Справа № 340/164/20
Суддя: Р.В. Жук
Дата ухвалення: 2022-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2022 року м. Кропивницький справа №340/164/20

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Жука Р.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім Дербі" (26223, Кіровоградська область, Маловисківський район, смт. Смоліне, вул. Козакова, 43, код ЄДРПОУ - 23097657)
до Смолінської селищної ради Маловисківського району Кіровоградської області (вул.Козакова, 39, смт. Смоліне, Маловисківський район, Кіровоградська область, 26223, код ЄДРПОУ - 05378818)
провизнання протиправним та нечинним п. 1.6 рішення №307 від 27.06.2019 року та додатку №2, -

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім Дербі" звернулось до Кіровоградського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом в якому просить:

- визнати протиправним та нечинним п. 1.6 Рішення Сімнадцятої сесії Смолінської селищної ради восьмого скликання Маловисківського району Кіровоградської області від 27 червня 2019 року № 307 Про встановлення на території Смолінської селищної ради податку та пільг на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2020 рік про встановлення ставок податків для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості встановлених згідно з Додатком 1;

- визнати протиправним та нечинним Додаток 2 до рішення Про встановлення на території Смолінської селищної ради податку та пільг на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2020 рік яким передбачено пільгу в розмірі 100% за об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, що не використовується.

ІІ. виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ТОВ "Торговий Дім Дербі" є власником об`єктів нежитлової нерухомості на території Смолінської селищної ради, де провадить свою господарську діяльність, та є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Рішенням Смолінської селищної ради восьмого скликання №307 від 27.06.2019 року "Про встановлення на території Смолінської селищної ради податку та пільг на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2020 рік", пунктом 1.6 якого зокрема встановлено ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості згідно з додатком 1 до цього рішення. Позивач стверджує, що відповідач всупереч принципам податкового та антиконкурентного законодавства встановив різні ставки податку для однакових типів нерухомості залежно від власника нерухомості - для юридичних осіб ставка податку значно вища порівняно з фізичними особами, що створює несприятливі та дискримінаційні умови для суб`єктів господарювання. Зазначає, що при прийнятті цього рішення також порушено принципи державної регуляторної політики, а проект рішення селищної ради щодо встановлення ставок податку не був погоджений з органами Антимонопольного комітету України. Тому, також вважає, що Додаток 2 до оскаржуваного рішення, яким передбачено пільгу в розмірі 100% за об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, що не використовується є протиправним.

З вищезазначених підстав позивач просить суд визнати частково протиправним та нечинним пункт 1.6 рішення Смолінської селищної ради №307 від 27.06.2019 року, в частині встановлення ставок податків для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості, встановлених згідно з додатком 1 та Додаток 2 до вказаного рішення.

Відповідач у відзиві на позовну заяву просив суд в задоволенні адміністративного позову відмовити з підстав викладених в ньому. Крім того зазначав, що Податковий кодекс України не встановлює будь-яких критеріїв і ознак, якими мають керуватися сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад при наданні пільг з податку на нежитлову нерухомість, отже ради можуть встановлювати такі критерії на власний розсуд. Доводив, що оскаржуваний пункт 1.6 рішення Смолінської селищної ради №307 від 27.06.2019 року "Про встановлення на території Смолінської селищної ради податку та пільг на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2020 рік" є законним, а прийняття цього рішення жодним чином не впливає на конкуренцію, тому не потребує погодження з Антимонопольним комітетом України. Наполягаючи на тому, що спірне рішення прийняте Смолінською селищною радою з дотриманням норм Податкового кодексу України та Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити.

ІІІ. Заяв (клопотання) учасників справи інші процесуальні дій у справі

Ухвалою від 27.01.2020 року справу прийнято до провадження, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.1).

05.03.2020 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву (а.с.81).

Разом з відзивом представником відповідача зазначено про пропущення строку ТОВ "Торговий Дім Дербі" строку звернення з адміністративним позовом до суду .

Розглядаючи дане клопотання суд зазначає наступне.

частинами 1 та 2 ст. 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Натомість, щодо строку оскарження нормативно-правового акта, то строк його оскарження вимірюється усім часом чинності цього нормативно-правового акта, тому строки звернення до адміністративного суду із позовом не може обмежуватися 6-ма місяцями.

Саме такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 13.03.2019 року справа №712/8985/17.

Частиною 3 статті 264 КАС України визначено, що нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

Рішення відповідача, яке оскаржує позивач відповідає характеристиці нормативно правового акту, оскільки прийнято уповноваженим на це органом за встановленою процедурою; містить загальнообов`язкові правила поведінки, легітимізовані людьми; розрахований на невизначене коло осіб та багаторазове застосування.

Так, дія нормативно-правового акту є постійною тривалий час і не обмежується його разовим застосуванням. Відповідно, чинним нормативно-правовим актом суб`єктивні права, свободи чи інтереси можуть порушуватися неодноразово, тобто постійно, упродовж усього часу чинності такого акту.

Факт порушення прав, свобод чи інтересів, у разі дії чинного нормативно-правового акту, може мати триваючий характер.

Оскільки чинний нормативно-правовий акт може обумовлювати триваюче порушення суб`єктивних прав, свобод чи інтересів, то, відповідно, строк звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи слід розраховувати від усього часу чинності (тривалості дії) нормативно-правового акту.

Таким чином, обчислюючи строк звернення до адміністративного суду з позовом про оскарження нормативно-правового акту, необхідно брати до уваги багаторазове застосування та триваюча дія (тривала чинність) нормативно-правового акту; дійсність факту перебування суб`єкта у відносинах, які регулюються нормативно-правовим актом; дата факту порушення прав, свобод, інтересів, тобто - коли саме особа (позивач) дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів; чи є чинним нормативно-правовий акт, яким порушено права, свободи, інтереси особи (позивача); чи перебуває особа (позивач) у правовідносинах, які регулюються нормативно-правовим актом і який оскаржується до адміністративного суду; коли вступила особа (позивач) у правовідносинах, які регулюються нормативно-правовим актом і, коли з них вибула.

За умови перебування особи (позивача) у правовідносинах, які регулюються нормативно-правовим актом і який оскаржується до адміністративного суду, строк звернення до адміністративного суду із позовом не може обмежуватися шістьма місяцями, передбаченими частиною другою ст. 122 КАС України. У разі оскарження нормативно-правового акту строк такого оскарження буде вимірюватися усім часом чинності цього нормативно-правового акту.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду по справі № 826/27282/15 від 13 березня 2020 року, по справі № 803/931/16 від 22 січня 2020 року.

При цьому Рішенням Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року по справі № 1-7/99 роз`яснено, що дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності.

Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ до суду було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).

Аналогічного правового висновку дійшов П`ятий апеляційний адміністративний суд в постанові від 18.05.2020 у справі № 420/7625/19.

Доказів того, що оскаржуване рішення втратило чинність суду не було надано.

Враховуючи наявність обґрунтованих сумнівів у позивача щодо порушення його прав оскаржуваним рішенням суд дійшов до висновку, що ТОВ «Торгови Дім Дербі» звернувся до суду з цим позовом 22.01.2020 в межах дії оскаржуваного рішення, а тому не пропустив строк звернення до суду з даною позовною заявою.

Ухвалою суду від 26.03.2020 року провадження у справі зупинлено (а.с.108-109).

Ухвалою суду від 25.08.2022 року поновлено провадження у справі №340/164/20 та продовжено розгляд зі стадії на якій воно було зупинене. Судове засідання призначене на 07.09.2022 року.

19.09.2022 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.

Представник відповідача повторно не прибув в судове засідання про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно частини 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Приписами частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Додаткових заяв чи клопотань до суду подано не було.

З урахуванням викладеного, керуючись положеннями частини 2 статті 262 КАС України наявні підстави для розгляду справи в порядку письмового провадження.

ІV. Обставини встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши зміст спірних правовідносин з урахуванням доказів судом встановлені відповідні обставини.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ "Торговий Дім Дербі" зареєстрований як юридична особа, (а.с.12).

Рішенням Смолінської селищної ради восьмого скликання Смолінської селищної ради восьмого скликання "Про встановлення на території Смолінської селищної ради податку та пільг на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2020 рік" №307 від 27.06.2019 року, яким установлено та затверджено на території Смолінської селищної ради податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2020 рік. Цим рішенням встановлені платники податку (пункт 1.1), об`єкт оподаткування (пункт 1.2), база оподаткування (пункт 1.4), пільги (пункт 1.5), ставка податку (пункт 1.6), базовий податковий (звітний) період (пункт 1.7) та передбачено, що рішення набирає чинності 01.01.2020 року.

Додатком 1 до вказаного рішення встановлені ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а саме для об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості.

Зокрема для будівель нежитлових (код 12) усіх типів ставка податку за 1 кв. м. встановлена у розмірі 1,500 відсотків розміру мінімальної заробітної плати - для юридичних осіб та 0,050 відсотків розміру мінімальної заробітної плати - для фізичних осіб.

Додатком 2 до вказаного рішення встановлено перелік перерлік пільг для фізичних та юридичних осіб, наданих відповідно до 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України, зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки1, а саме передбачено пільгу в розмірі 100% за об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, що не використовується.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття оскаржуваного рішення та вважаючи його протиправними ТОВ "Торговий Дім Дербі" звернулося за захистом свого порушеного права до суду.

V. Оцінка суду.

Надаючи правову оцінку обґрунтованості аргументам, наведеними учасниками справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини 3 статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Статтею 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" установлено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Пунктом 24 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до пунктів 8.1, 8.3 статті 8 ПК України (надалі - ПК України у редакції, чинній на час прийняття спірного рішення) в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Підпунктом 10.1.1 пункту 10.1, пунктом 10.3 статті 10 ПК України передбачено, що податок на майно належить до місцевих податків.

Місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору та земельного податку за лісові землі.

Як передбачено підпунктом 265.1.1 пункту 265.1 статті 265 ПК України, податок на майно складається зокрема з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Порядок адміністрування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, регламентований статтею 266 розділу XII ПК України.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Відповідно до підпунктів 266.3.1, 266.3.2, 266.3.3 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи із загальної площі кожного окремого об`єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об`єкт.

У пункті 266.4 статті 266 ПК України наведені пільги із сплати податку.

Згідно з підпунктом 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями).

Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів нежитлової нерухомості, встановлюються залежно від майна, яке є об`єктом оподаткування.

Органи місцевого самоврядування до 25 грудня року, що передує звітному, подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості інформацію щодо ставок та наданих пільг юридичним та/або фізичним особам зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Згідно з підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Відповідно до підпункту 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Згідно з підпунктом 266.7.5 пункту 266.7 статті 266 ПК України платники податку - юридичні особи самостійно обчислюють суму податку станом на 1 січня звітного року і до 20 лютого цього ж року подають контролюючому органу за місцезнаходженням об`єкта/об`єктів оподаткування декларацію за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками поквартально.

Підпунктом 266.9.1 пункту 266.9 статті 266 ПК України визначено, що податок сплачується за місцем розташування об`єкта/об`єктів оподаткування і зараховується до відповідного бюджету згідно з положеннями Бюджетного кодексу України.

Згідно з підпунктом 266.10.1 пункту 266.10 статті 266 ПК України податкове зобов`язання за звітний рік з податку сплачується: а) фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення; б) юридичними особами - авансовими внесками щокварталу до 30 числа місяця, що наступає за звітним кварталом, які відображаються в річній податковій декларації.

Відповідно до підпункту 266.10.1 пункту 266.10 статті 266 ПК України податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 12.3 статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Відповідно до підпунктів 12.3.1, 12.3.2, 12.3.3 пункту 12.3 статті 12 ПК України встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом.

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Згідно з підпунктом 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 ПК України у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

У підпункті 12.3.7 пункту 12.3 статті 12 ПК України зазначено, що не дозволяється сільським, селищним, міським радам та радам об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлювати індивідуальні пільгові ставки місцевих податків та зборів для окремих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців і фізичних осіб або звільняти їх від сплати таких податків та зборів.

Згідно з пунктом 12.4 статті 12 ПК України до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належать: 12.4.1 встановлення ставок місцевих податків та зборів в межах ставок, визначених цим Кодексом; 12.4.2. визначення переліку податкових агентів згідно із статтею 268 цього Кодексу; 12.4.3. до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов`язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.

Відповідно до пункту 12.5 статті 12 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Згідно зі статтею 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

За визначенням, наведеним у пункті 18 частини 1 статті 4 КАС України, нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень визначені статтею 264 КАС України.

Як передбачено пунктом 2 частини 1 статті 264 КАС України, правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин 2, 3 статті 264 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

Аналізуючи вищезазначені норми судом вбачається, що оскаржене позивачем рішення Смолінської селищної ради №307 від 27.06.2019 року "Про встановлення на території Смолінської селищної ради податку та пільг на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2020 рік" є нормативно-правовим актом органу місцевого самоврядування з питань оподаткування, який регулює правовідносини щодо справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, із застосуванням ставки, яка діяла з 01.01.2020 року до 31.12.2020 року.

Судом з матеріалів справи установлено, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ТОВ "Торговий Дім Дербі" з 30.11.2011 року на праві власності належать такі об`єкти нерухомого майна: будівля магазину загальною площею 350,7 кв. м., розташована за адресою: Кіровоградська область, Маловисківський район, смт. Смоліне, вулиця Геологів, 61, а також будівля ресторану загальною площею 1098, кв. м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відтак позивач станом на 2020 рік був платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та на нього поширювалася дія оскаржуваного рішення Смолінської селищної ради №307 від 27.06.2019 року, яким установлено та затверджено на території Смолінської селищної ради ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2020 рік.

Позивач вважає, що вказане рішення в частині встановлення ставок податку для об`єктів нежитлової нерухомості суперечить нормам конкурентного та податкового законодавства, оскільки ставки податку для однакових типів нерухомості різняться залежно від власника нерухомості та є значно вищими для юридичних осіб порівняно з фізичними особами.

Натомість відповідач доводив, що оскаржуваний нормативно-правовий акт жодним чином не впливає на конкуренцію та прийнятий з урахуванням норм податкового законодавства.

Так, пунктом 7.1 статті 7 ПК України передбачено, що під час встановлення податку обов`язково визначаються такі елементи: 7.1.1 платники податку; 7.1.2 об`єкт оподаткування; 7.1.3 база оподаткування; 7.1.4 ставка податку; 7.1.5 порядок обчислення податку; 7.1.6 податковий період; 7.1.7 строк та порядок сплати податку; 7.1.8 строк та порядок подання звітності про обчислення і сплату податку.

Згідно з пунктами 7.2, 7.3, 7.4 статті 7 ПК України під час встановлення податку можуть передбачатися податкові пільги та порядок їх застосування.

Будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.

Елементи податку, визначені в пункті 7.1 цієї статті, підстави для надання податкових пільг та порядок їх застосування визначаються виключно цим Кодексом.

Відповідно до пункту 25.1 статті 25 ПК України ставкою податку визнається розмір податкових нарахувань на (від) одиницю (одиниці) виміру бази оподаткування.

Обчислення суми податку здійснюється шляхом множення бази оподаткування на ставку податку із/без застосуванням відповідних коефіцієнтів. (пункту 29.1 статті 29 ПК України).

Основні засади податкового законодавства України закріплені у статті 4 ПК України. Відповідно до пункту 4.1 статті 4 ПК України податкове законодавство України ґрунтується на таких принципах, зокрема:

- рівність усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації - забезпечення однакового підходу до всіх платників податків незалежно від соціальної, расової, національної, релігійної приналежності, форми власності юридичної особи, громадянства фізичної особи, місця походження капіталу;

- єдиний підхід до встановлення податків та зборів - визначення на законодавчому рівні усіх обов`язкових елементів податку;

- нейтральність оподаткування - установлення податків та зборів у спосіб, який не впливає на збільшення або зменшення конкурентоздатності платника податків.

Правові засади підтримки та захисту економічної конкуренції, обмеження монополізму в господарській діяльності і спрямований на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин визначає Закон України "Про захист економічної конкуренції".

За визначеннями, наведеним у статті 1 Закону України "Про захист економічної конкуренції", економічна конкуренція (конкуренція) це змагання між суб`єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб`єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб`єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб`єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку.

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції" антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю є прийняття будь-яких актів (рішень, наказів, розпоряджень, постанов тощо), надання письмових чи усних вказівок, укладення угод або будь-які інші дії чи бездіяльність органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю (колегіального органу чи посадової особи), які призвели або можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції.

Частиною 2 статті 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції" визначено, що антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю визнаються зокрема: надання окремим суб`єктам господарювання або групам суб`єктів господарювання пільг чи інших переваг, які ставлять їх у привілейоване становище стосовно конкурентів, що призводить або може призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції; дія, внаслідок якої окремим суб`єктам господарювання або групам суб`єктів господарювання створюються несприятливі чи дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами.

Згідно з частиною 3 статті 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції" вчинення антиконкурентних дій органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю забороняється і тягне за собою відповідальність згідно з законом.

Антиконкурентні дії органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції (пункт 3 частини 1 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції").

Відповідно до частини 2 статті 25 Господарського кодексу України органам державної влади і органам місцевого самоврядування, що регулюють відносини у сфері господарювання, забороняється приймати акти або вчиняти дії, що визначають привілейоване становище суб`єктів господарювання тієї чи іншої форми власності, або ставлять у нерівне становище окремі категорії суб`єктів господарювання чи іншим способом порушують правила конкуренції. У разі порушення цієї вимоги органи державної влади, до повноважень яких належить контроль та нагляд за додержанням антимонопольно-конкурентного законодавства, а також суб`єкти господарювання можуть оспорювати такі акти в установленому законом порядку.

Згідно з частиною 1 статті 31 Господарського кодексу України дискримінацією суб`єктів господарювання органами влади у цьому Кодексі визнається, зокрема, надання окремим підприємцям податкових та інших пільг, які ставлять їх у привілейоване становище щодо інших суб`єктів господарювання, що призводить до монополізації ринку певного товару.

Позивач як суб`єкт господарювання та платник податку оскаржує рішення Смолінської селищної ради "Про встановлення на території Смолінської селищної ради податку та пільг на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2020 рік" №307 від 27.06.2019 року в частині встановлення ставок податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб та пільг із сплати податку.

Згідно з пунктом 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; ґ) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі.

Постановою Кабінету Міністрів України від 24.05.2017 року №483 затверджена форма типового рішення про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Форма цього рішення передбачає, що ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, встановлюються на об`єкти нерухомості в залежності від типів об`єктів нерухомості, передбачених Класифікацією будівель та споруд, окремо для юридичних та фізичних осіб.

Наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації №507 від 17.08.2000 року затверджено та введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000. Відповідно до цього Класифікатора будівлі нежитлові класифікуються за такими групами: 121) Готелі, ресторани та подібні будівлі, 122) Будівлі офісні, 123) Будівлі торговельні, 124) Будівлі транспорту та засобів зв`язку, 125) Будівлі промислові та склади, 126) Будівлі для публічних виступів, закладів освітнього, медичного та оздоровчого призначення, 127) Будівлі нежитлові інші.

Відтак віднесені до цих груп об`єкти нежитлової нерухомості, які є об`єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, використовуються/можуть використовуватися суб`єктами господарювання - як юридичними особами так і фізичними особами-підприємцями - для здійснення господарської діяльності.

У Додатку 1 до рішення Смолінської селищної ради "Про встановлення на території Смолінської селищної ради податку та пільг на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2020 рік" №307 від 27.06.2019 року відповідачем встановлено різні ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, залежно від власника нерухомого майна. Так, для об`єктів нежитлової нерухомості усіх груп та типів що перебувають у власності фізичних осіб, ставка податку за 1 кв. м. встановлена у розмірі 0,050 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, а для об`єктів нежитлової нерухомості усіх груп та типів, що перебувають у власності юридичних осіб, ставка податку за 1 кв. м. встановлена у розмірі 1,500 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, тобто у 30 разів вища.

Суд наголошує, що орган місцевого самоврядування, що представляє відповідну територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, у питанні визначенні ставок місцевих податків має враховувати допустимі законні межі своїх повноважень та об`єктивні, розумні критерії для убезпечення учасників господарських відносин та платників податків від свавілля, несправедливості, непрогнозованості свого рішення, не допускаючи широкого й довільного розуміння (тлумачення) органом місцевого самоврядування дискреції у зазначеному питанні.

Підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України передбачена диференціація ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, залежно від місця розташування (зональності) та типів об`єктів нерухомості, але не в залежності від власника нерухомості. Воднораз, підпунктом 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України передбачена можливість встановлення пільг з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, для фізичних осіб виходячи з їх майнового стану та рівня доходів, а також пільг з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів нежитлової нерухомості, залежно від майна, яке є об`єктом оподаткування.

Внаслідок прийняття спірного рішення, яким встановлені різні ставки податку для фізичних осіб та юридичних осіб при оподаткуванні об`єктів нежитлової нерухомості однакового типу на території Смолінської об`єднаної територіальної громади, які можуть використовуватися ними у здійсненні однакових видів господарської діяльності, для юридичних осіб створені дискримінаційні умови діяльності порівняно з умовами діяльності для фізичних осіб підприємців, оскільки юридичні особи повинні сплачувати податок за значно вищою ставкою та, відповідно, нести більші витрати в господарській діяльності, що обмежує можливість конкурувати з фізичними особами-підприємцями на відповідному ринку.

Це свідчить про встановлення Смолінською селищною радою різних ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для суб`єктів господарювання, які здійснюють аналогічні види діяльності, та нездійснення цим органом місцевого самоврядування уніфікації ставок податку за об`єкти нежитлової нерухомості однакового типу, в результаті чого одні суб`єкти господарювання отримують більш сприятливі умови конкуренції порівняно з іншими, що призводить до створення суб`єктам господарювання, які діють на одному товарному ринку, нерівних умов, оскільки такі дії сприяють збільшенню витрат, пов`язаних зі сплатою податку, а відтак дорожчанню продукції, зменшенню рівня прибутковості тощо.

Тож суд погоджується з доводами позивача, що такі дії відповідача є антиконкурентними, а при встановленні на 2020 рік ставок податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, відповідач порушив принцип нейтральності оподаткування, установлений статтею 4 ПК України.

Відтак, додаток 1 до рішення Смолінської селищної ради №307 від 27.06.2019 року "Про встановлення на території Смолінської селищної ради податку та пільг на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2020 рік", в частині встановлення ставок податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб та Додаток 2, яким встановлено пільгу в розмірі 100% за об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, що не використовується є протиправними, оскільки суперечить нормам Податкового кодексу України та Закону України "Про захист економічної конкуренції".

Частиною 9 статті 264 КАС України передбачено, що суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.

За правилами пункту 1 частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

Відповідно до частини 2 статті 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Стаття 58 Конституції України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності.

Конституційний Суд України у рішенні від 03.10.1997 року №3-зп вказав, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Спірне рішення відповідача в оскарженій позивачем частині є нормативно-правовим актом органу місцевого самоврядування з питань оподаткування, який регулював правовідносини щодо справляння податку на майно, відмінне від земельної ділянки, у 2020 році на території Смолінської об`єднаної територіальної громади, із застосуванням ставки, яка діяла з 01.01.2020 року до 31.12.2020 року.

З 01.01.2021 року діяло інше рішення Смолінської селищної ради "Про встановлення на території Смолінської селищної ради податку та пільг на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2021 рік" №454 від 19.06.2020 року.

Отже, оскільки пункт 1.6 рішення Смолінської селищної ради №307 від 27.06.2019 року "Про встановлення на території Смолінської селищної ради податку та пільг на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2020 рік" згідно з додатком 1 до цього рішення в частині встановлення ставок податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, наразі не діють, тому підстав визнавати їх нечинними суд не вбачає та відмовляє у задоволенні позову у цій частині вимог.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) №303-A, пункт 29).

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Кіровоградського окружного адміністративного суду, відповідачем не доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України, частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України та положень Податкового кодексу України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

VІ. Судові витрати.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2102,00 грн. (а.с.2). Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України підлягають стягненню на користь позивача судові витрати у розмірі 2102,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250, 255, 292-297, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним додаток 1 до рішення Смолінської селищної ради від 27 червня 2019 року № 307 Про встановлення на території Смолінської селищної ради податку та пільг на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2020 рік, в частині встановлення ставок податків для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості.

Визнати протиправним Додаток 2 до рішення Смолінської селищної ради від 27 червня 2019 року № 307 Про встановлення на території Смолінської селищної ради податку та пільг на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2020 рік, яким встановлено пільгу в розмірі 100% за об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, що не використовується.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім Дербі" (вул.Козакова, буд.43, смт. Смоліне, Маловисківський район, Кіровоградська область, 26223; ) понесені судові витрати (судовий збір) у розмірі 2102,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Смолінської селищної ради Маловисківського району Кіровоградської області (вул.Козакова, 39, смт. Смоліне, Маловисківський район, Кіровоградська область, 26223, код ЄДРПОУ - 05378818).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя

Кіровоградського окружного

адміністративного суду Р.В. Жук