Справа № 260/5179/21
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2022-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

26 вересня 2022 року м. Ужгород№ 260/5179/21
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванчулинця Д.В., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в особі представника адвоката Горщак Сергія Васильовича ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління ДПС у Закарпатській області (вул. Волошина, буд. 52, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, код ЄДРПОУ ВП 44106694) про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) в особі представника адвоката Горщак Сергія Васильовича звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Закарпатській області (далі - відповідач), яким просить суд:

1) поновити процесуальний строк, встановлений законом для ОСОБА_1 на звернення до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Закарпатській області у частині визнання протиправними та скасування вимог № Ф-2118-50 від 06.11.2018 на суму 15819,54 грн., № Ф-211 8-50 від 11.11.2019 на суму 10719,72 грн.;

2) прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі в порядку спрощеного провадження;

3) визнати протиправною та скасувати вимогу про сплати боргу (недоїмки) Головного управління Державної податкової служби у Закарпатській області № Ф-2118-50 від 06.1 1.2018 на суму 15819,54 грн., № Ф-2118-50 від 11.11.2019 на суму 10719,72 грн.. № Ф- 2118-50 від 06.05.2021 на суму 37788,74 грн.;

4) зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у Закарпатській області виключити з інтегрованої картки платника (ІКП) заборгованість з єдиного соціального внеску ОСОБА_1 у розмірі 37788,74 гривень;

5) судові витрати покласти на відповідача (а.с.1-10).

Позовну заяву мотивовано тим, позивач була зареєстрована, як фізична особа-підприємець з 17 жовтня 2002 року по 25 грудня 2021 року та перебувала на загальній системі оподаткування. Фактично позивач діяльність, як фізична особа-підприємець не здійснювала з 2010 року, знаходилася в Угорщині, де постійно проживає, що підтверджується Карткою на постійне проживання АК039734, що видано в м. Секешфегервар (Угорщина) від 21 червня 2010 року та паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_3 з відмітками про перетин державного кордону, де була працевлаштована як найманий працівник з 19 червня 2017 року по 29 лютого 2020 року у Командитному товаристві Bilei, що підтверджується довідкою роботодавця про припинення трудових відносин від 14 вересня 2021 року, а з початку 2020 року є платником збору па пенсійне забезпечення згідно законодавства Угорщини, що підтверджується Повідомленням про встановлення зобов`язання щодо сплати внесків на охорону здоров`я № , що винесена Східно-Будапештською податковою та митною дирекцією, а також квитанціями про сплату відповідних зарахувань № E1054/S0029 від 20.05.2020, № E1054/S0010 від 29.07.2020, E1054/S0101 від 16.10.2020. На початку травня 2021 року у зв`язку з моніторингом інформації в електронному кабінеті платника податків, позивачу стало відомо про наявність у нього недоїмки з єдиного соціального внеску.

При зверненні до територіальних підрозділів Головного управління Державної податкової служби у Закарпатській області (відповідача) позивачу надана усна інформація, що в інтегрованій картці позивача міститься нарахування єдиного соціального внеску у загальній сумі 37788,74 грн., з яких:

- за 2017 рік - 8448 грн., що дорівнює мінімальному страховому внеску (3200 x 22%) помноженому на кількість місяців звітного року;

- за 2018 рік - 9828,72 грн., або 2457,18 грн. за кожний квартал, (мінімальна заробітна плата з січня 2018 року 3723 х 22 відсотки = 819,06 грн./міс.);

- за 2019 рік - 11016,72 грн. (мінімальна заробітна плата з січня 2019 року 4173 х 22 відсотки 918,06 грн./ міс., за квартал відповідно 918,06 грн. х 3 = 2754,18 грн.);

- за 2020 рік - 8495,3 грн. з урахуванням п.9 прим. 10 Закону №2464 (мінімальна заробітна плата з січня 2020 року 4723 х 22 відсотки = 1039,06 грн./міс. та з вересня 2020 року 5000 грн. х 22 відсотки = 1100,00 грн.).

Також позивачу було надано 06 травня 2021 року під особистий підпис вимогу № Ф-2118-50 від 06 травня 2021 року на суму 37788,74 грн. та копії вимог, що виносилися раніше № Ф-2118-50 від 06 листопада 2018 року на суму 15819,54 грн., № Ф-2118-50 від 11 листопада 2019 року на суму 10719,72 грн.

Як вбачається із зазначеного, щодо позивача відповідачем були винесені три вимоги про сплату боргу (недоїмки), причому всі мають один і той самий номер але різні дати та різні суми заборгованості зі сплати єдиного внеску. До жодної з вимог не доданий розрахунок заборгованості, не зазначено за який період виникла ця заборгованість, не зазначено чи всі оскаржувані вимоги стосуються різних періодів чи одного й того самого періоду.

При чому загальна сума оскаржуваних вимог становить 64 328,00 грн., у той час як в інтегрованій картці платника обліковується недоїмка з єдиного соціального внеску у сумі 37 788,74 грн.

Позивачем оскаржено вимогу № Ф-2118-50 від 06 травня 2021 року на суму 37788,74 грн. до Державної податкової служби України скаргою від 03 червня 2021 року. Дану скаргу було залишено без розгляду рішенням № 4835/К/99-00-06-02-01-09 від 25 червня 2021 року, яке отримано позивачем 01 липня 2021 року рекомендованим листом за № 904, що підтверджується відстеженням (трекінгом) поштового відправлення з сайту Укрпошти.

Позивач вважаючи оскаржувані вимоги винесені з порушенням норм чинного в Україні законодавства та приписів нормативно-правових актів, за період у якому позивачем вже сплачено єдиний соціальний внесок у країні у якій позивач протягом 2017-2020 постійно проживала, як найманим працівником, а нарахування ЄСВ у ІКП поклали на позивача надмірний тягар зі сплати єдиного внеску у подвійному розмірі, а тому підлягають скасуванню, у зв`язку з чим і звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Закарпатського окружного адміністративного суду було відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.50, 51).

Представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Позивач 17 жовтня 2002 року зареєстрована, як фізична особа-підприємець, номер державної реєстрації № НОМЕР_4 та перебувала на обліку в контролюючому органі, як фізична особа-підприємець з 17 жовтня 2002 року, як платник єдиного соціального внеску, про що свідчать дані податкового обліку та реєстрів, що відображені у єдиній інформаційній системі контролюючого органу. 18 травня 2021 року ОСОБА_1 прийнято рішення про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності, яка проведена за №002016793. Таким чином за період з 17 жовтня 2002 року до 18 травня 2021 року позивач перебував в статусі фізичної особи - підприємця та відповідно до вимоги пункту 4 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» був платником єдиного внеску. 06 грудня 2016 року Законом України №1774 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесено зміни до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», які набули чинності з 01 січня 2017 року, зокрема щодо нарахування та сплати єдиного внеску фізичними особами - підприємцями, в тому числі тими, які обрали спрощену систему оподаткування. З 01 січня 2017 року фізичні особи - підприємці зобов`язані сплачувати єдиний внесок незалежно від доходів. Згідно з абзацом 3 частини восьмої статті 9 Закону платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року. З огляду на вказані норми, позивач зобов`язаний був сплатити єдиний внесок, нарахований за 2017 рік у розмірі 8448,00 грн. (3200,00* 12*22%), за I-IV квартал 2018 року у розмірі 9 828,72 грн. (по 2 457,18 грн. за квартал (3723,00*3*22%), за I- IV квартал 2019 у розмірі 11 016,72 грн. (по 2 754,18 грн. за квартал (4173,00*3*22%) та за I-IV квартал 2020 року у розмірі 8495,30 грн. (по 3117,18 грн. за квартал (4723,00*3*22% до 01.09.2020 та по 3300,00 грн. за квартал (5000,00*3*22% з 01.09.2020 по 31.12.2020) за виключенням березня, квітня та травня місяця 2020 року (по 1039,06 грн. на місяць) з якого запроваджено карантин та звільнено ФОП від обов`язку сплачувати ЄСВ) до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. Так, станом на 31 січня 2021 року у позивача була наявна сума заборгованості зі сплати єдиного внеску у розмірі 37788,74 грн. Таким чином за період перебування позивача у статусі фізичної особи-підприємця, останньому було нараховано єдиного соціального внеску у розмірі 37788,74 грн. Контролюючим органом сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2118-50 від 06 травня 2021 року на суму заборгованості у розмірі 37788,74 грн. Посилання позивача на те, що не здійснює діяльності з 2010 року, знаходилася в Угорщині, де постійно проживає, що підтверджується Карткою на постійне проживання АК039734, що видане в м. Секешфегервар (Угорщина) від 21 червня 2010 року та була працевлаштована в періоді з 16 липня 2017 року по 29 лютого 2020 року, а з початку 2020 року є платником збору на пенсійне забезпечення згідно законодавства Угорщини не є відповідно до законодавства України підставою на звільнення від сплати єдиного соціального внеску. Відтак, представник відповідача просив суд відмовити позивачеві в задоволенні позовних вимог (а.с.54-56).

Представник позивача скористався своїм правом та подав до суду відповідь на відзив (а.с.77-80).

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 була зареєстрована, як фізична особа-підприємець з 17 жовтня 2002 року по 25 грудня 2021 року та перебувала на загальній системі оподаткування (а.с.20).

Як вбачається зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів, фактично позивач діяльність, як фізична особа-підприємець не здійснювала з 2010 року, знаходилася в Угорщині, де постійно проживає, що підтверджується Карткою на постійне проживання АК039734, що видано в м. Секешфегервар (Угорщина) від 21 червня 2010 року (а.с.21, 22) та паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_3 з відмітками про перетин державного кордону (а.с.12-18), де була працевлаштована як найманий працівник з 19 червня 2017 року по 29 лютого 2020 року у Командитному товаристві Bilei, що підтверджується довідкою роботодавця про припинення трудових відносин від 14 вересня 2021 року (а.с.23, 24), а з початку 2020 року є платником збору па пенсійне забезпечення згідно законодавства Угорщини, що підтверджується Повідомленням про встановлення зобов`язання щодо сплати внесків на охорону здоров`я № , що винесена Східно-Будапештською податковою та митною дирекцією (а.с.26, 27), а також квитанціями про сплату відповідних зарахувань № E1054/S0029 від 20.05.2020, № E1054/S0010 від 29.07.2020, E1054/S0101 від 16.10.2020 (а.с.29, 30). На початку травня 2021 року у зв`язку з моніторингом інформації в електронному кабінеті платника податків, позивачу стало відомо про наявність у нього недоїмки з єдиного соціального внеску (а.с.32, 33).

При зверненні до територіальних підрозділів Головного управління Державної податкової служби у Закарпатській області (відповідача) позивачу надана усна інформація, що в інтегрованій картці позивача міститься нарахування єдиного соціального внеску у загальній сумі 37788,74 грн., з яких:

- за 2017 рік - 8448 грн., що дорівнює мінімальному страховому внеску (3200 x 22%) помноженому на кількість місяців звітного року;

- за 2018 рік - 9828,72 грн., або 2457,18 грн. за кожний квартал, (мінімальна заробітна плата з січня 2018 року 3723 х 22 відсотки = 819,06 грн./міс.);

- за 2019 рік - 11016,72 грн. (мінімальна заробітна плата з січня 2019 року 4173 х 22 відсотки 918,06 грн./ міс., за квартал відповідно 918,06 грн. х 3 = 2754,18 грн.);

- за 2020 рік - 8495,3 грн. з урахуванням п.9 прим. 10 Закону №2464 (мінімальна заробітна плата з січня 2020 року 4723 х 22 відсотки = 1039,06 грн./міс. та з вересня 2020 року 5000 грн. х 22 відсотки = 1100,00 грн.).

Також позивачу було надано 06 травня 2021 року під особистий підпис вимогу № Ф-2118-50 від 06 травня 2021 року на суму 37788,74 грн. та копії вимог, що виносилися раніше № Ф-2118-50 від 06 листопада 2018 року на суму 15819,54 грн., № Ф-2118-50 від 11 листопада 2019 року на суму 10719,72 грн.

Як вбачається із зазначеного, щодо позивача відповідачем були винесені три вимоги про сплату боргу (недоїмки), причому всі мають один і той самий номер але різні дати та різні суми заборгованості зі сплати єдиного внеску. До жодної з вимог не доданий розрахунок заборгованості, не зазначено за який період виникла ця заборгованість, не зазначено чи всі оскаржувані вимоги стосуються різних періодів чи одного й того самого періоду.

При чому загальна сума оскаржуваних вимог становить 64 328,00 грн., у той час як в інтегрованій картці платника обліковується недоїмка з єдиного соціального внеску у сумі 37 788,74 грн.

Позивачем оскаржено вимогу № Ф-2118-50 від 06 травня 2021 року на суму 37788,74 грн. до Державної податкової служби України скаргою від 03 червня 2021 року (а.с.38, 39). Дану скаргу було залишено без розгляду рішенням № 4835/К/99-00-06-02-01-09 від 25 червня 2021 року (а.с.40-42), яке отримано позивачем 01 липня 2021 року рекомендованим листом за № 904, що підтверджується відстеженням (трекінгом) поштового відправлення з сайту Укрпошти (а.с.44).

Не погоджуючись з вищезазначеними податковими вимогами позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку даним спірним правовідносинам, судом встановлено наступне.

Відповідно до вимог частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України від 08.07.2010 № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон).

До вказаного Закону Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017 були внесені зміни, які запровадили, серед іншого, сплату єдиного внеску для фізичних осіб - підприємців (крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування) та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, у сумі, що не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, незалежно від отримання доходу (прибутку) у місяці нарахування єдиного внеску.

Згідно пункту 2 частини першої статті 1 Закону, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Як визначено пунктом 4 частини першої статті 4 Закону, платниками єдиного внеску, є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (пункт 2 частини першої статті 7 Закону).

Пункт 3 частини першої статті 7 Закону передбачає, що для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно з нормами частини п`ятої статті 8 Закону єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Відповідно до абзацу третього частини восьмої статті 9 Закону (в редакції, яка діяла до 31.12.2017) платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

У редакції Закону України від 03.10.2017 № 2148-VIII, яка діє з 01.01.2018, вищевказана стаття передбачає, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Згідно частин четвертої статті 25 Закону орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) страхувальниками, визначеними Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 № 449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 04.05.2018 № 469) та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за № 508/26953 (далі - Інструкція № 449).

Згідно пункту 1 розділу VI Інструкції № 449 до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції у порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції (абзац другий пункту 2 розділу VI Інструкції № 449).

В силу абзацу третього пункту 3 розділу VI Інструкції № 449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається), зокрема, платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій). Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень (пункт 3 розділу VI Інструкції № 449).

Аналіз змісту вищенаведених норм свідчить про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Недоїмкою ж є сума єдиного внеску, своєчасно не сплачена у строки, встановлені Законом.

Таким чином, має місце порушення строку обчислення боргу по сплаті єдиного соціального внеску, який мав бути зроблений в кінці календарного місяця (кварталу) у разі існування недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску.

Проте, контролюючим органом вимога про сплату боргу (недоїмки) на адресу позивача не направлялась тривалий час, а заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску за цей час значно зростала. Вказане вище свідчить про порушення податковим органом процедури, яка передує прийняттю вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Із системного аналізу норм Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" вбачається, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Вказана мета досягається шляхом регулярної сплати мінімального страхового внеску.

В даному випадку слід застосувати положення статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За своїм змістом стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує право на мирне володіння майном і обумовлює випадки втручання у таке право мирного володіння майном, а відповідно до тлумачення й усталеної практики Європейського суду з прав людини (напр. рішення в справах "Спорронг і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства". "Іммобільяре Саффі" проти Італії", "East/West Alliance Limited" проти України". "Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії" тощо) в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції слід виокремлювати три норми: перша норма (перше речення першого абзацу) - має загальний характер і закладає принцип мирного володіння майном; друга норма (друге речення першого абзацу) - охоплює питання позбавлення права власності та визначає для цього певні критерії и умови; третя норма (другий абзац) - визнає право договірних держав, зокрема, контролювати використання майна в загальних інтересах. При цьому, як підтверджується практикою Суду, друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті І Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31 107/96, п. 58, ECHR 1999-1 І). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22.09.1994, Series А N 296-А, п. 42, та "Куиюглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10.05.2007).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірним тягар (рішення від 23.09.1982 у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення віл 21.02.1986 у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п. 50, Series А N 98).

Слід наголосити на тому, що в даному випадку бездіяльність з боку контролюючого органу щодо невинесення протягом тривалого часу після внесення змін в законодавство вимоги про сплату боргу (недоїмки) поклала на особу надмірний тягар зі сплати єдиного внеску, ставить у надзвичайно скрутне матеріальне становище, зважаючи на перебування позивача у декретній відпустці та наявності осіб, які перебувають у позивача на утриманні.

Враховуючи вищевикладене, в даному випадку право позивача на володіння своїми грошовими коштами в розумінні положень статті І Першого протоколу до Конвенції є порушеним та підлягає відновленню.

Аналогічна правова позиція щодо порушення податковим органом строків винесення податкової вимоги викладена у Постанові Шостого апеляційного адміністративного суду 22.05.2019 у справі № 620/507/19.

Додатково слід наголосити на тому, що податкове законодавство України ґрунтується, зокрема, на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (п.4.1.4 пп. 4.1 ст.4 Податкового кодексу України).

Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» станом на день виникнення спірних правовідносин не було врегульовано адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та здійснення підприємницької діяльності.

Із системного аналізу його норм вбачається, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Вказана мета досягається шляхом регулярної сплати мінімального страхового внеску.

Таким чином, в розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як особою, що провадить підприємницьку діяльність.

Водночас, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.

Слід звернути увагу, що особа, яка провадить господарську діяльність, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа с застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 21 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та в подальшому підтримана у постановах від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18), від 03.04.2020 (справа № 140/642/19).

Щодо вимоги, про зобов`язати виключити із інтегрованої картки платника (ІКП) заборгованість з єдиного соціального внеску, слід зазначиш наступне.

Наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016 № 422, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.05.2016 за № 751/28881 затверджено Порядок ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, який визначає організацію діяльності з ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) (далі - Порядок № 422).

Згідно н. 2 вказаного порядку інтегрована картка платника (далі - ІКП) - форма оперативного обліку податків, зборів, митних платежів до бюджетів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу та включає перелік показників підсистем інформаційної системи органів ДФС, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та цільовими фондами, а оперативний облік - процес відображення, систематизації та узагальнення первинних показників через їх перетворення в облікові показники в ІКП.

Пунктом 3 Порядку № 422 встановлено, що оперативний облік податків і зборів, митних та інших платежів до бюджету, єдиного внеску здійснюється органами ДФС в інформаційній системі органів ДФС.

Відповідальними за достовірність відображення в інформаційній системі органів ДФС первинних показників є працівники структурних підрозділів органів ДФС за напрямами роботи (п. 4 Порядку № 422).

Відповідно до п. 1 розділу 2 Порядку № 422 з метою забезпечення контролю за коректністю відображення інформації в інформаційній системі органів ДФС при відкритті/закрити ІКП підрозділом, який здійснює облік платежів та інших надходжень, проводиться щоденний контроль шляхом формування реєстрів перевірки записів за напрямами: відповідність форм відкритих ІКП затвердженому переліку форм ІКП; відповідність відкритої ІКП за видами бюджетів та платежів як для юридичних, так і для фізичних осіб відповідно до затвердженого переліку форм ІКП; наявність нарахованих сум, сум податкового боргу, заборгованості з єдиного внеску та переплати за платежами, за якими не передбачено подання платником податкової звітності до органу ДФС (крім платежів, які контролюються органами ДФС в частині актів перевірок); наявність відкритої ІКП за платником, який знятий з обліку в органі ДФС; наявність у платника, якого виключено з реєстру платників певного податку, відкритої ІКП без ознаки «платник відсутній в реєстрі»; наявність нарахованих сум, сум податкового боргу, заборгованості з єдиного внеску в ІКГІ зі спеціальним кодом «Платежі до з`ясування»; одночасна наявність показника переплати та невиділеного (незафіксованого) податкового боргу з грошового зобов`язання (заборгованості (без пені)) в ІКП; від`ємне значення переплати та/або боргу (заборгованості) в ІКП.

Розбіжності, в контексті приписів п. 2 розділу 2 Порядку № 422 не пізніше наступного робочого дня з дня їх виявлення відпрацьовуються підрозділом, який здійснює облік платежів та інших надходжень, шляхом усунення помилок: у разі виявлення невідповідностей між відкритими в інформаційній системі органів ДФС ІКП та затвердженим Переліком форм ІКП здійснюється перекодування ІКП на відповідну форму обліку ІКП; у разі сплати новоствореним платником, який не включений до реєстру платників певного податку, кошти розносяться до ІКП зі спеціальним кодом «Платежі до з`ясування». Відпрацювання ІКП зі спеціальним кодом «Платежі до з`ясування» здійснюється згідно з пунктом 3 глави 2 розділу III цього Порядку.

Системний аналіз вищевикладеного дає суду підстави дійти висновку, що у випадку неповного та/або несвоєчасного відображення у відповідних регістрах інформаційної системи, допущених як у результаті умисних дій працівників органів ДФС, так і внаслідок виникнення арифметичних та технічних помилок, у разі їх виявлення структурними підрозділами за напрямами роботи готується коригуючий документ з обов`язковим посиланням на первинний документ, показники якого виправляються. Коригування даних в інформаційній системі органів ДФС здійснюється підрозділами, відповідальними за введення таких даних з первинних документів, за поточною датою.

За таких обставин, у платників податків наявний такий спосіб захисту порушеного права як зобов`язання податкового органу, в якому платник податків перебуває на податковому обліку, внести зміни до інтегрованої картки платника податків.

Відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально - правового інтересу, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом, відповідно належним способом захисту порушеного права позивача є вимога про зобов`язання відповідача здійснити дії по відображенню/коригуванню у особовій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 25.03.2020 по справі № 826/9288/18.

Відповідно до частини 3 статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13 січня 2011 року (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України" (case of Cluiykina v. Ukraine) (Заява N 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статгі 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), n. n. 2836, Series AN 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для и. 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-11).

Отже, обираючи спосіб захисту своїх прав, позивач зважаючи на його ефективність з точки зору статті 13 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», відповідно до наведених положень Порядку обліку платників податків і зборів та Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в контексті обраного позивачем способу захисту, дає підстави для висновку, що належним способом захисту порушених прав та інтересів позивача буде зобов`язати відповідача виключити з інтегрованої картки платника (ІКП) заборгованість з єдиного соціального внеску.

Позивач знаходилася на постійному місці проживання в Угорщині, де постійно працює та сплачує внески на пенсійне забезпечення, що підтверджується вищезазначеними доказами. Таким чином позивач у зазначений час, не була податковим резидентом України.

Тобто, позивач перебував за межами України та офіційно була працевлаштована в Угорщині, при цьому, працедавцем виплачувалася їй заробітна плата та сплачувалися за неї всі необхідні внески, також позивач сплачує внески на пенсійне забезпечення відповідно до законодавства Угорщини.

Аналогічний висновок, щодо звільнення від сплати ЄСВ особи, що перебуває у трудових стосунках за межами України, викладено у Постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 26.10.2020 у справі № 240/3604/20.

Щодо судових витрат по справі.

Відповідно до статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Позивачем при поданні адміністративного позову сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн., що підтверджується квитанцією № 58594 від 28 вересня 2021 року (а.с.11).

Таким чином, вказана сума судового збору підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються статтею 134 КАС України. Відповідно до частини 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За приписами частин 3, 4 статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 7 статті 139 КАС України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Представником позивача подано клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. та судового збору у розмірі 908,00 грн. (а.с.64, 65).

На підтвердження складу та розміру понесених витрат на правничу допомогу представником позивача надано: копії детального опису робіт (наданих послуг) від 05 листопада 2021 року; договору про надання правової допомоги № 90/21 від 28 вересня 2021 року; протоколу № 1 від 28 вересня 2021 року про погодження гонорару; акту приймання-передачі наданих послуг № 1 від 05 листопада 2021 року до договору про надання правової допомоги № 90/21 від 28 вересня 2021 року; квитанції до прибуткового касового ордера № 90/20.1 від 05 листопада 2021 року на суму 5000,00 грн. (а.с.65-72)

Частиною 5 статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 134 КАС України).

Зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, оскільки зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії.

У частині 7 статті 134 КАС України вказано, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, суд зауважує, що при розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Слід зауважити, що відповідачем не подано клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу.

За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи у КАС, суд враховує також відсутність в матеріалах справи клопотання відповідача про зменшення розміру судових витрат.

Отже розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат, а саме представником позивача складені та підписані наступні документи: позовна заява з додатками, заява про судові витрати з додатками, відповідь на відзив відповідача на позовну заяву з додатками, всі копії документів завірені представником відповідача з дотриманням положень статті 94 КАС України, копія квитанції до прибуткового ордеру №90/21.1 від 05 листопада 2021 року.

Суд також враховує положення частини сьомої статті 134 КАС України, за якими обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналогічна правова позиція у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року по справі № 640/18402/19.

Суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 5 000 грн., підтвердженими матеріалами справи.

Таким чином, у відповідності до ч.3 ст. 139 КАС України витрати на правничу допомогу підлягає стягненню у розмірі 5 000 грн.

Відповідно до статті 77 частини 1 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оскільки, в адміністративних справах, де відповідачем є суб`єкт владних повноважень, повинен доказувати правомірність прийнято та оскаржуваного рішення, враховуючи, що у даній справі відповідач не довів правомірності виставлених ним вимог про сплату боргу (недоїмки), суд приходить висновку, що позов підлягає до задоволення повністю.

На підставі наведеного та керуючись ст. 77, 78, 242-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в особі представника адвоката Горщак Сергія Васильовича ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління ДПС у Закарпатській області (вул. Волошина, буд. 52, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, код ЄДРПОУ ВП 44106694) про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління Державної податкової служби у Закарпатській області № Ф-2118-50 від 06 листопада 2018 року на суму 15819,54 грн..

3. Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління Державної податкової служби у Закарпатській області № Ф-2118-50 від 11 листопада 2019 року на суму 10719,72 грн..

4. Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління Державної податкової служби у Закарпатській області № Ф- 2118-50 від 06 травня 2021 року на суму 37788,74 грн..

5. Зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у Закарпатській області виключити з інтегрованої картки платника (ІКП) заборгованість з єдиного соціального внеску ОСОБА_1 у розмірі 37788,74 гривень.

6. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Закарпатській області (вул. Волошина, буд. 52, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, код ЄДРПОУ ВП 44106694) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 коп.) судового збору та витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000 грн. (п`ять тисяч гривень 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяД.В. Іванчулинець