Справа № 480/778/21
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2022-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2022 р. Справа № 480/778/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07.06.2021, головуючий суддя І інстанції: С.В. Воловик, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 07.06.21 по справі №480/778/21

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 №190-ОД від 02.11.2020,

ВСТАНОВИВ:
У січні 2021 року ОСОБА_2 (далі ОСОБА_1 ,позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової Частини НОМЕР_1 ( далі відповідач , ВЧ НОМЕР_2 ),в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ командира ВЧ4532 від 02.11.2020 № 190-ОД;

- зобов`язати відповідача виплатити грошове забезпечення за листопад та грудень 2020 року;

- стягнути з відповідача матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань відповідно до XXIV розділу наказу Міністерства оборони України від , яким затверджено порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам 07.06.2018 №260 ( далі Порядок Міноборони №260) в розмірі місячного грошового утримання.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 07.06.2021 адміністративний позов задоволено частково, а саме:

зобов`язано ВЧ4532 розглянути рапорт ОСОБА_1 про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань від 08.12.2020 та прийняти рішення за результатами його розгляду відповідно до законодавства;

в задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування фактичних обставин справи, просив скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначив, у період з 25.10.2020 по 16.11.2020 він був відсутній на службі з поважних причин захворювання, однак службовими особами подано недостовірні дані щодо самовільно залишення військової частини, що свідчить про протиправність прийнятого відповідачем оскаржуваного наказу, як такого, що прийнятий під час його перебуванні на лікарняному. Зауважив, що 02.11.2020 командуванням ВС А4532 видано наказ №190-ОД, на підставі якого його виведено в розпорядження та знято з усіх видів забезпечення, про що його не було повідомлено належним чином, у зв`язку з чим він протягом 2 місяців не отримував належного грошового забезпечення. Крім того вказав, що у зв`язку із погіршенням стану здоров`я ним направлено рапорт на отримання матеріальної допомоги для поліпшення соціально-побутових потреб у розмірі місячного грошового забезпечення відповідно до наказу Міноборони України № 260, проте відповідачем відповідних виплат не проведено, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з нього відповідних грошових коштів. Зауважив, що на виконання ухвал Сумського окружного адміністративного суду 18.02.2021, від 23.04.2021 відповідачем не подано належним чином завіреної копії наказу від 02.11.2020 №190-ОД. Вказав, що судом першої інстанції під час прийняття рішення про відмову у стягненні з відповідача матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань не враховано докази його перебування на довгостроковому лікуванні, що свідчить про хибність висновків суду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 308, п .3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

29.08.2018 наказом № 247 ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 й усіх видів забезпечення та призначено на посаду командира 1 взводу старшого офіцера на батареї 2 мінометної батареї.

У період з 27.10.2020 по 13.11.2020, позивач перебував на лікарняному з діагнозом гостра респіраторна вірусна інфекція.

В той же час, 02.11.2020 згідно з наказом командира ВЧ НОМЕР_1 № 190-ОД, у зв`язку з безпідставною відсутністю у розташуванні військової частини понад 10 діб, ОСОБА_1 призупинено строк військової служби, виплату грошового та здійснення продовольчого забезпечення (а.с. 66-67).

25.11.2020 ОСОБА_1 госпіталізовано до Сумської обласної клінічної лікарні, де 27.11.2020 йому проведено операцію, пов`язану з ендопротезуванням ПХВ зв`язки (а.с. 17-19), внаслідок чого, з 04.12.2020 відкрито лікарняний.

08.12.2020 через погіршення стану здоров`я, з метою отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного ВЧ НОМЕР_1 з відповідним рапортом, до якого були додані рахунок-фактура, квитанція про його оплату та виписка з історії хвороби (а.с. 25).

Вважаючи протиправним наказ командира ВЧ4532 від 02.11.2020 № 190-ОД та непроведення виплат матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, позивач звернувся з позовом до суду.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для скасування оскаржуваного наказу та зобов`язання відповідача виплатити грошове забезпечення за листопад та грудень 2020 року відсутні з огляду на скасування даного наказу самим відповідачем. Вимоги щодо стягнення з ВЧ НОМЕР_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є передчасними, а належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача розглянути рапорт ОСОБА_1 про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань від 08.12.2020 та прийняти рішення за результатами його розгляду відповідно до законодавства.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вірно встановлено судом першої інстанції підставою для припинення виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 слугував наказ командира ВЧ НОМЕР_1 № 190-ОД від 02.11.2020, прийнятий у зв`язку з безпідставною відсутністю позивача у розташуванні військової частини понад 10 діб, в той же час наказом ВЧ НОМЕР_1 від 28.03.2021 № 32-ОД вказаний вище наказ скасовано, а ОСОБА_1 поставлено на всі види забезпечення з 23.10.2020, на підставі чого позивачу виплачено грошове забезпечення, в тому числі, за оскаржуваний період - листопад-грудень 2020 року.

Згідно наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №190-ОД від 02.11.2020 встановлено, що військовослужбовець за контрактом командир взводу-старший офіцер на батареї 2 мінометної батареї лейтенант ОСОБА_1 20.10.2020 лікування в травматологічному відділенні військової частини НОМЕР_3 АДРЕСА_1 не розпочав. Відповідно до запису лікаря майора медичної служби ОСОБА_3 лейтенанта ОСОБА_1 направлено до ВЧ НОМЕР_1 . Поряд з цим вказаний військовослужбовець до військової частини НОМЕР_1 не прибув. Вказаний військовослужбовець безпідставно відсутній у розташуванні ВЧ НОМЕР_1 понад 10 діб.

Зазначеним наказом за порушення військової дисципліни та неналежне виконання службових обов`язків наказано підготувати клопотання командиру військової частини НОМЕР_4 щодо направлення клопотання командиром ВЧ НОМЕР_4 до командира військової частини НОМЕР_5 для притягнення до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення в порядку п. "ж" ст. 48, ст. 56 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України "Зваільнення з військової служби через службову невідповідність".

Пунктами 4 та 5 наказу №190-Д від 02.11.2020 лейтенанта ОСОБА_1 , який самовільно залишив військову частину 23 жовтня 2020 року, позбавлено премії в повному обсязі за листопад 2020 року та призупинено строк військової служби, вислуги років для призначення пенсії та вислуги у військовому званні, виплату грошового та здійснення продовольчого, речового забезпечення, виключено зі всіх видів забезпечення з 02.11.2020.

Як вбачається із витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 28.03.2021 №32-ОД, під час проведення службового розслідування встановлено, що лейтенант ОСОБА_1 за результатами наданих документів не виконував службові обов`язки тільки в період з 16 по 19 листопада 2020 року.

Позивачем до позовної заяви, на підтвердження поважних причин відсутності на службі , надано копії довідки про звернення за медичною допомогою до відділення екстренної (невідкладної) мединої допомоги від 26.10.2020, довідку про тимчасову непрацездатність поліцейського, військовослужбовця Національної гвардії України №75, консультативний висновок спеціаліста від 20.11.2020, довідка сімейного лікаря від 24.11.2020, виписка із історії хвороби стаціонарного хворого з 25.11.2020 по 03.11.2020, довідку про тимчасову непрацездатність №88 про знаходження на амбулаторному лікуванні з 04.12.2020 по 01.01.2021, листок непрацездатності від 02.12.2020, повідомлення про вручення поштового відправлення на адресу ВЧ НОМЕР_1 .

Враховуючи те, що наказ командира військової частини НОМЕР_1 №190-ОД від 02.11.2020 виданий під час перебування ОСОБА_1 на лікарняному, що підтверджується і наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28.03.2021 №32-ОД, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для визнання його протиправним, оскільки прийнятий з порушенням норм чинного законодавства. Як наслідок в цій частині позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Оскільки оскаржуваний наказ командира ВЧ4532 від 02.11.2020 № 190-ОД скасовано самим відповідачем та відповідачем проведені виплати позивачу за листопад та грудень 2020 року, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції про наявність підстав для відмови в задоволенні позову в цій частині, так як на момент розгляду справи порушені права ОСОБА_1 на отримання грошового забезпечення, про захист яких подано позов, відновлені відповідачем.

Доводи апелянта про те, що у період з 25.10.2020 по 16.11.2020 він був відсутній на службі з поважних причин захворювання, що свідчить про протиправність прийнятого відповідачем оскаржуваного наказу, колегія суддів визнає слушними, з урахуванням вище зазначеного.

Щодо доводів скаржника про те, що відповідачем не подано належним чином завіреної копії наказу від 02.11.2020 №190-ОД колегія суддів зазначає наступне.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 25.01.2022 відповідач був зобов`язаний надати належним чином завірену копію наказу від 02.11.2020 №190-ОД, проте така копія до суду не надана. Оскільки в матеріалах справи міститься копія вказаного наказу, яку подано самим відповідачем, та щодо змісту даного наказу будь-яких заперечень від сторін висловлено не було, то суд, з урахуванням ст.94 КАС України, приймає цю копію до уваги в якості належного доказу по справі.

Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань відповідно до XXIV розділу наказу Міноборони №260 в розмірі місячного грошового утримання, колегія суддів зазначає наступне.

Частина 2 ст. 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України визначається Порядком Міноборони України № 260.

Пунктом 1 розділу XXIV вказаного Порядку передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

На виконання п. 7 розділу XXIV Порядку Міноборони України № 260 розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

Виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги (пункт 9 розділу XXIV цього Порядку).

Відповідно до п. 6 наказу Міністерства оборони України № 45 від 18.02.2020 "Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2020 рік" встановлено, що матеріальна допомога військовослужбовцям для вирішення соціально-побутових питань виплачується в розмірі одного окладу за їх військовими званнями.

Виплата матеріальної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення здійснюється виключно за наявності таких підстав:

смерть дружини (чоловіка), дітей, батьків військовослужбовця;

порушення стану здоров`я військовослужбовця, перебування його на лікуванні, реабілітації, що підтверджено відповідними медичними документами (виписний епікриз, довідка про захворювання, постанова військово-лікарської комісії), а саме:

онкологічне захворювання (хірургічне лікування, променева та (або) хіміотерапія);

захворювання на туберкульоз, ВІЛ/СНІД, вірусний гепатит B, C;

вибуття на довготривалу реабілітацію (більше одного місяця поспіль) унаслідок травм, захворювань нервової, серцево-судинної системи, опорно-рухового апарату та інших захворювань органів і систем з тяжким перебігом або наслідками, що потребують проведення багатоетапного хірургічного лікування, протезування втраченої кінцівки (кінцівок), ендопротезування, трансплантації органів, індивідуального догляду, протирецидивного лікування з довготривалим застосуванням дорогих лікарських засобів.

Як вірно встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 08.12.2020 подано рапорт командиру ВЧ НОМЕР_1 про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових витань відповідно до п. 1 розділу XXIV Порядку Міноборони України № 260, проте рішень щодо виплати такої допомоги чи відмови у її виплати, відповідачем не приймалось, матеріальна допомога не виплачувалась.

Згідно загальних засад права, бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи. В свою чергу, дії - це юридично значуща активна (тобто врегульована нормами права) поведінка суб`єкта владних повноважень, що спричиняє юридичні наслідки.

Як встановлено під час судового розгляду, відповідач не розглянув рапорт ОСОБА_1 про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань від 08.12.2020, тобто не вчинив дії.

Відтак, наявна протиправна бездіяльність щодо не розгляду питання про призначення (чи відмови в призначенні) матеріальної допомоги ОСОБА_1 для вирішення соціально-побутових питань згідно рапорта від 08.12.2020.

Так, згідно частини першої вказаної норми, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод та інтересів людини і громадянина з боку суб`єктів владних повноважень.

Зі змісту вказаної норми, можна зробити висновок, що при розгляді справи суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.

Отже, вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, при цьому, вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна вимога.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає за необхідне, керуючись статтею 9 КАС України, вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність щодо не розгляду питання про призначення матеріальної допомоги, оскільки це є необхідним для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача в даній частині вимог.

Стосовно вимог про стягнення з відповідача матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного грошового утримання, колегія суддів з урахуванням вище зазначених правових норм та обставин справи погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в даній частині є передчасними, оскільки фактично, матеріальна допомога ОСОБА_1 не нараховувалась, а його рапорт про виплату цієї допомоги залишився не розглянутим.

Щодо тверджень апелянта про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача матеріальної допомоги для поліпшення соціально-побутових потреб є обґрунтованими з огляду на те, що у зв`язку із погіршенням стану здоров`я ним направлено рапорт на отримання такої допомоги до військової частини, колегія суддів зазначає, що відповідний рапорт позивача ВЧ НОМЕР_1 не розглянуто та не вирішено питання щодо нарахування відповідних виплат, а відтак вимога щодо стягнення з відповідача коштів, нарахування яких ще не відбулося , є передчасною, про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не враховано докази його перебування на довгостроковому лікуванні, колегія суддів відхиляє як такі, що не спростовують правильність висновків суду попередньої інстанції щодо передчасності позовних вимог в частині стягнення з відповідача матеріальної допомоги для поліпшення соціально-побутових потреб.

Щодо клопотання ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням ухвали Сумського окружного адміністративного суду 18.0.2021 та зобов`язання відповідача надати звіт про виконання даної ухвали, колегія суддів виходить з такого.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За приписами ч. 2, 3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з ч. 1 ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Відповідно до ч.1 ст.382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Згідно з ч.2 ст.382 КАС України за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення судового контролю за виконанням ухвали Сумського окружного адміністративного суду 18.02.2021 та зобов`язання відповідача надати звіт про виконання даної ухвали.

З огляду на викладене та враховуючи, що приписи ст. 382 КАС України передбачають можливість встановлення судового контролю судом, який ухвалив рішення у справі, колегія суддів дійшла висновку, що питання щодо встановлення судового контролю в порядку ст. 382 КАС України за виконанням ухвали Сумського окружного адміністративного суду від 18.02.2021 підлягають вирішенню Сумським окружним адміністративним судом, а відтак правові підстав встановлення судового контролю за виконання ухвали суду першої інстанції у суду апеляційної інстанції відсутні.

Щодо клопотання про направлення матеріалів до правоохоронних органів для внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань з питань наявності в діях службових осіб військової частини НОМЕР_1 ознак кримінальних правопорушень передбачених ст. ст. 175, 364, 365, 366, 426-1 Кримінального кодексу колегія суддів зазначає.

Відповідно до ч.1 та 2 ст. 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Виходячи з аналізу змісту правових норм КАС України, суд апеляційної інстанції зазначає, що чинним процесуальним законодавством не передбачено винесення окремої ухвали за клопотанням сторін у справі. Судом самостійно встановлюються наявність обставин та підстав для винесення окремої ухвали, що визначені ст. 249 КАС України. В даному випадку, з огляду на предмет спору та матеріали справи, таких обставин та підстав не вбачається.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання про винесення окремої ухвали.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами п.2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За викладених обставин, з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів щодо предмету спору, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про наявність правових підстав для часткового скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 по справі №480/778/21 - скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправним наказу командира ВЧ4532 від 02.11.2020 № 190-ОД.

Ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині задовольнити.

Визнати протиправним наказ командира ВЧ НОМЕР_1 від 02.11.2020 № 190-ОД про підсумки службового розслідуваня щодо неприбуття до військового шпиталю та неповернення зі шпиталю до військової частини командира взводу-старшого офіцера на батареї 2 мінометної батареї лейтенанта ОСОБА_1 .

Визнати протиправною бездіяльністю військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду питання про призначення (чи відмови в призначенні) матеріальної допомоги ОСОБА_1 для вирішення соціально-побутових питань згідно його рапорта від 08.12.2020.

В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 7 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк