Справа № 1940/1241/18
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2022-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2022 рокуЛьвівСправа № 1940/1241/18 пров. № А/857/11185/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Затолочного В.С., Гінди О.М.,

за участю секретаря судового засідання Рибачука А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 липня 2022 року (головуючий суддя Баранюк А.З., м. Тернопіль, повний текст складено 06.07.2022) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в якому просив:

- скасувати накази Пенсійного фонду України від 29 березня 2018 року «Про заходи у зв`язку із реорганізацією», від 24 травня 2018 року № 229-о «Про звільнення ОСОБА_1 », наказ Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області від 04 червня 2018 року №132-ос «Про оголошення наказу Пенсійного фонду України від 24 травня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області з 05 червня 2018 року;

- стягнути з Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області середній заробіток за час вимушеного прогулу з часу звільнення;

- стягнути з Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області моральну шкоду в розмірі 200000 грн.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2018 року відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано, прийнято нове рішення, яким скасовано наказ Пенсійного фонду України №229-о від 24 травня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 » та наказ Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області №132-ос від 04 червня 2018 року «Про оголошення наказу Пенсійного фонду України від 24 травня 2018 року Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області з 05 червня 2018 року. Стягнуто з Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 130776,12 грн.

Постановою Верховного суду від 10.08.2021 постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2019 року скасовано, рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2018 року залишено в силі.

ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду від 18 вересня 2018 року у справі № 1940/1241/18.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 липня 2022 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2018 року у справі № 1940/1241/18 відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, просить ухвалу суду про відмову у задоволенні заяви про перегляд рішення суду від 18.09.2018 за нововиявленими обставинами скасувати та винести рішення, яким задовольнити вказану заяву.

В апеляційній скарзі зазначає, що постановою Верховного Суду від 10.08.2021 скасовано постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2019 року та залишено в силі рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2018 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області, Пенсійного фонду України про скасування наказів Пенсійного фонду України від 29 березня 2018 року «Про заходи у зв`язку із реорганізацією», від 24 травня 2018 року № 229-о «Про звільнення ОСОБА_1 », наказу Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області від 04 червня 2018 року №132-ос «Про оголошення наказу Пенсійного фонду України від 24 травня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди

Після постановлення вищезазначеного рішення та набрання ним законної сили йому стали відомі обставини, які є істотними для справи, і які не були і не могли бути йому відомі під час розгляду цієї справи.

16.11.2021 він звернувся через ВЕБ портал Пенсійного фонду України звернувся з клопотанням до Пенсійного фонду України про надання належно завіреної копію його особової справи за період роботи у органах Пенсійного фонду України. 30 грудня 2021 року він отримав належно завірену копію його особової справи, але не від Пенсійного фонду України, а від Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, куди моє клопотання було перенаправлено за належністю. На підставі цього він зрозумів, що його особова справа відсутня у Пенсійному фонді України.

Факт відсутності особової справи у Пенсійному фонді України став для нього новиною, бо в процесі розгляду позову Пенсійний фонд України надавав інформацію, що на основі біографічних довідок та копій особових справ проведено порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації і 29.03.2018 департаментом персоналу та адміністративного забезпечення визначено переважне право на залишення на роботі.

Враховуючи відповідь Пенсійного фонду України від 14.09.2018 №30133/05-21 (наявна матеріалах судової справи) про те, що в період з 01.02.2018 по 31.03.2018 жодних документів щодо його особи Пенсійний фонд України не отримував і з нововиявлених обставин щодо відсутності матеріалів його особової справи у Пенсійному фонді України, стає зрозуміло, що Пенсійний фонд України не мав джерел інформації для визначення переважного права на залишенні на роботі. Враховуючи це службова записка департаменту персоналу та адміністративного забезпечення від 29.03.2018 не може бути взята судом до уваги, так як для її формування у Пенсійного фонду України була відсутня інформація.

У своєму відзиві на позовну заяву Пенсійний фонд України зазначав, що департаментом персоналу та адміністративного забезпечення Пенсійного фонду України здійснено порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації та визначення особи з переважним правом на залишення на роботі. Даний аналіз здійснено на підставі особових карток ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Однак, в Пенсійному фонду України була відсутня особова справа, а тому ніякого порівняльного аналізу продуктивності праці та кваліфікації не проводилось. А відтак, відповідачі своїми твердженнями ввели суд в оману.

Зазначені обставини не були і не могли бути відомі йому, оскільки копія особової справи отримана мною 30 грудня 2021 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

Вищезазначені обставини мають значення для вирішення справи і є істотними для постановлення правильного рішення у справі, так як на їх підставі можна зробити висновок про те, що Пенсійним фондом України не було проведено порівняльного аналізу продуктивності праці та кваліфікації з метою визначення особи з переважним правом на залишення на роботі як того вимагає Закон.

У відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Нововиявленою обставиною для перегляду рішення суду заявник вважає те, що його особова справа відсутня у Пенсійному фонді України, відтак до його звільнення Пенсійний фонд України не отримував біографічних довідок та копії особової справи, не міг провести порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації, а, отже, не мав джерел інформації для визначення переважного права на залишенні на роботі.

Надаючи оцінку заяві про перегляд рішення суду за новоявленими обставинами, суд першої інстанції правильно врахував, що згідно частини першої статті 361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з частиною другою вказаної статті підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, крім іншого, істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, яке підлягає перегляду.

Відповідно до положень частини четвертої цієї ж статті не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

Отже, норми статті 361 КАС України встановлюють вичерпний перелік підстав для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами з тим, щоб відповідно до принципу юридичної визначеності забезпечити стабільність судових рішень, але водночас надати можливість виправити судові рішення, неправосудність яких зазвичай обумовлена обставинами, незалежними від суду.

Відтак, нововиявленими є обставини (як фактичного, так і правового характеру), які: об`єктивно існували на момент вирішення адміністративної справи; не були відомі і не могли бути відомі на той час особі, яка звертається із заявою, та не були встановлені судом; обставини мають бути істотними, тобто такими, що впливають на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається. Необхідно зазначити, що ознаками нововиявлених обставин є їх істотність та наявність існування під час розгляду справи. Тобто, ці факти існували вже під час розгляду спірної ситуації в суді, але не були і не могли бути відомі ні особам, які брали участь у розгляді адміністративної справі, ні суду, який її розглядав та вирішував по суті.

Так, нововиявлена обставина - це юридичний факт, який передбачений нормами права і тягне виникнення, зміну або припинення правовідносин; юридичний факт, що має істотне значення для вирішення конкретної справи; юридичний акт, який існував на момент звернення заявника до суду з позовом і під час розгляду справи судом; юридичний факт, який не міг бути відомий ані особі, яка заявила про це в подальшому, ані суду, що розглядав справу, оскільки, якби нововиявлена обставина була відома суду під час постановлення судового рішення, вона б обов`язково вплинула на остаточні висновки суду. Тобто, судове рішення, яке набрало законної сили, може бути переглянуто на підставі істотних для справи обставин, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Разом з тим, не відноситься до поняття нововиявленої обставини переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи, докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом (частина четверта статті 361 КАС України).

При цьому, суд правильно зазначив, що Європейський Суд з прав людини в рішенні у справі «Правєдная проти Росії» від 18.11.2004 зазначив, що одним із аспектів принципу верховенства права є принцип правової певності, який, окрім іншого, передбачає, що, якщо суд ухвалив остаточне рішення по суті спору, таке рішення не може бути піддане сумніву (справа Брумареску проти Румунії, постанова від 28.10.1999). Цей принцип встановлює, що жодна сторона не вправі ставити питання про перегляд остаточного судового рішення, яке набрало законної сили, лише задля нового судового розгляду і нового рішення по суті. Відхилення від цього принципу допустимі лише за наявності виняткових обставин.

Отже, процедура скасування судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, проте він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні, а також те, що цей доказ є вирішальним.

Нововиявлені обставини необхідно відрізняти від нових обставин, що виникли після вирішення справи та ще не існували на час її розгляду, а також обставини, що зазнали змін після прийняття судом рішення. Їх виявлення не може бути підставою для перегляду судового рішення.

Необхідними ознаками нововиявлених обставин є, по-перше, їх наявність на момент вирішення справи, по-друге, те, що ці обставини не були відомі і не могли бути відомі на той час суду та хоча б одному учаснику судового процесу, є істотними для розгляду справи, тобто належать до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. Обставини, які вважаються нововиявленими, повинні одночасно відповідати цим вимогам.

Аналогічні правові висновки висловлено Верховним Судом у постановах від 17.04.2018 у справі №1510/2-1411/11, від 02.05.2018 у справі №303/3535/16, від 02.05.2018 у справі №303/3535/16-а, від 04.09.2018 у справі №809/824/17, від 22.11.2018 у справі №826/14224/15, ухвалі Верховного Суду від 01.02.2019 у справі №2040/7218/18.

Надаючи оцінку доводам заявника про відсутність в Пенсійному фонді України його особової справи, як нововиявленої обставини суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідно до п. 4 розділу І «Загальні положення» Порядку ведення та зберігання особових справ державних службовців, затвердженого наказом Національного агентства України з питань державної служби від 22.03.2016 № 64, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.04.2016 за № 567/28697 (зі змінами), ведення, облік та зберігання особових справ здійснює служба управління персоналом державного органу, в якому працює державний службовець.

Відповідно, особова справа ОСОБА_1 зберігається в службі управління персоналом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

При цьому, суд вірно зазначив, що факт неотримання Пенсійним фондом України особової справи ОСОБА_1 не оцінювався судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій при розгляді справи та перегляді прийнятих рішень.

Крім того, в постанові Верховного Суду від 10 серпня 2021 року зазначено, що 29 березня 2018 року Голові правління Пенсійного фонду України направлено службову записку заступника директора департаменту персоналу та адміністративного забезпечення - начальника відділу комплектування, обліку, організації підготовки та перепідготовки кадрів, у якій зазначено, що у зв`язку із скороченням посади заступника начальника Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області здійснено порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації заступників начальника управління Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , при цьому розглядалися характеристики продуктивності праці та показники кваліфікації (освіта, загальний стаж роботи, стаж державної служби, в тому числі в органах Пенсійного фонду України, досвід роботи, функціональні повноваження на останній займаній посаді, наявність стягнень, заохочень, підвищення кваліфікації, щорічна оцінка, атестація).

Також, Верховний Суд вказав, що як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, Пенсійним фондом України, при проведенні процедури скорочення, було здійснено порівняльний аналіз продуктивності праці та кваліфікації позивача та ОСОБА_2 , як заступників начальника Управління Фонду, що викладений у вигляді додатку до службової записки від 29.03.2018. Дані характеристики продуктивності праці та показники кваліфікації, як підтверджується матеріалами справи та вірно встановлено судом першої інстанції, були здійснені за критеріями освіти, загального стажу роботи, стажу державної служби, в тому числі в органах Пенсійного фонду України, досвіду роботи, функціональних повноважень на останній займаній посаді, наявності стягнень, заохочень, підвищення кваліфікації, щорічної оцінки, атестації.

Не погоджуючись з висновком суду апеляційної інстанції, Верховний Суд зазначив, що помилковими є висновки суду апеляційної інстанції, що порівняльна таблиця мотивована лише кількома критеріями, та не ґрунтується на розгорнутому порівняльному аналізі двох кандидатур, зокрема недосліджені питання щодо стягнень на посаді, атестацій, щорічних оцінок.

Отже, судами всіх інстанцій було встановлено, що при проведенні процедури скорочення, Пенсійним фондом України було здійснено порівняльний аналіз продуктивності праці та кваліфікації заступників начальника Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області. А суди не надавали оцінки факту отримання чи неотримання Пенсійним фондом України оригіналу чи копії особової справи ОСОБА_1 .

Також, суд першої інстанції підставно відхилив доводи заявника, що Пенсійний фонд України не міг провести порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації та не мав джерел інформації для визначення переважного права на залишенні на роботі, оскільки матеріали, які бралися до уваги при визначені переважного права на залишення на роботі заступників Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області були надісланні в Пенсійний фонд України електронною поштою.

Більше того, згідно пояснень представників відповідачів, копія особової справи ОСОБА_1 була доставлена до Пенсійного фонду України особисто начальником відділу персоналу та організаційно-розпорядчої роботи Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, що також підтверджується проїзними документами та документами про оплату проживання (том 3, а.с. 220-223).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що заявник не довів існування нововиявлених обставин, які могли б стати підставою для скасування рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2018 року у даній справі, відтак вірно вважав, що у задоволенні заяви про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду слід відмовити.

З огляду на зазначене вище, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а ухвала відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 липня 2022 року по справі №1940/1241/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді В.С. Затолочний

О.М. Гінда

повний текст складено 27.09.2022