Справа № 240/5735/22
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2022-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2022 року м. Житомир справа № 240/5735/22

категорія 113040000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Романченка Є.Ю., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ" до Управління Держпраці у Житомирській області про визнання протиправною та скасування постанови,

встановив:

В березні 2022 року товариство з обмеженою відповідальністю "Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ" (далі ТОВ "Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ") звернулося до суду з позовом до Управління Держпраці у Житомирській області (далі Управління Держпраці), у якому просило визнати протиправною та скасувати постанову №ЖИ74/ЖТ2104/68/АВ-№ЖТ4502/П/68/ВЗ-ФС про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 15.11.2021 в сумі 24000, 00 грн, що винесена заступником начальника Управління Держпраці у Житомирській області Возною С.В.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що висновки контролюючого органу за результатами проведення інспекційного відвідування про наявність порушень законодавства про працю не відповідають фактичним обставинам та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами. Наголошує, що за відсутності порушень позивачем норм трудового законодавства, у Управління Держпраці у Житомирській області були відсутні правові підстави для винесення спірної постанови.

Позивач, також зазначив, що при здійсненні заходів державного нагляду відповідач вийшов за межі предмету перевірки під час інспекційного відвідування, оскільки згідно Направлення на проведення заходу державного контролю від 21.09.2021 №1783/04 предметом перевірки було додержання законодавства про працю в частині гарантій для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків на підставі звернення працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю, однак посадовими особами відповідача зафіксовано порушення щодо одного працівника.

Також позивач вказав, що інспектором під час інспекційного відвідування досліджував питання, яке вже було предметом розгляду в суді.

Вказав, що акт інспекційного відвідування не є документом на підставі якого можна винести постанову про накладення штрафу.

Також, на переконання позивача, до осіб які поступили на військову службу по контракту поширюються гарантії Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" відповідно до якого держава самостійно гарантує таким військовослужбовцям виплату грошового забезпечення.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 4 квітня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи

04.05.2022 на адресу суду надійшов відзив на адміністративний позов в якому відповідач, проти задоволення позовних вимог заперечив, зазначив, зокрема, що оскаржувана постанова є законною та обгрунтованою, прийнята в межах повноважень, за наслідками виявлених під час перевірки порушень законодавства про працю.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, відповідь на відзив, додаткові пояснення сторін, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що в період з 22.09.2021 року по 24.09.2021 року у ТОВ «Кромберг енд Шуберт Україна ЖУ» був проведений позаплановий захід державного контролю з питань перевірки виконання суб`єктом господарювання припису №ЖТ2104/68/АВ/П від 30.07.2021 року. Позивачем було допущено уповноважених осіб до проведення заходу державного контролю без зауважень та заперечень. Під час проведення позапланового заходу державного контролю було виявлено, що вимоги припису не виконано у встановлений строк до 30.08.2021.

Станом на 23.09.2021 порушення вимог ч.3 ст.119 КЗпП України в частині не збереження середнього заробітку на підприємстві за працівником призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятим на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, було виконано частково. Згідно наказу товариства №3371/1-к/тр від 30.08.2021 внесено зміни до наказу «Про увільнення ОСОБА_1 №1763-к/тр від 11.05.2021» виклавши у новій редакції: п.1 - увільнити ОСОБА_1 , обтискувача електроз`єднувачів виробничого відділу, від роботи з 27.04.2021 на період проходження військової служби за контрактом, зі збереженням місця роботи, посади, середнього заробітку; - п.2 - підвідділу з рахування заробітної плати та обліку робочого часу до 24.09.2021 здійснити нарахування та виплату середнього заробітку з 27.04.2021 на період проходження військової служби за контрактом. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 було проведено нарахування середнього заробітку з 27.04.2021 по 31.08.2021. Згідно платіжного доручення №1 від 23.09.2021 ОСОБА_1 було проведено виплату середнього заробітку у сумі 53 409,55грн. Порушення в частині не збереження середнього заробітку відносно ОСОБА_2 є триваючим на день проведення позапланового заходу державного контролю. На думку контролюючого органу, позивачем вимоги припису були виконанні не у повному обсязі, а тому інспектором Управління було внесено припис усунення виявлених порушень законодавства про працю № ЖТ2104/68/АВ/П-№ЖТ4502/П68 від 24 вересня 2021 року. Термін усунення порушення до 08.11.2021 року.

Позивачем направлено на адресу відповідача письмові пояснення (зауваження) до акту інспекційного відвідування.

01.10.2021 позивачу направлено повідомлення № 6225 про одержання документів та про розгляд справи про накладення штрафу у 45-денний строк.

Постановою про накладення штрафу уповноваженими особами від 15 листопада 2021 року № ЖИ74/ЖТ2104/68/АВ-№ЖТ4502/П/68/ВЗ-ФС, за результатами розгляду справи про накладення штрафу та на підставі акту інспекційного відвідування від 24.09.2021 року № ЖТ2104/68/АВ-№ЖТ4502/П/68, за порушення частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України в частині незбереження місця роботи, посади та середнього заробітку на підприємстві за працівниками призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, на ТОВ "Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ" накладено штраф у розмірі 24000 грн.

Не погодившись з вказаною постановою, позивач звернувся до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд прийшов до висновку, що оскаржувана постанова прийнята на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством України, а тому є такою, що відповідає критеріям, встановленим частиною другою статті 2 КАС України, враховуючи наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Частиною першою статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України врегульовано, що підставами припинення трудового договору є, зокрема, призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

За змістом статті 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

За правилами частин першої та другої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України "Про оборону України", Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", Законом України "Про військовий обов`язок та військову службу", Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Указами Президента України та іншими підзаконними актами, які застосовуються в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Статтею 3 Закону України "Про оборону України" регламентовано, що підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

В абзаці 11 статті 1 Закону України "Про оборону України" зазначено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

За визначеннями наведеними в статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію":

особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій;

мобілізація-комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію мирного часу (стаття 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію").

Згідно Положень статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Частиною першою та другою статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Приписами частини першої статті 19 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, у разі закінчення строку контракту можуть укласти новий контракт на проходження військової служби (частина друга статті 19 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу").

Форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом (частина четверта статті 19 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу").

Частиною другою статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" унормовано, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку, що за працівниками, призваними на військову службу на особливий період під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Так, в Україні оголошено та проведено у декілька етапів часткову мобілізацію, зокрема на підставі Указів Президента України "Про часткову мобілізацію": від 17.03.2014 № 303/2014, починаючи з 18.02.2014 по 02.05.2014; від 06.05.2014 № 454/2014, починаючи з 07.05.2014 по 20.06.2014; від 21.07.2014 № 607/2014, починаючи з 24.07.2014 по 06.09.2014, від 14.01.2015 № 15/2015, починаючи з 20.01.2015 у три черги протягом 210 діб по 17.08.2015.

При цьому, з періоду оголошення Президентом України часткової мобілізації (17.03.2014) відповідно до положень Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" законодавець пов`язує настання особливого періоду. При цьому, сама мобілізація не вичерпує завдань особливого періоду, а лише розпочинає його дію. Закінчення періоду мобілізації, у свою чергу, не є самостійною підставою для припинення особливого періоду та в проміжках між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся.

В той же час, укази Президента України, мали мету - звільнення у запас військовослужбовців за призовом під час попередніх хвиль мобілізації. Тобто, вказані укази не стосуються осіб, що проходять службу за контрактом та не можуть розглядатися як такі, що завершують дію особливого періоду.

Рішенням Ради національної безпеки та оборони України "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України" від 01.03.2014, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02.03.2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Як випливає зі змісту частини третьої статті 119 КЗпП України поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.

Рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.

Тобто, особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію, яка включає не лише процес призову громадян на військову службу з метою виконання ними свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а й передбачає здійснення комплексу відповідних заходів, спрямованих на забезпечення функціонування країни у особливий період.

Таким чином, помилковими доводи позивача, що із закінченням мобілізації закінчився особливий період, і функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, Збройних Сил України та інших військових формувань відбувається в умовах мирного часу, а також відпала потреба у виконані громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицію Верховного Суду, висловленою у постанові від 22 жовтня 2019 року у справі №812/204/18.

З доказів, наявних в матеріалах справи встановлено та не заперечувалось представником позивача під час судового розгляду справи, наступне.

На підставі наказу ТВО командира 138 навчального батальйону матеріально - технічного забезпечення ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_3 від 29.11.2019 № 286 з старшим прапорщиком ОСОБА_2 укладено контракт строком на 3 роки. Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського складу укладений між Міністерством в особі ТВО командира 138 навчального батальйону матеріально - технічного забезпечення ВЧ НОМЕР_1 та громадянином України ОСОБА_2 набрав чинності з 29.11.2019.

Під час здійснення заходу державного контролю інспектором Управління було виявлено та зафіксовано порушення законодавства про працю - ч. 3 ст. 119 КЗпП України - в частині не збереження місця роботи, посади та середнього заробітку на підприємстві за працівником призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятим на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.

Отже, з вищевказаним працівником позивача контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського складу був укладений під час дії ситуації, що загрожує національній безпеці України, а тому на нього поширюються гарантії щодо збереження місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, встановлені статтею 119 КЗпП України, частиною другою статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

З матеріалів справи вбачається, що згідно наказу №1287/1 -к/тр від 31.03.2021 ОСОБА_2 поновлено на посаді комплектувальника проводів виробничого відділу з 19.12.2019 на підставі попереднього припису Управління про усунення виявлених порушень.

Згідно п.1 наказу №1287/2-к/тр від 31.03.2021 ОСОБА_2 комплектувальника проводів виробничого відділу, увільнено від роботи з 29.11.2019 на період проходження військової служби за контрактом, зі збереженням місця роботи, посади. Згідно п.2 даного наказу - з 29.11.2019 нарахування та виплату середнього заробітку не здійснювати.

Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства суд зазначає, що відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України, за всіма мобілізованими працівниками, як призваними на військову службу на особливий період, так і прийнятими за контрактом, на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується з бюджету середній заробіток на підприємстві, де вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності.

Враховуючи вищевикладене, позивач повинен був увільнити ОСОБА_2 від виконання трудових обов`язків відповідно до положень статті 119 КЗпП України із збереженням середнього заробітку на підприємстві.

Висновки суду узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 20 червня 2018 року у справі №323/1252/17 (провадження №61-844св17), які, відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Слід зазначити, що припис № ЖТ2104/68/АВ/П-№ЖТ4502/П68 від 24 вересня 2021 року, яким ТОВ "Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ" зобов`язано усунути порушення законодавства, позивачем в судовому порядку не оскаржувався.

Аналізуючи доводи позивача стосовно того, що при перевірці Товариства відповідач вийшов за межі предмету перевірки, суд зазначає наступне.

Статтею 259 Кодексу законів про працю України від 10 грудня 1971 року, визначено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний апарат виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за удержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 96 від 11 лютого 2015 року затверджено Положення про Державну службу України з питань праці (далі - Положення Держпраці). Згідно пункту 1 даного Положення Державна служба України з питань праці (далі - Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Пунктом 7 Положення передбачено, що Держпраця здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Згідно пункту 1 Положення про Головне управління (Управління) Державної служби України з питань праці, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 2І.03.2015 № 340 (далі - Положення про Управління Держпраці), Головне управління (правління) Державної служби України з питань праці в області є територіальним органом державної служби України з питань праці, що їй підпорядковується.

Підпунктом п`ятим пункту 4 Положення про Управління Держпраці визначено, що управління Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю, Повноваження у сфері державного контролю за дотриманням законодавства про працю та зайнятість населення Держпраці та її територіальні органи реалізує у порядку, визначеному частинами четвертою та п`ятою статті 2 Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», статтею 259 КЗпП.

Відповідно до частини 4 ст. 2 Закону України „ Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності (далі - Закон) заходи контролю здійснюються органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та з зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

У відповідності до ч. 5 ст. 2 Закону зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сфенах та міжнародними договорами. зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9,10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.

Абзацом 3 ст. 1 Закону визначено, що заходи державного нагляду (контролю) це планові та планові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших омах, визначених законом.

Інспекційне відвідування як форма здійснення заходу державного контролю передбачена Конвенцією Міжнародної організації праці N 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі та Конвенцією Міжнародної організації праці N 129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві, даними міжнародними актами визначається правомірність факту наявності та проведення такого заходу контролю органами державної влади.

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, з урахуванням особливостей, визначених вищезазначеними Конвенціями, та Законом України Про основі засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності визначено Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, що затверджений становою Кабінету Міністрів України № 823 від 21 серпня 2019 року (Далі - Порядок № 823).

Відповідно до абз. 2 п. 1 Порядку № 823: «Заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю, крім заходів з питань виявлення неоформлених трудових відносин, здійснюються відповідно до вимог Закону та з урахуванням пунктів 2-4 цього Порядку.»

Тобто захід державного контролю у формі інспекційного відвідування як з питань додержання законодавства про працю в частині виплати середнього заробітку мобілізованим працівникам так і в частині перевірки виконання усунення виявлених поршень з зазначених питань, здійснюється виключно у порядку передбаченому відповідно до вимог Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 № 877-V.

Системний аналіз ведених вище положень дає підстави дійти висновку, що інспекційне відвідування є формою державного нагляду за додержанням законодавства про працю, яке відноситься до повноважень Держпраці та яке проводиться на підставі наказу та направлення.

З матеріалів справи встановлено, що підставою для проведення контрольного заходу у позивача слугував наказ Управління Держпраці у Житомирській області від 21.02.2021 №2014, прийнятий за результатами звернення працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю.

В той же час, предметом перевірки позивача було дотримання вимог законодавства про працю в частині гарантій для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків.

Таким чином, суд вважає доводи позивача про вихід відповідачем за межі перевірки необґрунтованими.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі №824/238/19-а.

Окрім того, суд звертає увагу позивача, що у разі, коли суб`єкт господарювання вбачає процесуальні порушення при здійсненні контролюючим органом контрольно- наглядового заходу, він може скористатися своїми правами, визначеними ст.10 Закону №877 та п.14 Порядку №295 і не допустити перевіряючого до здійснення такого заходу.

Подібна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №804/2172/15 та від 27 листопада 2019 року у справі №160/1934/19.

Як встановлено під час розгляду справи, інспектор праці був допущений до проведення інспекційного відвідування й отримав від позивача всі запитуванні документи для виконання своїх контрольних повноважень.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що постанова №ЖИ74/ЖТ2104/68/АВ-№ЖТ4502/П/68/ВЗ-ФС про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 15.11.2021 в сумі 24000, 00 грн., винесена з дотриманням частини другої статті 19 Конституції України та відповідає вимогам частини другої статті 2 КАС України.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачем на виконання частини другої статті 77 КАС України та наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів спростовано, а позивачем не доведено протиправність постанови № ЖИ74/ЖТ2104/68/АВ-№ЖТ4502/П/68/ВЗ-ФС про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 15.11.2021 в сумі 24000, 00 грн, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 2, 77, 90, 139, 157, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ" (вул. Садова, 4, Оліївка, Житомирський район, Житомирська область, 12402. РНОКПП/) до Управління Держпраці у Житомирській області (вул. Шевченка, 18-а, м. Житомир, 10008. РНОКПП/) про визнання неправомірними дій та скасування постанови про накладення штрафу - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Ю. Романченко