Справа № 440/15869/21
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2022-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2022 р. Справа № 440/15869/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.01.2022, головуючий суддя І інстанції: Г.В. Костенко, м. Полтава, по справі № 440/15869/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ
ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі по тексту ГУ ПФУ в Полтавській області, перший відповідач), Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі по тексту ГУ ПФУ в Харківській області, другий відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови ОСОБА_1 у переведенні її з одного виду пенсії на інший, а саме призначити та виплачувати державну пенсію в разі втрати годувальника ( ОСОБА_2 ), як члену сім`ї військовослужбовця, який згідно зі статтею 30 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" має право на пенсію в разі втрати годувальника, з врахуванням статті 37 цього ж закону, тобто виплаті щомісячно основної пенсії в розмірі не нижче двох визначених законом розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність на час виплати пенсії, з одночасним припиненням виплати щомісячної дострокової пенсії за віком, яку ОСОБА_1 отримує з 20 листопада 2014 року в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області на підставі абзацу 6 пункту 3 розділу XV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, на виконання постанови Глобинського районного суду Полтавської області від 26.01.2015 у справі №527/2803/14-а, з дня звернення (04 жовтня 2021 року);

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №55 від 05.10.2021, прийнятого за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 04.10.2021 на призначення пенсії в разі втрати годувальника ОСОБА_2 згідно Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області прийняти відповідне розпорядження, яким перевести ОСОБА_1 з одного виду пенсії на інший, а саме, з дострокової пенсії за віком, призначеної ОСОБА_1 з 20 листопада 2014 року згідно норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, на пенсію в разі втрати годувальника згідно норм Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, з дня звернення (04 жовтня 2021 року), при цьому не пізніше 10 днів після винесення рішення направити на поштову адресу заявниці відповідне повідомлення про переведення її з одного виду пенсії на інший, а електронну пенсійну справу засобами програмного забезпечення передати до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації) ОСОБА_1 , тобто передати до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області для здійснення заявниці виплати пенсії;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, м. Харків, 61022, ідентифікаційний код 14099344) та Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, 66, м. Полтава, Полтавська область, 36000, ідентифікаційний код 13967927) пропорційно на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908 грн. 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог з посиланням на ч.3 ст.1 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб від 09.04.1992 № 2262-XII (далі Закон № 2262-XII) зазначила, що як член сім`ї померлого військовослужбовця, який має право на пенсію за цим Законом та помер, звернулася до відповідача з заявою про перехід з пенсії за віком на пенсію в разі втрати годувальника, однак, їй було протиправно відмовлено з підстав того, що її померлий чоловік, ОСОБА_2 , не був військовослужбовцем, не мав групу інвалідності та не отримував пенсію. Вважає такі дії пенсійного органу незаконними та такими, що не відповідають висновкам Верховного Суду України, які викладені у постанові від 01.03.2016 по справі № 21-1887а15, за якими її померлого чоловіка слід віднести до категорії військовослужбовців, як громадянина з числа військовозобов`язаних в період проходження військових зборів по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з 08.06.1986 по 14.08.1986, у зв`язку з чим відповідно до приписів статтей 29, 30, 37 Закону № 2262-XII відповідач зобов`язаний був призначити їй пенсію по втраті годувальника.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19.01.2022 по справі № 440/15869/21 позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, 66, м. Полтава, Полтавська область, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (пл. Свободи, 5, Держпром, 3 під., 2 пов, Харків, Харківська область, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправним та скасування рішення - залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його необґрунтованість, неповне та невсебічне з`ясування обставин, що мають значення у справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.01.2022, прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги послалася на незгоду з висновком суду першої інстанції щодо відсутності у неї права вимагати пенсію по втраті годувальника відповідно до п.1 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та ч.3 ст.59 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Наполягає, що суд першої інстанції незрозуміло чому зазначив, що підставою для звернення її до суду слугував протиправний висновок другого відповідача про те, що померлий ОСОБА_2 не мав статусу військовослужбовця, а тому позивач не може перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до п.1 ст.36 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) та ч. 3 ст. 59 Закону України Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991 № 796-XII (далі Закон № 796-XII).

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ ПФУ в Полтавській області з посиланням на приписи ст.ст. 9, 10 Закону № 796-XII, ст.ст. 29, 30, 31, 36 Закону № 1058-IV наполягало на правомірності відмови позивачу у призначенні пенсії в разі втрати годувальника згідно з Законом № 2262-ХІІ та просило залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.01.2022 по справі № 440/15869/21 - без змін.

Вважає, що у спірних відносинах позивач не мала права на отримання пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Закону № 2262-ХІІ, оскільки не було дотримано умов для призначення такої пенсії а саме, військовослужбовець мав бути з числа осіб, звільнених з військової служби, та мати право на пенсію за Законом № 2262-ХІ1; годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби.

Враховуючи, що за період з 1986 по 2007 роки ОСОБА_2 не визнавався особою з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи або виконанні інших обов`язків військової служби, а позивачем не було надано ніяких документів про те, що її чоловік ОСОБА_2 одержав захворювання в період проходження служби, беручи до уваги зміст експертного висновку Харківської міжвідомчої експертної комісії від 16.04.2008 року № 536, згідно якого хвороба, яка призвела до смерті ОСОБА_2 , має зв`язок з виконанням обов`язків військової служби при ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, але не визнає померлого ОСОБА_2 особою з інвалідністю внаслідок захворювання, одержаних у період проходження служби та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, підстави для призначення пенсії по втраті годувальника за Законом №2262-ХП відсутні.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.04.1985 між позивачем та ОСОБА_2 був укладений шлюб (а.с. 51).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, про що видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 від 22.11.2007 (а.с. 51 зворотній бік).

На виконання постанови Глобинського районного суду від 26.01.2015 по справі № 527/78/15-а, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , достроково з 20.11.2014 призначено пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-IV.

04.10.2021 позивач звернулася до Глобинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України із заявою про перехід на пенсію по втраті годувальника відповідно до статей 29, 30 та 37 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (а.с. 6).

Рішенням відділу перерахунків пенсій № 3 управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 05.10.2021 №55 відмовлено ОСОБА_1 у перерахунку у зв`язку переходом з пенсії за віком на пенсію в разі втрати годувальника, оскільки її померлий чоловік, ОСОБА_2 , не був військовослужбовцем, не мав групу інвалідності та не отримував пенсію (а.с. 9).

Позивач, вважаючи таку відмову протиправною, та такою, що порушує її конституційне право на перехід на інший вид пенсії, звернулася до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив їх безпідставності, з огляду на відсутність у позивача права на пенсію по втраті годувальника відповідно до п. 1 ст. 36 Закону 1058-IV та ч. 3 ст. 59 Закону № 796-XII, оскільки такий вид пенсії має похідний характер від пенсії самого годувальника, яку померлий чоловік позивача за життя не отримував.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 1 статі 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII (далі Закон № 1788-XII ) встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Згідно зі статтею 10 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі Закон 1058-IV) особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.

Приписами частини 1 статті 36 Закону 1058-IV, зокрема передбачено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону.

Відповідно до частини 3 ст. 45 Закону 1058-IV переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

З аналізу наведеного слідує, що члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Спірні відносини у даній справі виникли з приводу відмови ГУ ПФУ в Харківській області перевести позивачку на пенсію по втраті годувальника відповідно до ст.ст. 29, 30, 37 Закону № 2262-ХІІ.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом врегульовані Законом № 2262-ХІІ.

Цим Законом держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

Згідно з ч. 3 ст. 1 № 2262-ХІІ члени сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти, мають право на пенсію в разі втрати годувальника.

Відповідно до частини 6 статті 2 Закону № 2262-ХІІ військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом пенсії по інвалідності, а членам їх сімей пенсії в разі втрати годувальника призначаються незалежно від тривалості служби.

Згідно з частинами 1, 2 статті 30 Закону № 2262-ХІІ (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).

Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.

Відповідно до частини 4 ст. 30 Закону № 2262-ХІІ непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" або є особами з інвалідністю; батьки та дружина (чоловік), якщо вони не взяли повторний шлюб військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули, померли чи пропали безвісти в період проходження служби або померли після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов`язку, безпосередньою участю в антитерористичній операції або забезпеченням її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення, безпосередньою участю у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченням здійснення зазначених заходів, перебуваючи безпосередньо в районах та у період їх здійснення, мають право на пенсію не раніш як за 5 років до досягнення пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", або якщо вони є особами з інвалідністю.

Приписами статті 36 Закону № 2262-ХІІ встановлено, що пенсії в разі втрати годувальника призначаються в таких розмірах:

а) членам сімей військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули (померли) внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних при захисті Батьківщини, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи або виконанні інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях та підпільних організаціях і групах, визнаних такими законодавством України, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи участю у бойових діях у мирний час, які є непрацездатними та перебували на утриманні загиблого (померлого) годувальника (при цьому дітям та іншим особам, зазначеним в абзаці другому статті 30 цього Закону, незалежно від того, чи перебували вони на утриманні загиблого (померлого) годувальника), - 70 процентів грошового забезпечення (заробітної плати) загиблого (померлого) годувальника на одного непрацездатного члена сім`ї. Якщо на утриманні загиблого (померлого) годувальника перебували двоє і більше членів сім`ї, пенсія призначається у розмірі 90 процентів грошового забезпечення (заробітної плати) загиблого (померлого) годувальника, що розподіляється між ними рівними частками, але не менше ніж 40 процентів на кожного непрацездатного члена сім`ї. У таких самих розмірах, незалежно від причини смерті годувальника, обчислюються пенсії членам сімей померлих осіб з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей, до складу яких входять діти, які втратили обох батьків;

б) сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які померли внаслідок каліцтва, одержаного в результаті нещасного випадку, не пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби, - 30 процентів заробітку годувальника на кожного непрацездатного члена сім`ї.

Пенсії в разі втрати годувальника, які призначаються членам сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, не можуть бути нижче двох визначених законом розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (стаття 37 Закону № 2262-ХІІ).

Приписами статті 29 Закону № 2262-ХІІ встановлено, що пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім`ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті.

З аналізу наведеного слідує, що у розумінні Закону № 2262-ХІІ обставинами, з настанням яких члени сім`ї мають право на призначення пенсії в разі втрати годувальника, є якщо годувальник був :

військовослужбовцем, помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби;

особою, яка має право на пенсію за Законом № 2262-ХІІ, помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби;

військовослужбовцем, помер пізніше тримісячного строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби;

особою, яка має право на пенсію за Законом № 2262-ХІІ, помер пізніше тримісячного строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби;

пенсіонером з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за Законом № 2262-ХІІ, помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати.

пенсіонером з числа осіб, які мають право на пенсію за Законом № 2262-ХІІ, помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати.

Отже, для того, щоб встановити можливість переходу позивачки на пенсію по втраті годувальника відповідно до статті 29 Закону № 2262-ХІІ необхідно з`ясувати, чи відносився її чоловік (годувальник) до категорій осіб, зазначених у цій статті.

Колегією суддів встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є дружиною померлого ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 27.04.1985 року. Повторний шлюб після смерті чоловіка не брала.

Постановою Глобинського районного суду Полтавської області від 26.01.2015 по справі № 527/78/15-а зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Глобинському районі Полтавської області призначити ОСОБА_1 дострокову пенсію за віком на підставі абзацу 6 пункту 3 розділу XV Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, з 20 листопада 2014 року.

Зокрема судом у справі № 527/78/15-а встановлено, що відповідно до довідки від 23.10.1992 року № 416, яку видав командир військової частини № НОМЕР_4 , ОСОБА_2 перебував на військових зборах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в період з 08.06.1986 року по 14.08.1986 року.

З експертного висновку Харківської міжвідомчої Експертної комісії по встановленню причинного зв`язку хвороб, інвалідності та смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС від 16.04.2008 року № 536 вбачається, що його захворювання, які привели до смерті, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Так, ОСОБА_2 є військовослужбовцем, який приймав участь в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в період проходження військових зборів, віднесений до другої категорії як учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_5 , виданим 12.12.1992 року Полтавською обласною державною адміністрацією.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, за правилами статті 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві.

Колегією суддів встановлено, що у період перебування ОСОБА_3 на військових зборах діяв Закон СРСР від 12 липня 1967 року № 1950-VII «Про загальний військовий обов`язок».

Відповідно до статей 5, 6 Закону СРСР від 12 липня 1967 року № 1950-VII «Про загальний військовий обов`язок» (зі змінами, внесеними Указом Президії Верховної Ради СРСР від 17 грудня 1980 року № 3535-Х) військова служба складається з дійсної військової служби та служби в запасі Збройних Сил СРСР. Громадяни, які перебувають на дійсній військовій службі, іменуються військовослужбовцями, а ті, що перебувають у запасі, військовозобов`язаними.

За правилами статей 7 9 Закону СРСР від 12 липня 1967 року № 1950-VII «Про загальний військовий обов`язок» військовослужбовці і військовозобов`язані приймають військову присягу на вірність своєму народові, поділяються на солдатів, матросів, сержантів, старшин, прапорщиків, мічманів і офіцерський склад та кожному присвоюється відповідне військове звання.

Військовослужбовці і призвані на військові збори військовозобов`язані користуються всією повнотою соціально-економічних, політичних та особистих прав і свобод і несуть усі обов`язки громадян СРСР, передбачені Конституцією СРСР.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ.

Відповідно до частини дев`ятої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо військового обов`язку громадяни України поділяються, зокрема, на такі категорії: військовослужбовці особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави.

За правилами частини першої статті 16 Закону України «Про Збройні Сили України» від 6 грудня 1991 року № 1934-XII держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, резервістів, які виконують обов`язки служби у військовому резерві, та військовозобов`язаних, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також членів сімей військовослужбовців, резервістів та військовозобов`язаних, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час виконання службових обов`язків або постраждали у полоні в ході бойових дій (війни), в умовах надзвичайного стану чи під час виконання службових обов`язків за межами України в порядку військового співробітництва або у складі національного контингенту чи національного персоналу у міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, поширюється також на військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей (підпункт 3 пункту 1 статті 3 цього Закону).

Системний аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що громадяни із числа військовозобов`язаних, які проходять збори (навчальні, перевірочні, спеціальні), у цей період вважаються такими, що проходять військову службу та користуються гарантіями держави на рівні із іншими військовослужбовцями.

Зазначене вище кореспондується зі статтею 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», згідно з якою до військовослужбовців належать, зокрема, військовозобов`язані, призвані на військові збори.

Отже, померлий чоловік позивача, який брав участь у військових зборах під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, мав статус військовослужбовця.

Разом з цим, сторонами у справі не заперечується, що смерть ОСОБА_2 , як годувальника, настала не під час проходження служби.

Таким чином, для отримання пенсії в разу втрати годувальника позивач повинен був довести, або те, що померлий чоловік отримав захворювання у період проходження служби, або був пенсіонером згідно Закону № 2262-XII.

В обґрунтування отримання померлим чоловіком захворювання у період проходження служби, позивачка посилається на експертний висновок Харківської міжвідомчої експертної комісії від 16.04.2008 року № 536, з якого вбачається, що хвороба, яка призвела до смерті ОСОБА_2 , має зв`язок з виконанням обов`язків військової служби при ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Разом з цим, вказаний висновок жодним чином не підтверджує, що вказану хворобу померлий чоловік позивача одержав у період проходження служби та не визначає його особою з інвалідністю внаслідок захворювання, одержаних у період проходження служби та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи.

Інших доказів на підтвердження отримання померлим чоловіком позивача ОСОБА_2 захворювання у період проходження позивачем не надано, а судом апеляційної інстанції не встановлено.

Відповідно до статті 1 Закону № 2262-XII особи з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції та на службі на посадах начальницького складу в Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Військовослужбовці, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, які стали особами з інвалідністю за умов, передбачених цим Законом, набувають право на пенсію по інвалідності.

Члени сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти, мають право на пенсію в разі втрати годувальника.

З наведеної статті вбачається, що Закон № 2262-ХІІ визначає три види пенсії, а саме: за вислугу років, по інвалідності та у разі втрати годувальника.

Приписами статті 12 Закону № 2262-ХІІ визначено умови призначення пенсій за вислугу років, що пенсія за вислугу років призначається: а) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "ж" статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: по 30 вересня 2011 року і на день звільнення мають вислугу 20 років і більше; з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року і на день звільнення мають вислугу 20 календарних років та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік і більше; з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки і більше; з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки і більше; з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки і більше; з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше. До календарної вислуги років зараховується також період, зазначений у частині другій статті 17 цього Закону;

б) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д" статті 1-2 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України. Особам, які є особами з інвалідністю внаслідок війни, пенсія на визначених у цьому пункті умовах призначається незалежно від віку;

в) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом при досягненні 45-річного віку і за наявності в них вислуги 20 календарних років і більше, які звільняються з військової служби відповідно до Закону України "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей";

г) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д" статті 1-2 цього Закону, які займали посади льотного складу та плаваючого складу підводних човнів Збройних Сил не менше 20 років, незалежно від віку в разі, якщо вони мають на день звільнення зі служби вислугу 20 років і більше, за винятком осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону.

Зберігається право на пенсію за вислугу років для осіб, які були звільнені зі служби до набрання чинності Законом України від 8 липня 2011 року № 3668-VI "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" та мають вислугу 20 років, у разі їх призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період та подальшим їх фактичним звільненням з такої служби або прийняття на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Умови призначення пенсій по інвалідності встановлені приписами статті 18 Закону № 2262-ХІІ, відповідно до яких пенсії по інвалідності особам, які мають право на пенсію за цим Законом, призначаються в разі, якщо інвалідність настала в період проходження ними служби або не пізніше трьох місяців після звільнення зі служби, або якщо інвалідність настала пізніше тримісячного терміну після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва тощо), яке виникло в період проходження військової служби чи під час перебування в полоні або заручником, якщо полонення чи захоплення заручником не було добровільним і особа, яка має право на пенсію за цим Законом, перебуваючи в полоні або заручником, не вчинила злочину проти миру і людства.

Колегія суддів зазначає, що для отримання права на отримання пенсії за Законом № 2262-XII недостатньо мати один лише статус військовослужбовця, а тому враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 (померлий чоловік позивача) відповідає критеріям, встановленим статтями 12 або 18 цього закону, якими визначено умови для призначення пенсії за вислугу років та пенсії по інвалідності, він не мав права на призначення пенсії за цим законом.

Таким чином, враховуючи, що на дату смерті ОСОБА_2 не перебував на обліку в органах Пенсійного фонду України та не отримував жодного виду пенсії, не мав права на призначення пенсії за Законом № 2262-XII, колегія суддів приходить до висновку, що у ОСОБА_1 , як у дружини померлого учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, померлого у зв`язку з хворобою, пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби при ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, не виникло права на отримання пенсії по втраті годувальника відповідно до Закону № 2262-XII, оскільки таке право позивача (дружини померлого) є похідним та взаємозв`язаним від права померлого (чоловіка позивача) на пенсію відповідно до Закону № 2262-XII.

За таких обставин, відсутні підстави стверджувати, що ГУ ПФУ у Харківській області неправомірно відмовило позивачу призначення пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Закону № 2262-XII, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог, що зумовлює відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.01.2022 по справі № 440/15869/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді С.П. Жигилій О.А. Спаскін