Справа № 520/5237/22
Суддя: Котеньов О.Г.
Дата ухвалення: 2022-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2022 р. справа № 520/5237/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Олексія Котеньова, розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного провадження у м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради Вєлєвої Анастасії Олексіївни (м-н Павлівський, буд. 4, м. Харків, 61003, ) , Департаменту реєстрації Харківської міської ради (майдан Павлівський, буд. 4, м. Харків, 61003, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради Вєлєвої Анастасії Олексіївни, Департаменту реєстрації Харківської міської ради, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Вєлєвої Анастасії Олексіївни Департаменту реєстрації Харківської міської ради «про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень» №61861881 від 26 листопада 2021 року;

- зобов`язати Департамент реєстрації Харківської міської ради, зареєструвати право приватної власності на 1/2 квартири розташовану за адресою: АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_1 РНОКПП: НОМЕР_1 , на підставі Свідоцтва на право власності на житло, виданого 26 лютого 2007 року Відділом приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, реєстраційний № 3-07-296029.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 19.07.2022 позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування позову вказано, що Державний реєстр речових прав на нерухоме майно не містить будь- яких зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, а саме: (квартиру АДРЕСА_3 ), або якихось обтяжень щодо цього майна взагалі, а тому і відсутні суперечності щодо заявлених прав, про які зазначає реєстратор у відмові. Позивач звернувся з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, як заявник, якому належить відповідне право власності на нерухоме майно, стосовно реєстрації виключно права на 1/2 належної їй частини квартири. При зверненні з відповідною заявою, Позивач додає відповідні копії документів на квартиру (свідоцтво про право власності на житло виданого 26 лютого 2007 року № НОМЕР_2 , технічного паспорту на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ), зазначає, що співвласник на іншу 1/2 квартири помер та після нього немає спадкоємців та додає відповідні документи (свідоцтво про смерть від 26.07.2017 року серія НОМЕР_3 , та Постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії від 19.09.2017 року № 3061/02-31 виданою Вовчанською державною нотаріальною конторою). Зазначені документи при розгляді заяви реєстратором не беруться до уваги, а сам реєстратор у відмові зазначає про необхідність здійснювати реєстрацію права за померлим на підставі п. 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Позивач вважає вимоги реєстратора про обов`язковість здійснювати реєстрацію на 1/2 частину квартири, що йому не належить протиправними по відношенню до іншого співвласника, який не є спадкоємцем за померлим.

Як вважає позивач, невиконання державним реєстратором дій щодо реєстрації прав на нерухоме майно відповідно до законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акту індивідуальної дії призводить до його протиправності, та підлягає скасуванню.

У відзиві відповідач вказав, що цивільним законодавством та законодавством у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно встановлений особливий правовий режим здійснення права спільної сумісної власності за згодою всіх співвласників, в тому числі в питанні державної реєстрації такого права. При проведенні державної реєстрації права спільної сумісної власності подається відповідна заява усіма співвласниками, відомості про яких обов`язково зазначаються при формуванні такої заяви. Розглянувши заяву ОСОБА_2 від 26.11.2021 № 49297972 та додані до неї документи, керуючись п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону, п. 18 Порядку № 1127 державним реєстратором Департаменту реєстрації Харківської міської ради Вєлєвою А.О. 26.11.2021 було прийнято рішення № 61861881 про відмову в державній реєстрації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 . Висновок, що подані документи не дають змоги встановити набуття права власності на нерухоме майно (відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону), зроблений державним реєстратором в абзаці першому зазначеного рішення. Посилання в мотивувальній частині рішення на п. 5 ч. 1 ст. 24 Закону як на підставу відмови в державній реєстрації прав, є технічною помилкою.

Також відповідач вказав, що посилання позивача в адміністративному позові на те, що вона є власником 1/2 частки квартири, право на яку повинно бути зареєстровано, є безпідставним та спростовується свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_2 від 26.02.2007, відповідно до якого квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить, в тому числі, ОСОБА_1 на праві спільної сумісної, а не часткової власності.

Державний реєстратор Департаменту реєстрації Харківської міської ради не наділений повноваженнями встановлювати частки у праві спільної сумісної власності фізичної особи, яка померла.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що заявником ( ОСОБА_1 ) були подані усі документи, що вимагаються ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», стосовно реєстрації права власності на належне їй нерухоме майно. Відповідачем не доведено та не вказано, які саме документи не надав Заявник держаному реєстратору для належної реєстрації права власності.

Відповідно до роз`яснення Пленуму Верховного суду України, викладені у п. 12 Постанови від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті співвласника приватизованої квартири частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Будь-які договори щодо визначення ідеальних часток щодо цієї квартири між позивачем та її колишнім чоловіком не укладалися.

Позивач вважає, що позивачу належить 1/2 частина квартири, набута в процесі приватизації, на підставі свідоцтва про приватизацію № НОМЕР_2 на праві приватної спільної сумісної власності.

Інші заяви по суті спору до суду не надходили.

Суд розглядає справу у порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі п.10 ч.1 ст.4, ч.4 ст.229 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає таке.

При вирішенні цього спору суттєвим є те, що виникнення спірних правовідносин обумовлено прийняттям державним реєстратором протиправного рішення про відмову в реєстрації за позивачем права власності на нерухоме майно, відтак, спір має публічно-правовий характер.

Оцінці у цьому спорі підлягають виключно обставини прийняття державним реєстратором спірного рішення у контексті реалізації ним владної управлінської функції.

Суд не встановлює обставини щодо виникнення у позивача права власності, обставини спадкування нерухомого майна, тощо, та не оцінює судження учасників спору в означеному аспекті, адже це порушує правила предметної юрисдикції судів в Україні.

26.11.2021 до Департаменту реєстрації Харківської міської ради від ОСОБА_2 , представника за довіреністю Короговник Ніни Михайлівни, надійшла заява № 49297972 про державну реєстрацію права приватної власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Заявником до заяви додано свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_2 від 26.02.2007, видане Відділом приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради. Крім того, до заяви було додано копію свідоцтва про смерть ОСОБА_3 серії НОМЕР_4 та постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.09.2017 № 3061/02-31, видану державним нотаріусом Вовчанської державної нотаріальної контори Харківської області Вороною Г.В.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло ОСОБА_3 та ОСОБА_1 мають на праві спільної сумісної власності квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Як вказує відповідач, в процедурі розгляду заяви ОСОБА_2 від 26.11.2021№ 49297972 державним реєстратором встановлено, що подані документи не дають змоги встановити набуття права власності на нерухоме майно, а саме: заява про державну реєстрацію права власності була подана лише одним із співвласників майна, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 від 26.02.2007 належить на праві спільної сумісної власності двом особам: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Розглянувши заяву ОСОБА_2 від 26.11.2021 № 49297972 та додані до неї документи, державним реєстратором Департаменту реєстрації Харківської міської ради Вєлєвою А.О. 26.11.2021 прийнято рішення № 61861881 про відмову в державній реєстрації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 .

Також відповідач вказав у відзиві, що висновок, що подані документи не дають змоги встановити набуття права власності на нерухоме майно (відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону), зроблений державним реєстратором в абзаці першому зазначеного рішення. Посилання в мотивувальній частині рішення на п. 5 ч. 1 ст. 24 Закону як на підставу відмови в державній реєстрації прав є технічною помилкою.

Не погодившись з таким рішенням відповідача та вважаючи, що їй протиправно відмовлено в реєстрації права власності на нерухоме майно, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Відносини у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон), Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127(далі - Порядок № 1127), іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав). Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Серед загальних засад державної реєстрації прав Законом передбачено обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав, внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених Законом. Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Однією з підстав для проведення державної реєстрації прав, передбачених статтею 27 Закону, є свідоцтво про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону).

Державна реєстрація прав проводиться за заявами у сфері державної реєстрації прав будь-яким державним реєстратором з урахуванням вимог, встановлених абзацами першим - третім цієї частини, крім випадку, передбаченого статтею 312 цього Закону (ч. 5 ст. 3 Закону).

Важливим аспектом цього спору є той факт, що позивач бажає зареєструвати право власності на нерухоме майно, що перебуває у спільній сумісній власності (відповідно до свідоцтва про право власності на житло) у неї та її колишнього чоловіка, який помер .

Відповідно до ст. 355 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Здійснення права спільної сумісної власності відбувається відповідно до вимог статті 369 ЦК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 369 співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Як вже зазначалось, державна реєстрація прав проводиться за заявами у сфері державної реєстрації прав.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону заявником є власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло, перейшло чи припинилося речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав.

Одним з етапів проведення державної реєстрації прав, відповідно до ст. 18 Закону, є прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв.

Під час формування та реєстрації заяви державний реєстратор обов`язково зазначає відомості, передбачені Порядком ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1141 (далі - Порядок № 1141), та виконує всі дії, пов`язані з перевіркою та внесенням відомостей про ідентифікованого суб`єкта речового права, обтяження, у тому числі верифікацію відомостей про унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі, на підставі відомостей, отриманих із електронних інформаційних систем, передбачених зазначеним Порядком (абз. 4. п. 8 Порядку № 1127).

Відповідно до п. 6 Порядку № 1141 формування заяв у сфері державної реєстрації прав у базі даних заяв здійснюється шляхом внесення відомостей, зокрема, про заявника: прізвище, ім`я, по батькові (за наявності); унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі (за наявності); реквізити документа, що посвідчує особу заявника: назва документа; серія документа (за наявності); номер документа; уповноважений суб`єкт, що видав документ; строк дії документа (за наявності); додаткові відомості про документ (за наявності); підстава дії від імені іншої особи (у разі подання заяви уповноваженою на те особою).

У разі формування заяви, що подається декількома заявниками, відомості про заявника зазначаються щодо кожного такого заявника.

Відповідно до п. 30 Порядку № 1141 до Державного реєстру прав вносяться такі відомості про право власності, зокрема: вид спільної власності (у разі коли майно належить на праві спільної власності). У разі коли майно належить на праві спільної власності, відомості про суб`єкта права власності зазначаються щодо кожного такого співвласника із присвоєнням кожним відомостям про право власності співвласника окремого номера.

Із системного аналізу вищенаведених норм права суд приходить до висновку про те, що цивільним законодавством та законодавством у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно встановлений особливий правовий режим здійснення права спільної сумісної власності за згодою всіх співвласників, в тому числі в питанні державної реєстрації такого права. При проведенні державної реєстрації права спільної сумісної власності подається відповідна заява усіма співвласниками, відомості про яких обов`язково зазначаються при формуванні такої заяви.

Державний реєстратор при здійсненні державної реєстрації прав, відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 Закону, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

У той же час смерть особи, яка також має право на державну реєстрацію права власності на нерухоме майно у спірних правовідносинах, не має наслідком автоматичного переходу права власності (спільної сумісної) до співвласника (позивача), та, відповідно, права таку власність зареєструвати.

При цьому цивільне законодавство регулює правовідносини щодо спадкування майна, у той час як ані державний реєстратор під час виконання владної управлінської функції, ані суд адміністративної юрисдикції під час розгляду публічно-правового спору не можуть встановити будь-які обставини стосовно права власності позивача у спірних правовідносинах з огляду на смерть співвласника та відсутність у нього спадкоємців.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом, державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування (п. 23 Порядку № 1127).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, це є підставою для відмови в державній реєстрації прав.

Відтак, висновки відповідача про те, що подані документи не дають змоги встановити набуття права власності на нерухоме майно, а саме: заява про державну реєстрацію права власності була подана лише одним із співвласників майна, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 від 26.02.2007 належить на праві спільної сумісної власності двом особам: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , є правомірними, а рішення № 61861881 про відмову в державній реєстрації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 - обґрунтованим, що виключає наявність підстав для задоволення позову.

У той же час позивач не позбавлений права, використовуючи правовий інструментарій ЦК України, вирішити у судовому порядку питання щодо спадкування частки майна та повторно звернутися до державного реєстратора із відповідною заявою про мдержавну реєстрацію права власності на її частину.

Щодо посилань позивача на роз`яснення Пленуму Верховного суду України, викладені у п. 12 Постанови від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», суд зазначає, що державний реєстратор Департаменту реєстрації Харківської міської ради не наділений повноваженнями встановлювати частки у праві спільної сумісної власності фізичної особи, яка померла. Такі роз`яснення застосовні до вирішення цивільно-правових спорів про спадкування майна.

У цьому аспекті також є доречним посилання відповідача на лист ДРС України від 22.01.2013 № 23-06-15-13 про функціонал Державного реєстру прав, що у контексті чинного цивільного законодавства дозволяє отримувати заяви як від усіх співвласників одночасно, так і від кожного із співвласників окремо, крім випадків проведення державної реєстрації права спільної часткової власності з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а також проведення державної реєстрації права спільної сумісної власності.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139КАС України.

Керуючись ст.ст. 5-10, 19, 77, 139, 241-246, 250, 255, 257, 262, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позові ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради Вєлєвої Анастасії Олексіївни (м-н Павлівський, буд. 4, м. Харків, 61003, ) , Департаменту реєстрації Харківської міської ради (майдан Павлівський, буд. 4, м. Харків, 61003, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення у повному обсязі виготовлено 26 вересня 2022 року.

Суддя Олексій Котеньов