Справа № 640/5887/19
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2022-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/5887/19 Суддя (судді) першої інстанції: Добрівська Н.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Грибан І.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просила суд:

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в м. Києві щодо відмови призначенні пенсії позивачці з 02 листопада 2018 року;

- зобов`язати відповідача призначити позивачці пенсію по інвалідності, починаючи з 02 листопада 2018 року.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка вказує на наявність у неї право на пенсії по інвалідності, що підтверджується наданими доказами.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2021 року позов задоволено:

- визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови у призначенні пенсії по інвалідності ОСОБА_1 з 02 листопада 2018 року;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) призначити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНКПП НОМЕР_1 ) пенсію по інвалідності, починаючи з 02 листопада 2018 року;

- стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНКПП НОМЕР_1 ) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ).

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що оскільки позивач не має права на призначення пенсії по інвалідності у зв`язку з відсутністю достатнього страхового стажу, а дії відповідача в межах спірних відносин є правомірними. Крім того, апелянт зазначає, що у трудовій книжці Позивача (дата заповнення від 15.07.1980 АТ-ІІ 5869534) запис про звільнення у періоді роботи з 01.01.1992 по 01.12.1995 закріплений печаткою УРСР, тобто Держави, яка припинила своє існування 24.08.1991.

Позивачем відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що листом ГУ ПФУ в м. Києві від 08 лютого 2019 року №25785/62 за наслідками розгляду заяви позивачки про призначення пенсії по інвалідності від 02 листопада 2018 року №7224 повідомлено, що згідно наданих документів страховий стаж позивачки, який можливо зарахувати, складає 12 років 03 місяці 05 днів, що не є достатнім для призначення цього виду пенсії. З огляду на зазначене в призначенні пенсії по інвалідності згідно поданої заяви відмовлено.

Не погодившись із такою відмовою позивач звернулась до суду із вказаним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог частково, суд першої інстанції виходив з того, що а ні Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а ні Порядком №637 не встановлено критерію оцінки оформлення трудової книжки при вирішенні питання щодо призначення пенсії по інвалідності. Встановлення такого критерію відповідачем у даному випадку не обумовлено жодним нормативно-правовим актом, а тому пенсійний орган діяв поза межами правового регулювання, що суперечить ст. 19 Конституції України. Отже, за таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку щодо протиправності дій відповідача та таким, що підлягає скасуванню рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, що оформлене листом про відмову позивачу в призначенні пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Положеннями статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII (надалі - Закон № 1788-XII) встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Статтею 2 Закону № 1788-XII визначені види пенсій: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Відповідно до частини 1 статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Статтею 62 Закону № 1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою КМУ від 12.08.1993 № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пунктів 2.2 - 2.4, 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

З наведеного нормативно-правового регулювання вбачається, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. І лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до запису трудової книжки позивача, остання з 01 січня 1992 року по 01 грудня 1995 року працювала техніком в малому підприємстві "Внедрение"

Отже, трудова книжка позивача містить інформацію про трудовий стаж з відповідними записами про роботу позивачки на підприємстві у період з 01 січня 1992 року по 01 грудня 1995 року, містить посилання на відповідні накази на підставі якого зроблено записи про прийняття позивачки на роботу та звільнення з роботи, такий запис засвідчено підписом уповноважених осіб та печаткою.

Відповідач зазначає про неможливість зарахування позивачу страхового стажу за період роботи з 01 січня 1992 року по 01 грудня 1995 року у зв`язку з тим, що запис трудової книжки про звільнення позивача з роботи завірений печаткою не існуючої на той час Української Радянської Соціалістичної Республіки.

Колегія суддів звертає увагу, що підприємство не змінило свою печатку новою після припинення СРСР, не робить документи, які засвідчені нею, неправдивими.

Відповідно до статті 26 Цивільного кодексу УРСР, правоздатність юридичної особи виникає з моменту затвердження її статуту або положення. Якщо статут підлягає реєстрації, правоздатність юридичної особи виникає в момент реєстрації.

В подальшому, з метою забезпечення єдиного державного обліку підприємств та організацій усіх форм власності постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року № 118 затверджено Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, який введено в дію з 1 січня 1996 року, (далі - Положення № 118) згідно з яким Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України - це автоматизована система збору, накопичення та обробки даних про підприємства та організації всіх форм власності, а також їх відокремлені підрозділи (філії, відділення, представництва тощо).

Згідно з пунктом 15 Положення № 118 у разі включення суб`єкта господарської діяльності до Державного реєстру йому встановлюється ідентифікаційний код і коди класифікаційних ознак. Ідентифікаційний код є єдиним для всього інформаційного простору України і зберігається за суб`єктом протягом усього періоду його існування.

Водночас, з 1 січня 2004 року набрав чинності Господарський кодекс України відповідно до частини 7 статті 58 якого встановлювалось, що на печатках і штампах суб`єкта господарювання повинен зазначатись ідентифікаційний код, за яким цього суб`єкта включено до державного реєстру суб`єктів господарювання, або ідентифікаційний код громадянина-підприємця.

З 1 липня 2004 року набрав чинності Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», дія якого поширювалась на державну реєстрацію всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності та підпорядкування, а також фізичних осіб-підприємців.

Відповідно до пункту 3 «Прикінцевих положень» вищевказаного Закону, закони, нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Крім того, положення Постанови президії Верховної Ради України від 11.05.1992 «Про заходи щодо забезпечення виконання вимог дозвільної системи» № 2318-XII та Інструкції про порядок видачі дозволів на виготовлення печаток і штампів, затвердженої наказом МВС України від 18.10.1993 № 643, не містять вказівок про нечинність фактично існуючих печаток та штампів та про обов`язок їх заміни.

З огляду на вищевказане, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність встановлення спірного страхового стажу позивача в порядку, визначеному згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 12.09.1993 № 637 «Про затвердження порядку підтвердження трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», оскільки трудова книжка містить усі необхідні записи про трудовий стаж позивача у період з 01 січня 1992 року по 01 грудня 1995 року.

Дана позиція узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 07 лютого 2018 року по справах №275/615/17, №644/9324/16-а, від 27 березня 2020 року по справі №607/4451/16-а.

Як вбачається з матеріалів справи, що оскільки страховий стаж позивача у період роботи з 01 січня 1992 року по 01 грудня 1995 року (3 роки 11 місяців) має враховуватись відповідачем, загальний страховий стаж становить 16 років 2 місяці 5 днів.

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії АС №0982303 позивачка є особою з інвалідністю ІІІ групи з 25 липня 2018 року.

Відповідно до частини 1 статті 30 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

Частиною 1 статті 32 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією: для осіб з інвалідністю II та III груп - від 56 років до досягнення особою 59 років включно - 14 років.

Датою народження ОСОБА_1 відповідно до запису у паспорті є 29 жовтня 1961 року. Тобто, станом на дату звернення до ГУ ПФУ в м. Києві позивачка досягла віку 58 років.

Відповідно до листа від 08 лютого 2019 року №25755/62 ГУ ПФУ в м. Києві повідомило про врахований страховий стаж позивачки, який складає 12 років 03 місяці 05 днів; оскільки страховий стаж позивача у період роботи з 01 січня 1992 року по 01 грудня 1995 року (3 роки 11 місяців) має враховуватись відповідачем, то загальний страховий стаж позивачки станом на дату звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії по інвалідності становить 16 років 2 місяці 5 днів.

Отже, станом на 02 листопада 2019 року для призначення пенсії позивачці були наявні обидві умови: (1) досягнення віку від 56 до 59 років, (2) наявність страхового стажу не менше 14 років (16 років 02 місяці 05 днів).

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що дії ГУ ПФУ в м. Києві щодо відмови призначенні пенсії по інвалідності позивачці з дня звернення за призначенням пенсії - 02 листопада 2018 року є протиправними, а позовні вимоги документально та нормативно підтвердженими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

За такого правового регулювання та обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності дій відповідача та наявності підстав для задоволення позовних вимог в частин визнання протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, що оформлене листом щодо відмови позивачу у призначенні пенсії по інвалідності.

Крім того, колегія суддів вважає, що в даному випадку для відновлення порушених прав, судом першої інстанції правомірно зобов`язано відповідача вчинити певні дії.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянтів не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2021 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді: О.О. Беспалов

І.О. Грибан