Справа № 120/4100/22
Суддя: Шаповалова Тетяна Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

26 вересня 2022 р. Справа № 120/4100/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шаповалової Т.М., розглянувши у письмовому проваджені адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі відповідач), у якому просив з урахуванням уточнення позовних вимог:

визнати протиправним рішення (протокол) Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №64 від 12.04.2022, щодо відмови у призначенні пенсії ОСОБА_1 згідно ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити і виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 з часу отримання права згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» шляхом зарахування до загального стажу періоду роботи позивача 02.07.1979 по 16.07.1979; з 27.08.1979 по 31.01.1980;

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач вказав, що рішенням (протоколом) Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 64 від 12.04.2022 року відмовлено у призначенні пенсії ОСОБА_1 згідно ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Позивач вважає таке рішення протиправним, що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду.

Ухвалою суду від 30.05.2022 року даний адміністративний позов залишено без руху та встановлено строк з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, зазначених у мотивувальній частині ухвали.

У зазначений строк позивач вимоги вказаної ухвали суду про залишення позовної заяви без руху виконав.

Ухвалою суду від 27.06.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній адміністративній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (ст. 262 КАС України). Даною ухвалою також надано відповідачу строк на подання відзиву. Цією ж ухвалою суду витребувано у відповідача заяву ОСОБА_1 від 04.04.2022 про призначення пенсії розглянуто чи передано іншому територіальному органу Пенсійного фонду України; чи приймалось рішення про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та яким територіальним органом Пенсійного фонду України.

15.07.2022 представником відповідача1 подано відзив на адміністративний позов, якому зазначено, що 04.04.2022 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління за призначенням пенсії відповідно до Закону № 1058.

Вказує, що Головним управлінням ПФУ України в Дніпропетровській області 19.05.2022 прийнято рішення за № 64 про відмову у призначені пенсії за віком у зв`язку з тим, що відповідно до ст. 26 Закону № 1058, починаючи з 01.01.2020 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 01.01.2020 - 31.12.2020 - не менше 27 років.

Страховий стаж позивача відповідно до записів трудової книжки та індивідуальних відомостей про застраховану особу з системи персоніфікованого обліку становить 26 років 06 місяців 16 днів, що недостатньо для призначення пенсії за віком.

До загального страхового стажу не зараховано періоди роботи від 02.07.1979 по 16.07.1979 та з 27.08.1979 по 31.01.1980, оскільки відсутня дата наказу про звільнення, що є порушенням Інструкції №162 від 20.06.1974 «Про порядок ведення трудових книжок на підприємствах в установах і організаціях».

Отже, у Головного управління відсутні правові підстави для призначення пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до статті 26 Закону № 1058, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - 27 років.

Враховуючи наведене, відповідач вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

Ухвалою суду від 19.07.2022 залучено в якості другого відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та витребувано всі наявні докази, які слугували підставою для прийняття оскаржуваного рішення № 64 від 19.05.2022 року.

01.09.2022 представником відповідача 2 подано відзив на адміністративний позов, якому зазначено, що до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи з 02.07.1979 по 16.07.1979, з 27.08.1979 по 31.01.1980, оскільки відсутня дата наказу про звільнення, що є порушенням Інструкції "Про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях", затверджена постановою Держкомпраці СРСР по праці і соціальних питаннях від 20.06.1974 № 162 (далі - Інструкція № 162).

Відповідач 2 вказав, що пунктом 2.7 Інструкції № 162 визначено, шо якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, виправлення вносяться правонаступником, а при його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство.

З огляду на викладене вище, відділом призначення пенсій управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 19.05.2022 прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за № 64, оскільки ОСОБА_1 на дату звернення (04.04.2022) не мав необхідного страхового стажу, передбаченого статтею 26 Закону №1058.

Відповідач 2 вказує, що в оскаржуваному рішенні роз`яснено, що для підтвердження спірного періоду позивачу необхідно надати уточнюючу довідку про періоди роботи, видану підприємством, на підставі первинних документів.

Враховуючи наведене, відповідач вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності, встановив наступне.

04.04.2022 позивач звернувся до відповідача1 із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

За наслідками розгляду заяви позивача, відповідач1 листом № 0200-0209-8/24068 від 26.04.2022 повідомив позивача, що по його зверненню від 04.04.2022 було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю відповідного стажу.

Також судом встановлено, що 19.05.2022 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області прийнято рішення № 64 про відмову у призначенні пенсії за віком позивачу згідно Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

В рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вказано, що вік заявника становить 62 роки. Необхідний страховий стаж, відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" становить 27 років. Загальний стаж складає 26 років 6 місяців 16 днів.

Результати розгляду документів, доданих до заяви: за доданими документами до страхового стажу не зараховано: періоди з трудової книжки: з 02.07.1979 по 16.07.1979 та з 27.08.1979 по 31.01.1980, оскільки відсутня дата наказу про звільнення, що є порушенням Інструкції N° 162 від 20.06.1974 "Про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях". Для підтвердження необхідно надати уточнюючу довідку про період роботи, видану підприємством, на підставі первинних документів з вказанням дати народження.

Враховуючи наведене, позивачу відмовлено в призначенні пенсії згідно ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 "Про трудові книжки працівників", відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Верховним Судом неодноразово формувались висновки щодо питань пов`язаного із наслідками недоліків трудових книжок працівників чи службовців.

В постанові від 06.02.2018 по справі № 677/277/17 Судом касаційної інстанції висловлена позиція, згідно із якою відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника.

Підсумовуючи суд зазначає, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її неналежне ведення не може позбавити позивача права на включення періоду роботи чи навчання запис про який внесено у трудову книжку до його страхового стажу і на призначення пенсії з його врахуванням.

Як вбачається з копії трудової книжки, виданої на ім`я ОСОБА_1 :

позивач 02.07.1979 прийнятий на роботу машиністом в Шахту «Южно-Донбасская № 1 (мовою оригіналу) (наказ №196 від 02.07.1979, запис № 1);

16.07.1979 позивач звільнений у зв`язку з переводом на Шахту Им. Абакумова (наказ № 210к без дати, запис № 2);

27.08.1979 позивач прийнятий на роботу машиныстом 3-го розряду з повним підземним робочим днем в Шахту имени газеты «Социалистический Донбасс» (мовою оригіналу) (наказ № 377 від 31.08.1979, запис № 3);

31.01.1980 позивач звільнений на підставі ст. 38 КЗоТ УССР за власним бажанням (наказ № 73к від 1.0, тобто без дати, запис № 4).

Записи про звільнення скріплені печатками, містять прізвище та підпис відповідальної особи, яка вносила такі записи.

Суд наголошує, що відсутність у трудовій книжці запису про дату у наказі про звільнення є її формальним недоліком, однак не може бути підставою для покладення на позивача тягаря несприятливих наслідків за дії, що вчинені уповноваженими особами підприємства які виконували обов`язки із ведення трудової книжки.

До того ж, підприємства на яких працював позивач знаходяться на непідконтрольній українській владі території у м. Донецьк, тому суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За приписами частин 1 та 2 статті 4 Закону України від 15 квітня 2014 року № 1207-VII "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" (далі Закон № 1207-VII), на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону № 1207-VII громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону № 1207-VII будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Частиною третьою статті 9 Закону № 1207-VII встановлено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Тобто, відповідно до наведених норм закону, необхідною умовою для визнання незаконним акта органу, який знаходиться на тимчасово окупованій території є створення такого органу, обрання чи призначення у порядку, не передбаченому законом.

Суд вважає за необхідне зазначити, що у 1971 році Міжнародний суд ООН у документі "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" зазначив, що держави-члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але "у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів; документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян (так звані "намібійські винятки").

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах "Лоізіду проти Туреччини" (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016):

"Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, вважають судді ЄСПЛ, для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать".

При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Отже, право особи на отримання пенсійних виплат не може бути поставлено у залежність від можливості органів Пенсійного фонду України здійснювати ці повноваження (зокрема у зв`язку із проведенням АТО, ООС та неможливістю проведення перевірки періодів роботи/навчання, тощо, з підстав розташування підприємств, установ, організацій, закладів тощо на тимчасово окупованій території України).

Неможливість проведення перевірки даних на підприємстві, установі, організації які розташовані на тимчасово окупованій території, не дає підстав для відмови у зарахуванні стажу роботи, при умові його підтвердження записами в трудовій книжці, та не може позбавляти особу її конституційного права на соціальний захист.

Вказані висновки щодо застосування норм права узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 23.01.2018 у справі № 583/392/17, від 30.08.2018 у справі № 234/3038/17, від 11.12.2018 у справі № 360/1628/17, від 17.07.2019 у справі № 302/757/17-а, від 21.02.2020 у справі № 701/1196/16-а, від 04.03.2020 у справі № 235/2008/17, від 08.04.2020 у справі № 242/1568/17.

Таким чином, у даному випадку позивач не може бути позбавлений свого законного права на призначення пенсії через неможливість здійснення відповідачем перевірки достовірності наданих у трудовій книжці наказів про звільнення з підприємства, що знаходяться на тимчасово непідконтрольній українській владі території України.

За встановлених обставин справи суд вважає, що відповідач фактично переклав відповідальність за належне оформлення документів на позивача, що є непропорційним заявленій легітимній меті (підтвердження страхового стажу позивача та надання довідки щодо проходження навчання). Тому зазначені дії не можуть вважатися такими, що вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо.

З огляду на викладене суд доходить до висновку, що надані позивачем документи, підтверджують страховий стаж позивача за період роботи з 02.07.1979 по 16.07.1979; з 27.08.1979 по 31.01.1980.

Обираючи ефективний спосіб захисту прав позивача, суд звертає увагу, що представник позивача у поданій 15.06.2022 заяві просив визнати протиправним протокольне рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 12.04.2022, про яке позивача повідомлено листом від 26.04.2022.

Таким рішенням визначено стаж позивача 26 років 9 місяців та 27 днів.

Разом з тим, під час розгляду справи, з наданого відповідачем 1 відзиву судом встановлено, що за принципом екстериторіальності заяву позивача направлено для прийняття рішення Головним управлінням Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, яким відповідно 19.05.2022 прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії №64.

Таким рішенням визначено стаж позивача 26 років 6 місяців та 16 днів та не зараховано періоди трудової діяльності з 02.07.1979 по 16.07.1979; з 27.08.1979 по 31.01.1980 у зв`язку із неправильністю оформлення трудової книжки.

Представником позивача у позовній заяві не зазначалося про таке рішення відповідача 2, але при цьому, позовні вимоги стосувалися саме такого ж спірного періоду роботи та не зарахування його з тих же підстав, які зазначені в рішенні відповідача 2.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку щодо необхідності виходу за межі позовних вимог та визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області від 19.05.2022 №64 про відмову у призначенні пенсії.

Щодо позовних вимог зобов`язального характеру, то враховуючи наявний трудовий стаж згідно рішення відовідача 2 26 років 6 місяців 16 днів та стаж який підлягає зарахуванню з 02.07.1979 по 16.07.1979; з 27.08.1979 по 31.01.1980, що разом перевищує необхідний згідно закону стаж 27 років, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача 1 зарахувати спірні періоди стажу позивача та призначити позивачу пенсію відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне срахування» з 04.04.2022.

Щодо дати з якої призначається пенсія, то відповідно до ч.1 ст.45 Закону пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Згідно з ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Отже, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в сумі 454 грн.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 64 від 19.05.2022 про відмову ОСОБА_1 у призначені пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 02.07.1979 по 16.07.1979; з 27.08.1979 по 31.01.1980 та призначити пенсію за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 04.04.2022.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 454 грн. (чотириста п`ятдесят чотири гривень 00 копійок).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 );

Відповідач1: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (, вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100)

Відповідач2: Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (, пр. Богдана Хмельницького, 116а, м. Дніпро, 49000).

Повне судове рішення виготовлено та підписано суддею 26.09.2022 року.

Суддя Шаповалова Тетяна Михайлівна