Справа № 300/2853/22
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2022-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" вересня 2022 р. справа № 300/2853/22

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Чуприни О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (відповідач), Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (співвідповідач) про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в призначенні пенсії за №19 від 08.06.2022 і зобов`язання призначити з 02.06.2022 пенсію за віком на пільгових умовах по списку №2, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (надалі по тексту також - відповідач, Головне управління ПФУ в області, орган пенсійного фонду) про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в призначенні пенсії за №19 від 08.06.2022 (надалі по тексту також - оскаржуване рішення) і зобов`язання призначити з 02.06.2022 пенсію за віком на пільгових умовах по списку №2.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачем протиправно і необґрунтовано прийнято рішення від 08.06.2022 за №19 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 на пільгових умовах за списком №2 з тих підстав, що позивач не досягла необхідного віку 55 років, наявність якого в силу вимог пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", наявність кого надає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах по списку №2. Позивач стверджує, що у спірному випадку слід врахувати пункт 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду від 23.01.2020 за №1-р/2020, яким визначено необхідність застосування статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року за №1788-XII в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах. А саме, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, поряд з іншим, жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

За доводами позивача станом на 02.06.2022 (дату звернення із заявою про призначення пенсії) вона досягла відповідного пенсійного віку (50 років), встановленого пунктом "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та здобула необхідний загальний і пільговий страховий стаж, який до того ж визнається відповідачем, для призначення пенсії за списком №2. До заяви про призначення пенсії було подано повний пакет документів про стаж та заробітну плату позивача, а також документи, які посвідчують особу, як це передбачено пунктами 1.1 та 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного Фонду України від 25.11.2005 за №22-1. Позивач вважає, що єдиним ефективним засобом правового захисту, який повністю виключить для Головного управління ПФУ в області можливість невиконання чи неналежного виконання рішення суду при призначенні пенсії, буде визнання рішення суб`єкта владних повноважень, протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, а саме: призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за списком №2 з 02.06.2022 - з дати звернення із заявою про призначення пенсії. Просила позов задовольнити повністю.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.07.2022 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано десятиденний строк для усунення недоліків (а.с.14-15).

27.07.2022 позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, подавши адміністративний позов в новій редакції від 22.07.2022, із зазначенням процесуального статусу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, як першого відповідача, а другим відповідачем (співвідповідачем) - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області. Вимоги зобов`язального характеру звернуті до обох відповідачів (а.с.18-27).

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.07.2022 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику сторін за наявними матеріалами (а.с.28-29).

На виконання вищевказаної ухвали суду від 27.07.2022 Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області і Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області направили поштовим зв`язком витребувані докази, які надійшли на адресу суду 09.08.2022 і 15.08.2022 відповідно (а.с.39-117, 127-200).

Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області скористалося правом на подання відзиву на позовну заяву від 09.08.2022 за №0900-0903-9/27085, який надійшов на поштову адресу суду із відповідними доказами 11.08.2022 (а.с.118-121, 122-126).

Відповідач не погоджується з доводами ОСОБА_1 , викладеними у позовній заяві, та вказує на їх безпідставність і необґрунтованість з огляду на наступні обставини. Зокрема зазначено, що пенсійне забезпечення громадян, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 здійснюється відповідно до статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 за №1058-IV (надалі по тексту також - Закон №1058-IV). Частина 2 вказаної норми Закону №1058-IV передбачає право на пенсію за віком на пільгових умовах працівників, зайнятих повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Таким чином позивач (як жінка) набуде право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком №2 після досягнення нею 55 років. Відповідач вважає помилковими аргументи позивача про необхідність врахування на пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", оскільки згідно абзаців 1 та 2 пункту 16 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не cупepeчать цьому Закону. Безпідставними, на думку відповідача, є посилання позивача на рішення Конституційного Суду від 23.01.2020 за №1-р/2020 у справі №1-5/2018(746/15), оскільки коментованим рішення визнано неконституційними норми статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 за №213-VІІІ, і на даний час зміни до Закону №1058-IV не внесено та немає порядку виконання даного рішення. При цьому, стаття 114 Закону №1058-IV як станом на день прийняття оскаржуваного рішення так і час розгляду адміністративної справи є чинною та неконституційною не визнавалась. З врахування викладеного, орган пенсійного фонду вказує на відсутність підстав для призначення пенсії ОСОБА_1 за віком на пільгових умовах за списком №2, а тому в задоволенні позову просив відмовити.

Співвідповідач також скористався правом на подання відзиву на позовну заяву від 08.08.2022 за №1500-0905-7/79438, який надійшов на поштову адресу суду 17.08.2022 (а.с.201-213). Представник співвідповідача заперечив доводи позивача, вказавши на аналогічні підстави для відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії на пільгових умовах, що й Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області. Додатково співвідповідач підтвердив наявність у позивача на момент звернення за призначенням пенсії загального страхового стажу 34 роки 11 місяців 26, в тому числі пільгового - 16 років 4 місяці і 14 днів. Також вказав на неможливість задоволення позовної вимоги в частині призначення ОСОБА_1 пенсії на пільгових умовах, оскільки це є втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта влади та буде виходити за межі завдань адміністративного судочинства.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, вивчивши відзиви на позовну заяву, дослідивши і оцінивши зібрані по справі докази, в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд встановив наступні обставини.

Перевіряючи здобутий ОСОБА_1 загальний і спеціальний стаж з`ясовано, що в період з 01.07.1987 по 29.08.1988 працювала в Івано-Франківській обласній станції переливання крові на посаді санітарки відділу заготівлі крові, що підтверджується записами №1 і №2 у трудовій книжці позивача НОМЕР_1 від 07.07.1987 (а.с.94-95).

Згідно записів №3 і №4 у трудовій книжці позивача, остання з 01.09.1988 по 17.05.1989 навчалася в Івано-Франківському середньому професійно-технічному училищі по професії "офіціант" (а.с.96).

У період з 02.06.1989 по 12.09.1994 ОСОБА_1 працювала на посаді офіціанта третього і четвертого розряду у кафе "Молочне", про що свідчать записи №№5, 6 у трудовій книжці (а.с.96-97).

З 13.12.1994 позивачу призначено виплату допомоги по безробіттю, про що вчинено запис №7 (а.с.97).

Відповідно до записів трудової книжки №8-17, ОСОБА_1 працювала на посаді молодшої медичної сестри в Обласній психоневрологічній лікарні №3, яка з 16.10.2019 реорганізована у комунальне некомерційне підприємство "Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я Івано-Франківської обласної ради", де і працює по даний час (а.с.98-100).

Вищевказані періоди трудової діяльності ОСОБА_1 підтверджуються також довідкою про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 26.05.2022 за №4020, довідкою про періоди роботи за №4194 від 31.05.2022, наказами, виданими Обласною психоневрологічною лікарнею №3, а саме: від 30.11.2007 за №118, від 12.11.2012 за №144, від 30.12.2016 за №242 "Про затвердження результатів проведення атестації робочих місць за умовами праці на підтвердження пільг та компенсацій працівникам лікарні за шкідливі умови праці", від 14.01.1998 за №4а "Про атестацію робочих місць за умовами праці", від 29.05.1999 за №28 "Про результати проведеної атестації робочих місць", від 27.11.2002 за №116 "Про чергову атестацію робочих місць", наказом, виданим комунальним некомерційним підприємством "Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я Івано-Франківської обласної ради" від 03.02.2020 за №23 "Про затвердження результатів проведення первинної атестації робочих місць за умовами праці на підтвердження пільг та компенсацій за шкідливі умови праці працівникам загально психіатричного відділення коморбідних станів", висновками експертизи якості проведеної атестації робочих місць за умовами праці №161 від 24.05.1999, №775 від 31.01.2003, №553 від 11.01.2002, №3448 від 24.01.2008, №1254/2 від 30.11.2012 (а.с.40-43, 49-51, 52-54, 62-63, 64, 65-68, 69-71, 74, 75-76, 77-78, 81-84, 86-88, 89-93).

За доводами позивача, право на призначення пенсії вона набула з 23 січня 2020 року, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 23 січня 2020 року за №1-р/2020 (справа №1-5/2018 (746/15), яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти "б"-"г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII.

Зокрема, з 23.01.2020 відновлено редакцію Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-ХІІ, яка діяла до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII.

Таким чином, згідно пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (в редакції Закону № 1788-ХІІ від 5 листопада 1991 року №1788-ХІІ) право на пенсію за віком на пільгових умовах мають (незалежно від місця останньої роботи) жінки, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

В зв`язку із вказаними обставинами, вважаючи відновленим право на призначення пенсії після досягнення 50-річного віку, позивач 02.06.2022 звернулася до відділу обслуговування громадян №6 (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах (а.с.56-59).

Із змісту розписки-повідомлення від 02.06.2022 слідує, що ОСОБА_1 на підтвердження наявності загального та пільгового стажу подавала відповідні документи для призначення пенсії, зокрема: довідки про прийняття на роботу №№28, 553, 4а, 161, 23, 242, 144, 1254/2; довідки про пільговий характер роботи №№4020, 4194; інші документи за №№118, 3448, 116, 775; свідоцтво про народження дитини; трудову книжку (а.с.57).

Вказані документи наявні у відповідача і співвідповідача, оскільки подані останніми суду як докази на підтвердження обставин справи (а.с.40-116, 127-197).

Як свідчить розрахунок стажу для призначення пенсії та оскаржуване рішення співвідповідача від 08.06.2022, страховий стаж позивача становить 34 роки 11 місяців 26 днів, а стаж роботи по списку №2 складає 16 років 4 місяці і 14 днів (а.с.190, 199).

Коментовані обставини свідчать про відсутність спору між позивачем та відповідачем і співвідповідачем щодо достатності в ОСОБА_1 загального і пільгового стажу для призначення пенсії по списку №2.

Втім співвідповідачем, за результатом розгляду за принципом екстериторіальності поданих позивачем документів, прийнято рішення від 08.06.2022 за №19 про відмову у призначенні пенсії позивачу на пільгових умовах за списком №2 з підстав не досягнення позивачем 55-річного віку для призначення пенсії на пільгових умовах за списком №2 відповідно до статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (а.с.199).

Не погоджуючись із рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 08.06.2022 за №19 про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за списком №2, позивач звернулася до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із наступного.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в редакції, чинній на момент врегулювання спірних правовідносин.

Згідно із частиною 4 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування" періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення").

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі по тексту також - Порядок №637).

Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3 цього Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Виходячи з наведеної норми вказаного Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, застосовуються, в тому числі, у разі відсутності в трудовій книжці необхідних відомостей про роботу.

Згідно пункту 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Оскаржуване рішення вказує на єдину підставу для відмови позивачу у призначенні пенсії на пільгових умовах, а саме недосягнення ОСОБА_1 позивачем 55-річного віку для призначення пенсії на пільгових умовах за списком №2 відповідно до статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (а.с.199).

Водночас, у відзиві на позов відповідач і співвідповідач вказують на підстави для відмови позивачу у призначенні пенсії на пільгових умовах, зокрема, те, що рішенням Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року за № 1-р/2020 у справі №1-5/2018 (746/15) за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, не внесено змін до Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування", відсутній порядок виконання даного рішення, а також дію чинних положень статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Тільки після внесення відповідних змін, пенсія на пільгових умовах по списку №2 призначатиметься з урахуванням змін до чинного законодавства.

Виходячи із змісту оскаржуваного рішення, співвідповідач підтвердив наявність у ОСОБА_1 страхового стажу 34 роки 11 місяців 26, в тому числі стажу роботи за списком №2 - 16 років 4 місяці і 14 днів (а.с.199).

Вказане свідчить про відсутність спору між позивачем та відповідачами щодо:

- достатності у позивача загального і пільгового стажу для призначення пенсії по списку №2;

- неналежного підтвердження позивачем пільгового стажу чи відсутності доказів проведення атестації робочих місць;

- зайнятості повний робочий день із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників.

Разом з цим, у відзиві на позов відповідач і співвідповідач вказують на необхідність досягнення позивачем 55-ти років, що є однією з умов призначення пенсії на пільгових умовах за списком №2, визначеною пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV. При цьому, ОСОБА_1 не набула право на пенсію за віком на пільгових умовах так як не досягнула віку, встановленого абзацом першим цього пункту коментованої норми Закону №1058-IV.

Надаючи правову оцінку таким доводам відповідача, суд звертається до положень статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 (надалі по тексту також - Закон №1058-IV), якими визначено підстави надання пенсії особам за віком на пільгових умовах визначені

Так, відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV, на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

В той же час, відповідно до пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Таким чином, в силу приписів пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" і пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", пенсія на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи призначається працівникам за наявності трьох обов`язкових умов у сукупності:

- зайняття повний робочий день на відповідних роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України;

- атестація робочих місць;

- досягнення 55 років для жінок і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Однак, рішенням Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020 статтю 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (в коментованій вище редакції) визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною). Порядок застосування статті 13 визначає пункт 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020.

У спірних правовідносинах слід враховувати, що закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність (стаття 152 Конституції України).

Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину 2 статті 14, пункти "б"-"г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 за №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 за №213-VIII.

Згідно з пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020 стаття 13, частина 2 статті 14, пункти "б"-"г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 за №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 за №213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020 встановлено, що застосуванню підлягають стаття 13, частина 2 статті 14, пункти "б"-"г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 за №1788-XII в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 за №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме:

"На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: … б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи - жінкам...".

При цьому, Конституційний Суд в пункті 4.1 Рішення №1-р/2020 від 23.01.2020 зазначив, що статтею 13 Закону №1788-XII до внесення змін Законом №213-VIII було передбачено зменшення пенсійного віку для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку (60 років для чоловіків і 55 років для жінок) з урахуванням різниці між пенсійним віком у чоловіків і жінок на 10 років для працівників, зайнятих повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, та на 5 років для працівників, зайнятих повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці; зменшення пенсійного віку та стажу для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку з урахуванням різниці між пенсійним віком у чоловіків і жінок на 5 років.

Отже, у статті 13 Закону №1788-XII до внесення змін Законом №213-VIII було встановлено такий пенсійний вік: у пункті "а" для чоловіків - 50 років, для жінок - 45 років; у пунктах "б"-"з" для чоловіків - 55 років, для жінок - 50 років.

У Законі №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, збережено вказану пропорцію щодо зменшення пенсійного віку для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку без урахування різниці між пенсійним віком для чоловіків і жінок. У частині першій статті 13 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, встановлено однаковий пенсійний вік для чоловіків та жінок, а саме: у пункті "а" - 50 років (на 10 років менше, ніж загальний пенсійний вік), у пунктах "б"-"з" - 55 років (на 5 років менше, ніж загальний пенсійний вік).

Відтак, статтею 13 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, передбачено поетапне збільшення пенсійного віку та стажу для працівників, зайнятих на роботах, визначених у цих нормах.

За висновками пункту 4.4 Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020, перевіряючи статтю 13, частину 2 статті 14, пункти "б"-"г" статті 54 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, на відповідність Конституції України, Конституційний Суд України виходив з такого.

Вказаними положеннями Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років.

Згідно зі статтею 13, частиною 2 статті 14, пунктами "б"-"г" статті 54 Закону №1788-XII у редакції до внесення змін Законом №213-VIII у осіб, які належать до категорій працівників, вказаних у цих нормах, виникли легітимні очікування щодо реалізації права виходу на пенсію. Однак оспорюваними положеннями Закону №213-VIII змінено нормативне регулювання призначення пенсій таким особам.

Конституційний Суд України дослідивши правовідносини, пов`язані зі змінами підстав реалізації права на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років зазначає, що ці зміни вплинули на очікування осіб стосовно настання юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.

Як підсумок особи, що належать до певної категорії працівників, були учасниками правовідносин, у яких вони об`єктивно передбачали настання відповідних наслідків, а саме призначення пенсій, тобто їх легітимні очікування були пов`язані саме з положеннями Закону №1788-XII у редакції до внесення змін Законом №213-VIII. Отже, зміна умов призначення пенсій особам, які належать до певної категорії працівників, з урахуванням наявності відповідного стажу роботи, призвела до такого нормативного регулювання призначення пенсій, яке суттєво вплинуло на очікування вказаних осіб, погіршило їх юридичне становище стосовно права на призначення пенсій, що має реалізовуватися при зміні нормативного регулювання лише у разі справедливого поліпшення умов праці та впевненості у настанні відповідних юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.

З урахуванням вказаного, стаття 13, частина 2 статті 14, пункт "б"-"г" статті 54 Закону №1788 зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині 1 статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Окрім цього, суд звертає увагу на те, що у справах "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та 37943/06, рішення від 14.10.2010) та "Серков проти України" (заява №39766/05, рішення від 07.07.2011) Європейський суд з прав людини дійшов висновку що:

- по перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі "якості" закону і не забезпечувало адекватного захисту осіб від свавільного втручання у права заявника;

- по друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування;

- по третє, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу "якості закону". В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

За вказаних обставин, така обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах: необхідний вік та стаж роботи, має застосовуватися в порядку, визначеному пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020, та виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого статтею 8 Конституції України. Таке застосування судом вищевказаних норм права усуває колізію в їх застосуванні, у спосіб застосування тієї норми, яка створює більш сприятливі умови для реалізації права особи на пенсійне забезпечення, та забезпечує у спірних правовідносинах правову визначеність.

Вирішуючи даний спір, суд враховує правові висновки, сформовані у рішенні Верховного Суду від 21.04.2021 у справі №360/3611/20 (зразкова справа), з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021.

Дійсне правове регулювання спірних правовідносин свідчить, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, серед іншого, жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Повертаючись до фактичних обставин у справі суд зазначає, що співвідповідач у рішенні від 08.06.2022 за №19 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 на пільгових умовах за списком №2, проаналізувавши подані нею необхідні документи, фактично погодився з наявністю в позивача:

- 34 роки 11 місяців 26 днів загального страхового стажу (що є більше обов`язкових 20 років для призначення пенсії на пільгових умовах);

- 16 років 4 місяці і 14 днів стажу на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України (що є більше обов`язкових 10 місяців), з чим погоджується також і суд.

Згідно наявної в матеріалах справи копії паспорта ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , виданого 07.06.2000, остання народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , а отже на момент звернення із заявою від 02.06.2022 про призначення пенсії на пільгових умовах за списком №2 досягла 51-річного віку (а.с.132-136).

З огляду на встановлені судом обставини щодо подання позивачем співвідповідачу разом із заявою від 02.06.2022 всіх необхідних документів, при наявності всіх встановлених пунктом "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" умов для призначення ОСОБА_1 пенсії на пільгових умовах, суд дійшов висновку про те, що позивач не може бути позбавленою гарантованого Державою Україна пенсійного забезпечення.

На переконання суду, за наявності формально сформульованої підстави для відмови позивачу в призначенні пенсії, відповідач не довів існування законної мети такої відмови, яка б обґрунтовувала неможливість призначення пенсії ОСОБА_1 як особі, що не має на це законного права.

В той же час позбавлення позивача права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах по списку №2, за встановлених судом вище обставин, буде не пропорційним втручанням в її право на отримання відповідних пенсійних виплат, гарантоване статтею 1 протоколу 1 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Пенсія за віком призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадку, визначеного в пункті 1 частини 1 статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зокрема, з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Як слідує із матеріалів справи із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком №2 ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області 02.06.2022.

Тобто, у даному випадку позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії поза межами встановленого трьох місячного терміну з дня досягнення пенсійного віку (50 років), що свідчить про можливість для призначення пенсії за віком саме з дня звернення за пенсією.

При вирішенні по суті заявлених вимог у досліджуваному випадку слід керуватися частиною 2 статті 9 КАС України, за змістом якої суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В адміністративному позові ОСОБА_1 , обираючи відповідача, який повинен відновити її право на пенсію, просить зобов`язати відповідача і співвідповідача призначити пенсію, як суб`єктів владних повноважень, до одного із яких 02.06.2022 подано заяву про призначення пенсії.

В даному випадку, позивач не ідентифікувала конкретно, який із територіальних органів Пенсійного фонду України повинен вирішити питання про призначення пенсії. У зв`язку із цим, слід виходити із наступного.

Так, відповідно до пунктів 4.1, 4.2, абзацу 3 пункту 4.3 і пункту 4.10 Порядку 22-1, заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію.

Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Після призначення пенсії електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Із вказаного слідує, що після реєстрації 02.06.2022 заяви ОСОБА_1 , органом пенсійного забезпечення, який її розглядав і вирішував за принципом екстериторіальності питання про наявність чи відсутність права на пенсію, в розумінні Порядок №22-1 є Головне управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області.

Суд, керуючись вказаним вище, вважає за необхідне зобов`язати саме співвідповідача вирішити питання про призначення пенсії, враховуючи те, що заява від 02.06.2022 хоч і подана до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області як органу пенсійного забезпечення за місцем проживання/реєстрації позивача, втім рішення по суті порушеного питання приймалося Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області.

Отож, надаючи об`єктивну оцінку факту порушеного права ОСОБА_1 , враховуючи відсутність будь-яких ефективних засобів правового захисту порушеного права позивача, окрім судового, суд дійшов висновку, що для належного захисту у цій справі слід:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 08.06.2022 за №19 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за списком №2;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах за списком №2 з 02.06.2022.

Інші доводи і міркування відповідачів, викладені в обґрунтування заперечень щодо позовних вимог не змінюють коментованого висновку суду.

В Рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 зазначено, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, які є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейської соціальної хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та рішеннях Європейського суду з прав людини.

Згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (частини 1, 2 статті 77 КАС України).

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд за правилами статті 90 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні .

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку відповідач не діяв на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Розподіляючи між сторонами судові витрати суд відзначає, що відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивачем сплачено судовий збір за подання до суду адміністративного позову немайнового характеру в розмірі 992,40 гривень, підтвердженням чого є наявна в матеріалах справи квитанція №0.0..1 від 15.07.2022 (а.с.1).

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що спір виник внаслідок протиправного рішення співвідповідача, відтак, підлягають стягненню за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача понесені ним судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 992,40 гривень

Розглядаючи клопотання позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу, суд виходить із наступного.

Стаття 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначає види судових витрат, відповідно до частини 1 якої, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 1 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 цієї ж статті, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з пунктом 1 частини 3 зазначеної статті КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Позивач в адміністративному позові вказав про необхідність стягнення із відповідача понесених ним витрат на правову допомогу в сумі 3 000,00 гривень (а.с.3).

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 КАС України.

За змістом пункту 1 частини 3 статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частиною 4 статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу в розмірі 3 000,00 гривень, позивач долучив лише договір про надання юридичних послуг адвокатом за №1 від 14.07.2022 і квитанцію до прибуткового касового ордеру №01 від 14.07.2022 (а.с.1, 12). Інших документів позивач суд не подав.

Варто вказати, що згідно пункту 2.2. коментованого договору, сторонами ідентифіковано грошовий еквівалент в 3 000,00 гривень як вартість послуг, а не сума фіксованого гонорару адвоката.

Вирішуючи питання визначення розміру витрат на правничу допомогу, суд відзначає наступне.

В суд не представлено на виконання вимог пункту 1 частини 3, частини 4 статті 134 КАС детальний опис робіт (наданих послуг), із якого суд міг би встановити зміст і склад наданих адвокатом послуг, в тому числі щодо підготовки до розгляду справи, збору доказів, складання позовної заяви тощо в межах предмету адміністративної справи №300/2853/22.

Відтак, зміст і обсяг поданих позивачем документів, станом на час розгляду такого клопотання при ухваленні рішення у даній справі, унеможливлює вирішення судом питання про відшкодування на користь ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу.

Сторонами не подано до суду будь-яких доказів про понесення ними інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, відтак у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо їх розподілу.

На підставі статті 1291 Конституції України, керуючись статтями 134, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 08.06.2022 за №19 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за списком №2 відповідно до пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 з 02.06.2022 пенсію за віком на пільгових умовах за списком №2 відповідно до пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (ідентифікаційний код юридичної особи 20987385) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) сплачений судовий збір в розмірі 992,40 гривень (дев`яносто дві гривні сорок копійок).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ), АДРЕСА_1 ;

відповідач 1 - Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (ідентифікаційний код юридичної особи 20551088), вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018.

відповідач 2 - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (ідентифікаційний код юридичної особи 20987385), вул. Канатна, 83, м. Одеса, Одеська область, 65000.

Суддя Чуприна О.В.