Справа № 160/12919/22
Суддя: Савченко Артур Владиславович
Дата ухвалення: 2022-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

27 вересня 2022 року Справа № 160/12919/22

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Савченка А.В., розглянувши в порядку письмово провадження клопотання Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про залишення позовної заяви без розгляду в адміністративній справі №160/12919/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 24.08.2022 р. звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області щодо невиплати йому одноразової грошової допомоги при звільненні;

- стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області на його користь одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 15415,80 грн.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.08.2022 р. відкрито провадження в цій адміністративній справі та призначено цю справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

До суду 20.09.2022 р. надійшло клопотання Головного управління МВС України в Дніпропетровській області про залишення позовної заяви без розгляду.

Клопотання обґрунтовано тим, що позивачем при пред`явленні позову до суду пропущено строк звернення до суду, який встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, що є підставою для залишення позовної заяви без розгляду.

Дослідивши подане клопотання, суд зважає на таке.

За змістом ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).

Водночас ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому, протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Згідно з ч. 2 ст. 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другої статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду, з якими не обмежується будь яким-строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 Кодексу, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, аналіз наведених норм чинного законодавства з урахуванням положень Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 дає підстави для висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Суд зазначає, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого в ст. 43 Конституції України права на працю.

Отже, в аспекті спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що поняття «грошове забезпечення», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «заробітна плата», які використано у чинному законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір в частині вимог невиплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні охоплюється застосованим у ч. 2 ст. 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці».

Аналогічну позицію висловлено у постановах Верховного Суду у постановах від 22 травня 2020 року у справі №808/3200/17, від 04 лютого 2021 року у справі № 160/5393/19 та від 10.02.2022 р. у справі №420/13606/21.

Суд зазначає, що ч.2 ст.233 КЗпП України, на час виникнення спірних правовідносин, передбачала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Водночас, на момент звернення з цим позовом 16.08.2022 р., що підтверджується почтовім штемпелем, ч.2 ст.233 КЗпП України передбачала, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Також, суд зазначає, що відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

З урахуванням норм Конституції України позивач повинен мати можливість на звернення з такими вимогами протягом трьох місяців з дня набрання чинності законом, яким введено такий тримісячний строк.

Враховуючи викладене, суд вважає, що у цих спірних правовідносинах позивач не пропустив строк звернення до суду передбачений ч.2 ст.233 КЗпП України.

Щодо посилання відповідача на постанови Верховного Суду від 09.07.2020 р. у справі № 320/6659/18 та від 27.08.2020 р. № 804/871/16 в яких зазначено, що одноразова грошова допомога при звільненні не входить до складу грошового забезпечення, а тому судом не застосовується ч.2 ст.233 КЗпП України, якою передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком, суд не бере до уваги, оскільки ці правовідносини стосуються саме компенсації за затримку розрахунку при звільненні, що не є предметом розгляду цієї справи.

З огляду на вищезазначене, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні клопотання Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про залишення позовної заяви без розгляду в адміністративній справі №160/12919/22.

Керуючись ст. 122, 123, 248, 256, 295, 297 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про залишення позовної заяви без розгляду в адміністративній справі №160/12919/22 відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України та може бути оскаржена в строки, передбачені статтею 295 КАС України.

Суддя А.В. Савченко