Справа № 161/10675/22
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2022-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 рокуЛьвівСправа № 161/10675/22 пров. № А/857/12209/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Сеника Р.П.,

за участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу Управління ДМС України у Волинській області на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 серпня 2022 року, прийняте суддею Кирилюк В.Ф. о 15 годині 19 хвилині у місті Луцьку, повний текст складено 10.08.2022 року у справі за позовом Управління ДМС України у Волинській області до громадянина Республіки Туреччини ОСОБА_1 про примусове видворення та затримання з метою примусового видворення за межі території України,-

встановив :

Управління ДМС України у Волинській області (надалі - позивач) звернулося з позовом до громадянина Республіки Туреччини ОСОБА_1 (надалі відповідач) про примусове видворення та затримання для забезпечення примусового видворення за межі території України.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 серпня 2022 року відмовлено в задоволенні позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд зазначив, що Верховний Суд у своїх правових позиціях неодноразово наголошував на тому, що іноземці, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають реадмісії, у разі наявності відповідного міжнародного договору про реадмісію, що в свою чергу виключає можливість застосування до них процедури примусового видворення, а відповідно й затримання з метою поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні для ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України (постанови Верховного Суду від 19 листопада 2020 року №743/859/20, від 08 лютого 2019 року № 308/8109/17).

До того ж Верховний Суд у постанові від 20 грудня 2019 року №308/3730/17 зазначив, що ані Конституція України, ані Віденська Конвенція 1969 року не пов`язують чинність міжнародного договору з його імплементацією або будь-якими діями на його виконання. Договір стає чинним після надання згоди на нього Верховною Радою України шляхом ратифікації, а тому факт неукладення виконавчого протоколу до нього не може вважатися перешкодою для виконання цього міжнародного договору.

В розглядуваному випадку Угода належним чином ратифікована Законом України від 24 липня 2006 року №27-V, набрала чинності для України з 19 листопада 2008 року (лист МЗС України від 07 листопада 2008 року №72/14-612/1-3403), а отже обов`язкова для виконання на всій території України, в тому числі і позивачем.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Управління ДМС України у Волинській області подало апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що громадянин Республіки Туреччини ОСОБА_2 в`їхав на територію України легально на підставі візи Y03016510. Матеріали справи не містять жодних доказів передачі (прийняття) даного іноземця відповідно до міжнародного договору про реадмісію. Тому вважає, що застосування у даному випадку ч.3 ст.29 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» хибним та таким, що не відповідає обставинам справи.

Звертає увагу на те, що відповідачем порушено умови міграційного законодавства щодо термінів перебування на території України, а саме більш, як 90 днів протягом 180 днів, тому іноземець зобов`язаний нести відповідальність за таке порушення.

Є наявні обґрунтовані підстави вважати, що відповідач ухилятиметься від виїзду з території України в добровільному порядку, що свідчить порушення чинного законодавства, відсутність документа на право перебування в Україні на підставі яких він може самостійно покинути територію України, а також відсутність у нього законних підстав перебування та проживання на території України.

Судом не встановлено заборон, перелічених в Законі України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо примусового повернення чи примусового видворення відповідача з території України в країну його походження або третю країну з якої відповідач прибув. Законні підстави для знаходження на території України у відповідача відсутні.

Твердження відповідача про те, що останній проживає значний час на території України та має сім`ю, бізнес не є причинами недотримання норм права.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст.229, ст.313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідач є громадянином Турецької Республіки. Вказане підтверджується як його внутрішнім посвідченням особи громадянина Турецької Республіки № НОМЕР_1 , так і паспортом для виїзду за кордон НОМЕР_2 . Позивачем не ставиться під сумнів особа відповідача та приналежність його саме до громадянства Турецької Республіки (а.с.10-11).

Також, як зазначає позивач, відповідач мав посвідку на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_3 , орган видачі 6301, терміном дії до 23 жовтня 2021 року.

Рішенням Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 10 червня 2022 року вирішено примусово повернути відповідача до країни походження або третьої країни. Зобов`язано його покинути територію України до 20 червня 2022 року. Заборонено в`їзд на територію України на 3 роки, а саме до 10 червня 2025 року (а.с.5).

Вказане рішення вручено відповідачу під розписку в присутності перекладача 10 червня 2022 року (а.с.6).

Постановою Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 10 червня 2022 року серії ПН МКМ №010786, відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.203 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100,00 грн. (а.с.16).

З матеріалів справи слідує, що рішення про примусове повернення відповідач не виконав, у зв`язку з чим 08 серпня 2022 року він був повторно затриманий на території м. Луцька співробітниками УДМС України у Волинській області (а.с.22).

З пояснень представника позивача слідує, що процедура реадмісії до відповідача не застосовувалася, а сам позивач наполягає саме на видворенні відповідача в загальному порядку.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України № 3773-VI від 22.09.2011 року «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Згідно із ст.2 вказаного Закону правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

За приписами ч.1 ст.26 цього Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч.5 ст.26 вказаного Закону).

Абзацом першим ч.1 ст.30 наведеного Закону визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Відповідно до абз.1 ч.4 ст.30 зазначеного Закону іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

За приписами ч.1 ст.29 вказаного Закону передача з України або прийняття в Україну іноземця або особи без громадянства здійснюється відповідно до міжнародного договору про реадмісію.

Пунктом 22 ст.1 вказаного Закону визначений термін: реадмісія - передача з території України або приймання на територію України іноземців та осіб без громадянства на підставах та в порядку, встановлених міжнародними договорами України.

Згідно з ст.2 наведеного Закону правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

У разі якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж передбачені цим Законом, застосовуються правила, передбачені таким міжнародним договором України.

Між Україною та Турецькою Республікою, громадянином якої є відповідач, укладений міжнародний договір про реадмісію, а саме Угода між Кабінетом Міністрів України та Урядом Турецької Республіки про реадмісію осіб, яка ратифікована Законом України від 24.07.2006 року № 27-V (надалі - Угода).

У статті 1 вказаної Угоди сторони визначили, що для її цілей «Іноземець» означає особу, яка не перебуває у громадянстві держав Договірних Сторін і є громадянином (підданим) третіх держав. «Особа без громадянства» означає особу, яка не визнається будь-якою державою відповідно до її законодавства як її громадянин.

Пунктом 1 статті 3 Угоди передбачено, що кожна Договірна Сторона на запит іншої Договірної Сторони без особливих формальностей здійснюватиме реадмісію осіб, які не виконують або припинили виконувати діючі умови для в`їзду або перебування на території держави запитуючої Договірної Сторони, якщо доведено або є дійсні підстави вважати, що ці особи мають громадянство держави запитуваної Договірної Сторони.

Відтак, громадяни Республіки Туреччини, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають реадмісії, що в свою чергу виключає можливість застосування до них процедури примусового видворення, а відповідно й затримання з метою поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні для ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.

Проте у разі відсутності доказів того, що відповідач є громадянином Республіки Туреччини, виключається можливість застосування до спірних правовідносин положень Угоди.

Правову позицію аналогічного змісту вже висловлював Верховний Суд, зокрема в постанові від 07 лютого 2019 року у справі №308/8109/17 та постанові від 19 липня 2019 року у справі №522/23102/17.

Відтак, враховуючи те, що відповідач є громадянином Турецької Республіки, що підтверджується його внутрішнім посвідченням особи громадянина Турецької Республіки № НОМЕР_1 та паспортом для виїзду за кордон НОМЕР_2 та не заперечується сторонами, то останній підлягає реадмісії.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав вважати неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційний суд не здійснює перерозподілу судових витрат в силу вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 272, 289, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Управління ДМС України у Волинській області залишити без задоволення, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 серпня 2022 року у справі №161/10675/22 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 26.09.2022 року у зв`язку із перебуванням судді Іщук Л.П. у відпустці.