Справа № 640/35707/21
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2022-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2022 року м. Київ № 640/35707/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач), в якому просить: визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), які полягають у присвоєнні листу Відділу організаційної роботи, документування та контролю Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 10 червня 2021 року N° ПІ-Ч-11-13/323 за підписом начальника Олени Середи в якості його вихідного реєстраційного індексу вхідного реєстраційного індексу іншого службового документа, а саме: запиту на інформацію ОСОБА_1 від 4 червня 2021 року № ПІ-Ч-11-13/323; визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), які полягають у невнесені до документаційного фонду Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відповіді на запит ОСОБА_1 від 4 червня 2021 року № ПІ-Ч-11-13/323, яку оформлено листом Відділу організаційної роботи, документування та контролю Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 10 червня 2021 року № ПІ-Ч-11-13/323 за підписом начальника Олени Середи; визнати протиправною бездіяльність Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), яка полягає у неоформлені в листі Відділу організаційної роботи, документування та контролю Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 10 червня 2021 року № ПІ-Ч-11-13/323 реквізиту "відмітка про наявність додатку"; визнати протиправною відмову Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), яка сформована листом Відділу організаційної роботи, документування та контролю Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 10 червня 2021 року № ПІ-Ч-11-13/323 за підписом начальника Олени Середи, у задоволенні пункту 2 та пункту 3 запиту на інформацію ОСОБА_1 від 4 червня 2021 року № ПІ-Ч-11-13/323; визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), які полягають у наданні недостовірної інформації у листі Відділу організаційної роботи, документування та контролю Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 10 червня 2021 року N° ПІ-Ч-11-13/323 за підписом начальника Олени Середи про те, що накази Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 02 червня 2016 року № 342/6 "Про проходження службового розслідування", від 02 червня 2016 року № 343/6 "Про проведення службового розслідування" не реєструвались; зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) надати ОСОБА_1 засвідчену належним чином цифрову та паперову копію наказу Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 2 червня 2016 року N° 342/6 "Про проведення службового розслідування"; зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) надати ОСОБА_1 засвідчену належним чином цифрову та паперову копію наказу Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 2 червня 2016 року № 343/6 "Про проведення службового розслідування"; стягнути з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 501 гривні.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що лист (відповідь на запит) позивача не був зареєстрований відповідно до приписів глави 3 розділу ІІ Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року №1000/5. Також позивач зазначає, що лист відповідача не містить відмітку про наявність додатку, проте до такого листа було додано копію запиту; відповідач не зазначив по-батькові особи, яка відповідальна за розгляд запиту; не зазначив мотивовану підставу, з посиланням на відповідні норми Закону, відмови у задоволенні запиту позивача та не зазначив порядку оскарження відмови.

Крім того позивач вказує, що інформація про накази від 02 червня 2016 року №342/6 та №343/6 (облікові картки таких наказів) наявна у Системі обліку публічної інформації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог у відзиві на позов представник відповідача вказує, що обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу. При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Позовні вимоги визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), які полягають у присвоєнні листу Відділу організаційної роботи, документування та контролю Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 10 червня 2021 року N° ПІ-Ч-11-13/323 за підписом начальника Олени Середи в якості його вихідного реєстраційного індексу вхідного реєстраційного індексу іншого службового документа, а саме: запиту на інформацію ОСОБА_1 від 4 червня 2021 року № ПІ-Ч-11-13/323; визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), які полягають у невнесені до документаційного фонду Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відповіді на запит ОСОБА_1 від 4 червня 2021 року № ПІ-Ч-11-13/323, яку оформлено листом Відділу організаційної роботи, документування та контролю Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 10 червня 2021 року № ПІ-Ч-11-13/323 за підписом начальника Олени Середи; визнати протиправною бездіяльність Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), яка полягає у неоформлені в листі Відділу організаційної роботи, документування та контролю Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 10 червня 2021 року № ПІ-Ч-11-13/323 реквізиту "відмітка про наявність додатку" не матимуть правовим наслідком відновлення ймовірно порушених прав позивача.

Крім того відповідач зазначає, що при наданні відповіді позивачу повідомлено, що внесена за обліковими записами № 13.0.0/7594/2016, 13.0.0/7593/2016 інформація помилкова, про що було внесено записи в Систему обліку публічної інформації. Також відповідач повідомляє, що наказів від 02 червня 2016 року №342/6, № 343/6 з назвою «Про проведення службового розслідування» не існує і ці назви в Системі обліку Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києва) зазначено помилково, а тому відповідно відповідач не може надати накази, яких не існує.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ОСОБА_1 04 червня 2021 року звернувся до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з запитом про надання йому, ОСОБА_1 , засвідчених у порядку встановленому законодавством копій документів у паперовій та електронній формі: наказ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 02 червня 2016 року №342/6 «Про проведення службового розслідування», наказ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 02 червня 2016 року №343/6 «Про проведення службового розслідування».

Листом від 10 червня 2021 року №ПІ-Ч-11-13/323 Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) повідомило позивача про розгляд його запиту від 04 червня 2021 року, який зареєстровано 04 червня 2021 року №ПІ-Ч-11-13/323, та про те, що накази «Про проведення службового розслідування» від 02 червня 2016 року №343/6, від 02 червня 2016 року №342/6 не реєструвались. Також позивачу повідомлено, що після уточнення інформації йому будуть надані копії.

Вважаючи наявними протиправні дії відповідача щодо надання інформації на запит від 04 червня 2021 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 цього Закону передбачено, що право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Щодо доводів позивача про порушення порядку реєстрації та оформлення відповіді на запит від 04 червня 2021 року, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 2 розділу II Інструкції з діловодства у Центральному міжрегіональному управлінні Міністерстві юстиції (м. Київ), затвердженої наказом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 25 вересня 2020 року № 1151/6, погодженої протоколом засідання експертної комісії Державного архіву м. Києва від 13 квітня 2021 року № 01-03, при реєстрації вихідних документів (листів-відповідей) реєстраційний індекс складається з вхідного індексу (який було присвоєно при реєстрації документа).

Також зазначеною Інструкцією передбачено зазначення лише ім`я та прізвища підписанта документа (без зазначення по батькові).

Як вбачається з матеріалів справи, 04 червня 2021 року в системі електронного документообігу «АСКОД» зареєстровано запит на інформацію ОСОБА_1 від 04 червня 2021 року за номером №ПІ-Ч-11-13/323.

Відповідь на запит позивача від 10 червня 2021 року також зареєстровано за номером ПІ-Ч-11-13/323 та такий запит містить ім`я та прізвища підписанта документа.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що при реєстрації та оформлені відповіді на запит від 04 червня 2021 року відповідач діяв відповідно до норм Інструкції з діловодства у Центральному міжрегіональному управлінні Міністерстві юстиції (м. Київ), затвердженої наказом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 25 вересня 2020 року № 1151/6.

Так, відповідно до облікових карток наданих позивачем до позовної заяви у Головному територіальному управлінні юстиції у місті Києві зареєстровано накази від 02 червня 2016 року №342/6, № 343/6 із назвою «Про проведення службового розслідування».

Згідно облікових карток наданих відповідачем накази Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 02 червня 2016 № 343/6 має статус «не набрав чинності», від 02 червня 2016 року № 342/6 має статус «втратив чинність».

Так, з матеріалів справи вбачається, що 02 червня 2016 року в Головному територіальному управління юстиції у місті Києві за № 342/6 зареєстровано наказ «Про утворення дисциплінарної комісії», за №343/6 зареєстровано наказ «Про затвердження персонального складу дисциплінарного складу дисциплінарної комісії».

Відповідно до пункту 7 Положення про систему обліку публічної інформації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2011 року № 1277, у разі виявлення неточності, помилки або зміни інформації про документ, внесеної раніше, вносяться зміни до системи обліку.

Також, з матеріалів справи вбачається, що в Систему обліку публічної інформації відповідачем внесено зміни щодо назв зазначених вище наказів.

З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованими доводи відповідача про неможливість надати копії наказів від 02 червня 2016 року №342/6, № 343/6 з назвами «Про проведення службового розслідування».

Право особи на доступ до правосуддя гарантоване статтею 55 Основного Закону, положення якого є нормами прямої дії. Відповідно до наведеної статті Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав та свобод і можливість оскаржити до суду рішення, дії та бездіяльність органів державної влади, місцевого самоврядування, громадських об`єднань і посадових осіб.

Свою позицію щодо застосування Конституції України при здійсненні правосуддя Верховний Суд України свого часу відобразив у постанові Пленуму «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 1 листопада 1996 року №9. Зокрема, в пункті 8 цієї постанови зазначено, що правосуддя здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Статтею 55 Конституції України кожній людині гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, а тому суд не повинен відмовляти особі в прийнятті чи розгляді скарги з підстав, передбачених законом, який це право обмежує.

У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Згідно з частинами 1 і 2 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист; захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також у будь-який спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, процедурні гарантії, закріплені в статті 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань. Кожен має право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками; на це право, що є одним з аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав є неправомірним (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), серія А №18, п. 28- 36).

Конвенція призначена для гарантування не теоретичних прав, а прав практичних та ефективних. Це особливо стосується гарантій, закріплених статті 6 Конвенції, з огляду на визначне місце, яке у демократичному суспільстві займають право на справедливий суд разом з усіма гарантіями за цією статтею (див. рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Альберт-Адам ІІ проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany) [ВП], заява №42527/98, п. 45). У п. 54 рішення у справі «Креуз проти Польщі (Kreuz v. Poland, заява №28249/95) Суд також погодився, що можуть бути справи, в яких майбутній позивач повинен мати попередній дозвіл до того, як йому дозволять процедуру подання позову (див. рішення суду у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), серія A, №93, п. 59).

Щодо "порушеного права", за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що: … "поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним".

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (висновок, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі №800/301/16).

Суд наголошує, що зобов`язання суб`єктів владних повноважень вчинити певні дії є способом відновлення права особи, порушеного саме діями чи бездіяльністю таких осіб, які вона просить визнати протиправними.

Так, позивачем не наведено та судом не встановлено порушення прав та інтересів безпосередньо позивача оскаржуваною відповіддю відповідача від 10 червня 2021 року.

Згідно пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

З урахуванням того, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, а матеріали справи не містять доказів понесення відповідачем судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для компенсації судових витрат.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-243, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення", Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко