Справа № 280/11307/21
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2022-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

22 вересня 2022 року Справа № 280/11307/21
м. Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стрельнікової Н.В., за участю секретаря судового засідання Демченко А.Е. розглянув у підготовчому засіданні у залі суду у м. Запоріжжі клопотання відповідача про залишення позову без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Запорізького окружного адміністративного суду знаходиться вищезазначена справа.

02.02.2022 до суду від відповідача надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду вх. №7932 з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду. В обгрунтування заяви відповідач зазначив наступне. Так, статтею 233 Кодексу законів про працю України визначено, у разі наявності спору щодо компенсації за невикористану відпустку працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Згідно із положеннями ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 р. за № 114/8713 (далі - Інструкція № 5) суми грошових компенсацій у разі невикористання відпусток є платою за невідпрацьований час (підпункт 2.2.12 пункту 2 Інструкції № 5). В такому разі презюмується неможливість віднесення компенсації за невикористану відпустку до належної заробітної плати. Таким чином, виходячи з наведеного, можна прийти до висновку, що суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток не визначені як заробітна плата ст. 94 та главою 7 Кодексу законів про працю України. Під поняттям «належна» слід розуміти така, яка повинна бути виплачена відповідно до умов трудового договору та/або вимог законодавства. Однак оскільки ця сума не відноситься до обсягу поняття заробітної плати, то її належність не є безумовною підставою для застосування ч. 2 ст. 233 КЗпП. Таким чином, у разі необхідності стягнення з роботодавця грошової компенсації за невикористану відпустку Суд повинен застосовуватись тримісячний строк звернення до суду, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП. На підставі наведеного відповідач вважає, що позивач позовом до суду звернувся з пропуском строку звернення до суду. Просить залишити позовну заяву без розгляду.

18.02.2022 до суду від представника позивача надійшли письмові заперечення вх. №10209 проти заяви відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у яких представник позивача зазначив наступне. Відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У своєму рішенні № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року, у справі № 1 13/2013 Конституційний суд України надав тлумачення визначення заробітної плати , відповідно до якого під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, па отримання яких працівник мас право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. В тому ж рішенні Конституційний суд України робить висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від тою, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Таким чином, представник позивача зазначає, що строк для звернення до суду з позовною вимогою про зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки не порушено.

У підготовчому засіданні 22.09.2022 представники сторін підтримали вищевказані заяви, з підстав, викладених у них.

Суд, дослідивши матеріали адміністративної справи, розглянувши подане клопотання, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення поданого клопотання, з огляду на наступне.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо: з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Згідно ч.3 та 4 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до ч.2 ст.122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В свою чергу, згідно ч.4 ст.122 КАС України, якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач у позовній заяві просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати позивачу при звільненні компенсації за 40 невикористаних днів додаткових соціальних відпусток, як одинокій матері за 2016, 2017, 2018, 2019 роки.

-зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за 40 невикористаних днів додаткових соціальних відпусток, як одинокій матері за 2016, 2017, 2018, 2019 роки;

- визнати протиправними дії відповідача щодо затримки розрахунку при звільненні позивача;

-стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.09.2020 по день прийняття судового рішення по цій адміністративній справі в сумі, яка дорівнює помноженню 971.73 грн. на кількість робочих днів з 30.09.2020 по день прийняття судового рішення по цій адміністративній справі за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача.

Згідно ч. 3 ст. 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України в редакції, яка діяла на час звернення позивача до суду та на час невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» встановлено, наступну структуру заробітнї плати.

Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У своєму рішенні № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року, у справі № 1 13/2013 Конституційний суд України надав тлумачення визначення заробітної плати, відповідно до якого під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, па отримання яких працівник мас право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Також, у зазначеному рішенні Конституційного суду України зазначено про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежусться будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від тою, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

На підставі наведеного суд дійшов висновку про те, що структура заробітної плати включає в себе компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством України та які виплачуються при звільненні працівника в якості компенсації за невикористані дні відпустки.

Таким чином, строк для звернення до суду з позовною вимогою про зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки позивачем не було порушено, оскільки такі вимоги згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість клопотання представника відповідача щодо залишення позовної заяви без розгляду та відсутність підстав для його задоволення.

Керуючись ст.ст.122, 240, 241, 248, 256 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях про залишення позовної заяви без розгляду - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили у порядку та строки, передбачені ст. 256 КАС України та може бути оскаржена у порядку та строки, передбачені ст.ст. 293, 294, 295, 296 та 297 КАС України.

Ухвала складено у повному обсязі 26.09.2022.

Суддя Н.В.Стрельнікова