеску готівкою - день прийняття до виконання банком або іншою установою - членом платіжної системи документа на переказ готівки разом із сумою коштів у готівковій формі;

3) у разі сплати єдиного внеску в іноземній валюті - день надходження коштів на відповідні рахунки податкових органів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до ч.11 ст.9 Закону №2464-VI у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Єдиний внесок згідно з ч.12 вказаної статті Закону підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Заходи впливу та стягнення визначені ст.25 Закону №2464-VI.

Зокрема, відповідно до ч.2 у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску (ч.4 ст.25 Закону №2464-VI).

Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена з метою стягнення недоїмки з єдиного внеску у разі його несплати платником у визначені цим Законом строки, надсилається податковим органом платнику в паперовій та/або електронній формі у порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України.

У разі несплати частини суми страхових внесків, що сплачується за рахунок коштів державного бюджету відповідно до Закону України "Про державну підтримку сільського господарства України", податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, інформує про це платників єдиного внеску.

Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

Відповідно до ч.6 ст.25 Закону №2464-VI за рахунок сум, що надходять від платника єдиного внеску або від державної виконавчої служби, погашаються суми недоїмки, штрафних санкцій та пені у порядку календарної черговості їх виникнення. У разі якщо платник має несплачену суму недоїмки, штрафів та пені, сплачені ним суми єдиного внеску зараховуються в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення.

На дату порушення відносно позивача справи про банкрутство діяв Закон України від 14 травня 1992 року №2343-XII Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом (далі Закон №2343-XII), що втратив чинність з 21.10.2019 з набуттям чинності Кодексом України з процедур банкрутства.

Законом №2343-ХІІ (у редакції на час введення мораторію до позивача) передбачено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.

Частиною 2 статті 19 цього Закону (у редакції на час введення мораторію) встановлювала, що мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення виконавчого провадження. Про запровадження мораторію розпорядник майна повідомляє органи державної виконавчої служби за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника та знаходженням його майна.

Згідно з ч.5 ст.19 Закону № 2343-XII (у редакції на час введення мораторію до позивача) дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів; на виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю та життю громадян; на виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов`язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення..

Велика Палата Верховного Суду від 16.09.2020 у справі № 826/3106/18 дійшла висновку, що заборона застосування санкцій протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів стосується невиконання чи неналежного виконання грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дати введення мораторію, і не поширюється на поточні зобов`язання (зобов`язання, які виникли після цієї дати) боржника. Боржник, стосовно якого порушено провадження про визнання банкрутом і введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, звільняється від відповідальності лише за невиконання зобов`язань, щодо яких запроваджено мораторій. За поточними зобов`язаннями боржник відповідає на загальних підставах до прийняття господарським судом постанови про визнання його банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Згідно відомостей, які містяться в матеріалах справи станом на 01.08.2019 за позивачем обліковувалась заборгованість по єдиному внеску (код платежу 71010000) в сумі 6515014,79 грн.

У зв`язку з цим відповідачем сформовано вимогу від 14.08.2019 №Ю-24-25 про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ на загальну суму 6515014,79 грн.

Не погоджуючись із вказаною вимогою, позивач оскаржив її в судовому порядку та рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 17.03.2021 у справі №580/3293/19 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Вказане судове рішення позивачем не оскаржено та набрало законної сили 13.04.2021.

Відповідно до ч. 4 ст. 77 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлені обставини правомірності формування заборгованості позивача по ЄСВ станом на 01.08.2019 в сумі 6515014,79 грн. з урахуванням порушеного провадження у справі про банкрутство, тому ці обставини не підлягають доказуванню та є встановленими.

Суд вважає непереконливими посилання позивача на те, що ним сплачувались задекларовані зобов`язання з ЄВ, оскільки вони зараховувалися в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення згідно рішення №485/2308 від 11.11.2016.

З урахуванням наведених обставин суд зазначає, що спірна вимога прийнята з дотриманням вказаних вимог Закону №2464-VI на підставі актуальних даних обліку відповідачем сплати ЄВ позивача згідно з відомостями інтегрованої картки, тому урахуванням згаданої вище правової позиції Великої Палати Верховного Суду правові підстави для скасування вимоги відсутні.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 14, 72, 76, 90, 139, 241-246, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Сплачену суму судового збору залишити за позивачем.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня підписання рішення.

Суддя Валентин ГАРАЩЕНКО