Справа № 120/6059/22
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2022-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

23 вересня 2022 р. Справа № 120/6059/22

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Альчук М.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась в суд з цим адміністративним позовом до головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю прийнятого рішення Пенсійним фондом від 27.06.2022 року, яким відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

Відповідно до ухвали про відкриття провадження від 08.08.2022 року розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання. Цією ж ухвалою відповідачу встановлено строк для надання відзиву.

Представником відповідача надано відзив на адміністративний позов, яким останній заперечує щодо заявлених позовних вимог. Крім іншого зазначає, що пільговий стаж позивача становить 3 роки 6 місяців 27 днів. При цьому, до пільгового стажу не було зараховано періоди роботи згідно пільгових довідок б/н від 29.12.2000 року, б/н від 29.11.2002 року, б/н від 25.03.2008 року, оскільки такі довідки не засвідченні підписом начальника відділу кадрів, накази про результати проведення атестації робочого місця не представленні. Також до страхового стажу позивача не було зараховано період роботи з 01.01.2004 року по 06.07.2005 року, оскільки відсутня інформація по сплату страхових внесків.

Досліджуючи матеріали справи, судом встановлено, що ОСОБА_1 20.06.2022 року звернулась до головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах (список № 2).

За результатами розгляду звернення позивача, управління прийняло рішення від 27.06.2022 року № 28, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

Підставами для відмови управління визначило, що згідно з розрахунками відповідача, страховий стаж позивача складає 29 років 3 місяці, при цьому, пільговий стаж за списком № 2 складає 3 роки 6 місяців 27 днів.

Разом з тим зазначено, що для призначення пенсії за віком на пільгових умовах необхідно 10 років стажу на роботах із шкідливими та важкими умовами праці.

Відповідно до вказаного рішення, відповідачем не було зараховано до пільгового стажу періоди роботи згідно пільгових довідок б/н від 29.12.2000 року, б/н від 29.11.2002 року, б/н від 25.03.2008 року, оскільки вказані довідки не засвідченні підписом начальника відділу кадрів та накази про результати проведення атестації робочого місця не представленні.

Крім того, до страхового стажу не зараховано період роботи з 01.01.2004 року по 06.07.2005 року, оскільки відсутня інформація про сплату страхових внесків.

Не погоджуючись з прийнятим рішення управління Пенсійного фонду про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, позивач звернулась в суд з цим адміністративним позовом.

Надаючи оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Особливості призначення пенсій за віком на пільгових умовах врегульовано Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначаються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Статтею 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно із частиною 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Відповідно до статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно із частиною 1 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

З метою забезпечення соціального захисту працівників, зайнятих на підземних роботах, роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року № 383 затверджено Порядок застосування списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах (надалі - Порядок № 383).

Так, згідно з пунктом 3 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року № 383, при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються списки, що чинні на період роботи особи.

До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.

Аналіз наведеної правової норми свідчить про те, що однією із умов зарахування до пільгового стажу певного періоду роботи на відповідній посаді або за професією є включення цієї посади або професії до списків, що діяли в період такої роботи. Вимога щодо обов`язкового підтвердження документами умов праці до 21 серпня 1992 року та проведення атестації після цієї дати є похідними від основної умови про внесення цієї професії до діючих списків.

При цьому, професія огранувальника алмазів в діаманти включена до списку № 2, та спору щодо цього між сторонами не існує.

Крім того, відповідно до пункту 20 Порядку № 383 для підтвердження стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637.

Особливості підтвердження наявного трудового стажу визначені Кодексом законів про працю України та Порядком підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (надалі - Порядок № 637).

Частиною 1 статті 48 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Згідно з пунктом 1 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка (пункт 20 Порядку № 637).

Відтак, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 04 березня 2020 у справі №367/945/17 та від 27 квітня 2020 року у справі №367/4230/17.

Згідно матеріалів справи, а саме записів у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , визначено, що позивач у період з 14.07.2000 року по 31.12.2000 року працювала у ТОВ "Єлдіам" на посаді огранувальника алмазів;

- у період з 01.01.2001 року по 29.11.2002 року працювала у ТОВ "Шарон" на посаді огранувальника алмазів;

- у період з 01.12.2002 року по 06.07.2005 року працювала на посаді ЗАТ "Руіз Даймондс" на посаді огранувальника алмазів.

Доказів, які б свідчили про недостовірність записів у трудовій книжці, відповідачем до суду не надано.

Отже, стаж роботи на вказаних посадах відповідно до трудової книжки, складає 04 роки 11 місяців 22 дні, а займана позивачем посада огранувальника алмазів була передбачена списками № 2, затвердженим постановою Кабінету Міністрів СРСР від 26 січня 1991 року № 10 та постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 1994 року № 162.

Водночас посилання відповідача, як на обов`язкову умову для зарахування вказаних періодів роботи до страхового стажу позивача на наявність уточнюючих довідок є безпідставними з огляду на наведені вище приписи Порядку № 637.

Відтак, записи в трудовій книжці ОСОБА_1 в повній мірі підтверджують стаж позивача за професією, яка віднесена до Списку № 2.

Крім того, відповідно до інформації, яка міститься у довідках ТОВ "Єлдіам" б/н від 29.12.2000 року; ТОВ "Шарон" б/н від 29.11.2002 року; ЗАТ "Руіз Даймондс" б/н від 25.03.2008 року, встановлено, що позивач працювала повний робочий день у вказаних товариствах та виконувала роботу із шкідливими і важкими умовами праці, що передбачена списком № 2. Також свідчать про те, що у вказані періоди роботи позивачу не надавалась відпустка без збереження заробітної плати та у відпустці по догляду за дитиною позивач не перебувала.

Разом з тим суд наголошує, у разі виникнення в управління сумніві щодо належності у зарахуванні відповідних періодів роботи, відповідач не позбавлений можливості ініціювати відповідну перевірку на відповідність первинних документів та уточнюючих довідок з підприємства.

Оскільки відповідно до частини першої статті 101 Закону України "Про пенсійне забезпечення" органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі або відсутність можливості їх перевірити, самі по собі, не можуть бути підставою для відмови у призначенні пільгової пенсії.

Також, суд зазначає, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Тобто в розрізі даної справи та за умови підтвердження трудового стажу, як громадянин України, позивач наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 11 липня 2019 року у справі № 242/1484/17, від 11 липня 2019 року у справі № 127/1849/17, та від 31 березня 2020 року у справі № 127/16245/17.

Стосовно зауважень зі сторони управління про відсутність підпису начальників відділів кадрів, як підстави відмови у зарахуванні оскаржуваних періодів роботи на даних підприємствах до пільгового стажу позивача слід зазначити, що правовою підставою для виникнення в особи права на пенсійне забезпечення на пільгових умовах відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" є набуття нею відповідного стажу при виконанні робіт, передбачених списком №1 та/або списком № 2.

З оскаржуваного рішення відповідача встановлено, що однією із підстав для неврахування періодів роботи стала невідповідність довідок ТОВ "Єлдіам" б/н від 29.12.2000 року; ТОВ "Шарон" б/н від 29.11.2002 року; ЗАТ "Руіз Даймондс" б/н від 25.03.2008 року вимогам Порядку № 637, а саме: відсутність підпису начальника відділу кадрів.

Слід наголосити, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок видачі довідки про підтвердження стажу роботи для призначення пільгової пенсії за рахунок коштів підприємств, організацій за результатами атестації робочих місць за умовами праці за формою згідно з додатком 1 до Порядку подання та оформлення документів для призначення пільгової пенсії та перерахування підприємствами та організаціями коштів на її виплату відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18 липня 2007 року № 937, затвердженого постановою Пенсійного фонду України від 25.01.2008 № 3-2 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 03 лютого 2021 року № 2-1).

На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у її трудовій книжці.

Відсутність в такій довідці підпису начальника відділу кадрів не може бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення довідки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.

Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні довідки.

Як зазначено вище, норми чинного законодавства надають перевагу записам трудової книжки перед іншими документами для визначення пільгового стажу.

Враховуючи, що оскаржувані періоди роботи позивача підтверджено відповідними записами в її трудовій книжці серії НОМЕР_1 , засвідчені підписами уповноваженої особи та містять відповідні печатки. Відтак відомості, які зазначені в трудовій книжці свідчать про те, що позивач працював у вказаний період.

При цьому, враховуючи, що відповідачем в рішенні про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах не вказано про зауваження до заповнення в трудовій книжці вищевказаних спірних періодів роботи останньої. Тому, оскільки позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірних періодів роботи, ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження її трудового стажу.

Підсумовуючи зазначене, суд вважає, що позивачеві безпідставно не зараховано до стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України періоди роботи з 14.07.2000 року по 31.12.2000 року у ТОВ "Єлдіам"; - з 01.01.2001 року по 29.11.2002 року у ТОВ "Шарон"; - з 01.12.2002 року по 06.07.2005 року в ЗАТ "Руіз Даймондс".

Крім того, у позовній заяві позивач наголошує, що до її пільгового стажу не зараховано частину періоду роботи на посаді огранувальника алмазів у діаманти в ДП "Вінницький завод "Критал".

Як визначено з рішення про відмову у призначенні пенсії до пільгового стажу позивача, відповідачем зараховано 3 роки 6 місяців 27 днів.

Вказаний термін відповідає періоду роботи саме із 01.06.1988 року по 31.12.1991 року в ДП "Вінницький завод Кристал".

Разом з тим, відповідно до наявних записів у трудовій книжці визначено, що позивач працювала на посаді огранувальника алмазів у діаманти з 27.11.1987 року по 01.06.1988 року в статусі учня огранувальника в ДП "Вінницький завод "Кристал"; з 01.06.1988 року по 13.07.2000 року в ДП "Вінницький завод "Кристал" - огранувальником алмазів у діаманти.

Тобто, період роботи позивача в ДП "Вінницький завод "Кристал" на вказаній посаді з 01.01.1992 року по 13.07.2000 року, що загалом складає 10 років 6 місяців 11 днів, відповідачем враховано не було.

Таким чином, оскільки вказаний період роботи на посаді огранувальника алмазів у діаманти у ДП "Вінницький завод "Кристал" підтверджений відповідними записами у трудовій книжці позивача та враховуючи, що відповідачем не встановлено жодних зауважень стосовно цього періоду, тому суд вважає, що ці записи є належними та допустимими доказами, які підтверджують стаж позивача у вказаний період та є такими, що теж підлягають зарахування.

Також суд зазначає, що обов`язковими передумовами для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 2 є досягнення необхідного віку та наявність стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" до досягнення 55 річного віку, встановленого абз. 1 цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року і старші після досягнення ними такого віку: - 53 роки 6 місяців - з 1 квітня 1968 року по 30 вересня 1968 року.

З матеріалів справи встановлено та не заперечується сторонами, що на час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії позивач досягла передбаченого нормами закону віку ще 22.05.2022 року та із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах звернулась 20.06.2022 року, тобто в межах тримісячного строку з дня досягнення пенсійного віку.

Стосовно не зарахування до пільгового стажу роботи позивача з 01.01.2004 року по 06.07.2005 року з підстав відсутності інформації про сплату страхових внесків, суд зазначає наступне.

Як вже зазначалось у цьому рішенні, відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч. 2 ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування").

Разом з тим, судом встановлено, що спірним моментом крім іншого є фактично не зарахування до страхового стажу позивача періоди її роботи на території Російської Федерації у період з 01.01.2004 року по 06.07.2005 року.

Вирішуючи по суті існуючий спір суд першочергово звертає увагу на ту обставину, що оскільки трудовий стаж набутий позивачем на території Російської Федерації, тому при визначені права на пенсійне забезпечення суд відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" вправі застосовувати міжнародні договори з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі Україна та Російська Федерація.

Так, відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Згідно абзаців 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Частиною другою статті 4 Угоди "Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників - мігрантів" від 15 квітня 1994 року, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, РФ, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

Статтею 7 Угоди від 14 січня 1993 року визначено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року (далі - Угода про гарантії) та двосторонніми угодами в цій галузі.

Отже, зі змісту наведеного слід враховувати, що положення відповідних міжнародних договорів розповсюджується також і на питання пов`язані із зарахуванням періодів роботи на території інших держав до страхового стажу та обчислення пенсій, пов`язаних із їх перерахунком. Діюче в Україні пенсійне законодавство передбачає, що у разі, якщо пенсія призначена на території України, а особа працювала на території Російської Федерації або на підприємстві зареєстрованому на території Російської Федерації після 13.03.1992, то цей стаж має враховуватись на території України як власний страховий (трудовий стаж), хоча пенсійні внески можуть сплачуватись в Росії. Тобто існує гарантія врахування страхового стажу кожної із сторін при призначенні пенсії на її території без перерахування страхових внесків.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі № 676/6166/16-а, від 16 квітня 2020 року у справі № 555/2250/16-а від 17 червня 2020 року у справі № 646/1911/17, від 21 лютого 2020 року у справі № 291/99/17 та від 06 липня 2020 року у справі № 345/9/17.

Отже, при прийнятті рішення щодо зарахування чи відмови в зарахуванні страхового стажу певних періодів роботи, орган пенсійного фонду повинен враховувати норми законодавства України, в сукупності з нормами законів тієї країни, на території якої працювала в спірний період роботи особа, яка звернулась за призначенням пенсії або ж перерахунком пенсії. Сама лише несплата страхових внесків, не може бути підставою для відмови в зарахуванні такого стажу.

Окрім того, аналіз наведеного вказує на те, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Так, заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що для зарахування періоду роботи до страхового стажу необхідною та обов`язковою умовою є сплата страхових внесків за вказаний період.

Разом із тим, суд критично оцінює такі посилання відповідача, адже як слідує із довідки від 25.03.2008 року у якій зазначено, що податки та доходи нараховані в повному обсязі та перераховані до Федерального бюджету РФ (в частині пенсійного фонду) повністю.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що страховий стаж позивача з 01.01.2004 року по 06.07.2005 року є повністю підтверджений, як і підтвердженим є сплата страхових внесків до органу пенсійного фонду за вказаний період, про що свідчить визнання цього страхового стажу країною, в якій він набутий.

Отже, із вищевикладеного слідує, що будь-яких законних передумов не зараховувати позивачу періоди її роботи до спеціального стажу на посаді огранувальника алмазів в діаманти з 01.01.1992 року по 13.07.2000 року в ДП "Вінницький завод "Кристал"; з 14.07.2000 року по 31.12.2000 року в ТОВ "Єлдіам"; з 01.01.2001 року по 29.11.2002 року в ТОВ "Шарон"; з 01.12.2002 року по 06.07.2005 року в ЗАТ "Руіз Даймондс" не існує та такі підлягають зарахуванню до спеціального (пільгового) стажу позивача.

Тому з метою відновлення прав та інтересів позивача, та враховуючи достатність спеціального стажу на посаді огранувальника алмазів в діаманти, суд вважає, що задоволенню також підлягає вимога щодо зобов`язання управління Пенсійного фонду у Вінницькій області призначити та виплачувати пенсію ОСОБА_2 за віком на пільгових умовах з наступного дня після досягнення пенсійного віку ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Окремо слід зазначити, що період роботи з 01.01.1992 року по 13.07.2002 року в ДП "Вінницький завод "Кристал" зазначений у прохальній частині позову, суд приймає, як описку та зарахування такого здійснюється відповідно до записів у трудовій книжці позивача, а саме з 01.01.1992 року по 13.07.2000 року.

Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 3 статті 90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У свою чергу, відповідачами не доведено правомірності дій та рішень щодо відмови у призначенні пенсії на пільгових умовах позивачу.

Таким чином суд прийшов до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат у цій справі здійснюється відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України.

Визначаючись щодо питання розподілу витрат на правничу допомогу слід зазначити наступне.

Відповідно до положень ч. 1 та 3 статті 139 КАС України при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати які підлягають відшкодуванню стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем.

Статтею 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуття до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказі за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з частини 1 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; ) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 КАС України).

Приписами частини 4-6 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Зі змісту вказаних норм встановлено, що від учасника справи, який поніс витрати на професійну правничу допомогу, вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Як встановлено з акту виконаних робіт позивачу відповідно до договору про надання правової допомоги від 14.07.2022 року, було надано послуги з підготовки та подання адміністративного позову про визнання протиправним та скасування рішення у справі № 120/6059/22.

Доказом понесення позивачем витрат на правничу допомогу є квитанція до прибуткового касового ордера № 07-09/22 від 21.09.2022 року про сплату гонорару адвоката у розмірі 6000 грн.

Дослідивши зміст наданих доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу у розмірі 6000 грн., суд доходить висновку, що такі витрати дійсно були пов`язані саме із розглядом цієї справи та підтверджені документально.

В той же час, суд вважає, що розмір понесених витрат на правничу допомогу не є співмірним із складністю справи та предмету спору.

З огляду на правову позицію Верховного Суду наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 по справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

В даному випадку, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру.

В той же час, приймаючи до уваги обставини цієї справи, враховуючи значення справи для позивача, обсяг наданих адвокатом послуг, їх складність та час, необхідний для їх надання, суд приходить до висновку про необхідність зменшення суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката до 3000 грн., що відповідатиме вимогам розумності та співмірності.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідент. номер НОМЕР_2 ) до головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області (вул. Майдан Волі, 3, м. Тернопіль, ) про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області від 27.06.2022 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

Зобов`язати головне управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області зарахувати до спеціального (пільгового) стажу ОСОБА_1 періоди роботи на посаді огранувальника алмазів в діаманти з 01.01.1992 року по 13.07.2000 року в ДП "Вінницький завод "Кристал"; з 14.07.2000 року по 31.12.2000 року в ТОВ "Єлдіам"; з 01.01.2001 року по 29.11.2002 року в ТОВ "Шарон"; з 01.12.2002 року по 06.07.2005 року в ЗАТ "Руіз Даймондс".

Зобов`язати головне управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах згідно п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 23.05.2022 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесенні витрати на оплату судового збору у розмірі 992,40 грн. та витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 3000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Альчук Максим Петрович