Справа № 120/191/21-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2022-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

з питань судового контролю

м. Вінниця

26 вересня 2022 р. Справа № 120/191/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши заяву позивача з питань судового контролю за виконанням рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11.02.2021 року в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про визнання дій протиправним та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького окружного адміністративного перебувала адміністративна справа за позовом заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат (далі відповідач) про визнання дій протиправним та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 11.02.2021 року, позов задоволено частково: визнано незаконною відмову Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат ОСОБА_1 в перерахуванні та виплаті щорічної грошової допомоги як інваліду війни ІІІ групи до 5 травня в розмірі, визначеному ст. 13 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2020 рік; зобов`язано Житомирський обласний центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 недоплаченої суми щорічної грошової допомоги за 2020 рік згідно ст. 13 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виходячи із розміру семи мінімальних пенсій за віком, з урахуванням вже виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Ухвалою суду від 21.07.2021 року звіт відповідача визнано таким, що не підтверджує виконання судового рішення у повному обсязі та встановлено відповідачеві новий строк для подання звіту про виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11.02.2021 року у справі № 120/191/20-а.

31.08.2021 року за вх. № 53598/21 відповідачем подано звіт про виконання судового рішення цій справі.

Ухвалою суду від 02.09.2021 року звіт відповідача визнано таким, що не підтверджує виконання судового рішення у повному обсязі та встановлено відповідачеві новий строк для подання звіту про виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11.02.2021 року у справі № 120/191/20-а. Вказана ухвала направлялась відповідачеві на офіційну електронну пошту, що підтверджується матеріалами справи.

Однак у встановлений строк та до теперішнього часу відповідач звіт про виконання рішення суду не подав.

31.08.2022 року за вх. № 43242/22 до суду від позивача надійшла заява про накладення на керівника відповідача штрафу та встановлення нового строку для подання звіту.

Ухвалою від 13.09.2022 року заяву позивача призначено до розгляду в письмовому провадженні.

Вирішуючи заяву позивача по суті, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч. 2-4 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість врахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Такі ж вимоги передбачені ст. 14 КАС України.

Крім того, згідно зі ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами.

В абз. 3 п. 2.1 мотивувальної частини рішення від 26.06.2013 року № 5-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Також у рішенні від 26.06.2013 року Конституційний Суд України врахував практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в п. 43 рішення від 20.07.2004 року у справі "Шмалько проти України", заява № 60750/00, зазначив, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбачений статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

В п. 2.1 мотивувальної частини рішення від 15.05.2019 року № 2-р(II)/2019, на підставі аналізу ст. 3, 8, ч. 1 та 2 ст. 55, ч. 1 та 2 ст. 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку, Конституційний Суд України вказав на те, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі "Горнсбі проти Греції" наголосив на тому, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах "Алпатов та інші проти України", "Робота та інші проти України", "Варава та інші проти України", "ПМП "Фея" та інші проти України"), якими було встановлено порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.

Тому обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню стороною, на яку покладено відповідний обов`язок.

Це означає, що учасник справи, якому належить виконати судовий акт, повинен здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Одним із способів судового контролю за виконанням судового рішення є зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Також ч. 2-4 ст. 382 КАС України визначено, що за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Половина суми штрафу стягується на користь позивача, інша половина - до Державного бюджету України.

Метою продовження процесуального строку, встановленого судом, є сприяння особі у реалізації процесуального права та/або виконанні процесуального обов`язку. Доцільність продовження процесуального строку обумовлюється рівнем ймовірності, наскільки таке продовження буде ефективним у контексті не тільки реалізації особою процесуального права та/або виконанні процесуального обов`язку, а й правової визначеності учасників матеріально-правових відносин, спір між якими вирішується із застосуванням процесуальних засобів.

Питання про накладення штрафу вирішується за клопотанням позивача або за ініціативою судді у судовому засіданні з повідомленням сторін. Неприбуття у судове засідання сторін, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду цього питання.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем, не виконано вимог ухвали суду від 02.09.2021 року щодо подання звіту про виконання рішення в даній справі у встановлений судом строк.

Суд зауважує, що Верховний Суд у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 704/1547/17 сформулював правову позицію, що за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту можна, зокрема, встановити новий строк подання звіту. Тобто, суд вправі вжити заходів реагування судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах у формі встановлення нового строку для подачі звіту. Для підтвердження мотивації такого підходу потрібно керуватися абзацом першим підпункту 3.2 пункту 3, абзацу другого пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року №16-рп/2009, де зазначено, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини, а виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.

Зважаючи на попередньо подані відповідачем звіти про виконання судового рішення та невиконання останнім ухвали суду від 02.09.2021 року, суд приходить до висновку, що рішення суду у повному обсязі не виконано, докази, що свідчать про виконання судового рішення станом на час розгляду заяви позивача про накладення штрафу відповідачем не надано.

Таким чином, відповідачем не реалізовано завершення судового процесу у даній справі, оскільки не досягнуто мети задля якої постановлено судове рішення.

Враховуючи те, що в строки, встановлені судом, а також на теперішній час відповідачем не було надано відповідного звіту чи доказів, що свідчать про виконання рішення суду, з метою недопущення порушення прав позивача, суд дійшов висновку про необхідність встановити відповідачеві новий строк для подання звіту про виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11.02.2021 року у справі № 120/191/21-а.

Суд повторно звертає увагу відповідача, що відповідно до Закону України Про судоустрій і статус суддів та приписів КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Стосовно застосування штрафу до керівника відповідача, суд зазначає наступне.

Як зазначалось судом вище, відповідно до ч. 2 ст. 382 КАС України, за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ч. 3 ст. 382 КАС України, половина суми штрафу стягується на користь позивача, інша половина - до Державного бюджету України.

Таким чином, у разі неподання суб`єктом владних повноважень у встановлений судом строк звіту про виконання судового рішення, яке набрало законної сили, або за наслідками розгляду такого звіту суд має право накласти на керівника такого суб`єкта владних повноважень штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Разом з тим, розглядаючи питання накладення штрафу, необхідно встановити, що рішення не виконано повністю або в частині, з`ясувати причини невиконання судового рішення, встановити керівника, відповідального за виконання постанови. Якщо під час судового розгляду цього питання буде встановлено, що посадова особа або орган, відповідальні за виконання рішення, діяли добросовісно, фактично виконали рішення суду, то саме лише неподання звіту не містить складу правопорушення, за яке можлива юридична відповідальність у вигляді штрафу.

Так, відповідачем не подано звіт про виконання рішення суду, не надано письмових пояснень та відповідних доказів щодо причин не подання такого звіту, не зазначено про наявність чи відстність поважних причин такої бездіяльності. Правом подання клопотанням про поновлення пропущеного строку відповідач також не скористався.

Наведене вказує про наявність правових підстав як для встановлення нового строку для подання звіту про виконання рішення, так і накладення штрафу на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення.

Посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду, з цією метою, правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права на судовий захист.

Матеріалами справи підтверджено тривале невиконання відповідачем судового рішення, що набрало законної сили. Сторонами даний факт не заперечується.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про достатність підстав для накладення штрафу у відповідності до ч. 2 ст. 382 КАС України на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011року № 17-рп/2011 було визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частин другої, третьої, шостої, восьмої статті 267 КАС України (в редакції, що діяла до 15.12.2017 - прим.), які передбачають право суду накладати штрафи на посадових осіб, у тому числі керівників колегіального органу, за невиконання суб`єктом владних повноважень постанови суду або неподання звіту про виконання судового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що керівником Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат є Василівський Валерій Вільгельмович.

За таких підстав, суд вважає за необхідне задовольнити заяву позивача та накласти на ОСОБА_2 штраф відповідно до ч. 3 ст. 382 КАС України у розмірі двадцять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за невиконання рішення суду по даній справі.

Ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" установлено, що в 2022 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня становив 2481 гривня, з 1 липня - 2600 гривень.

Таким чином, у зв`язку із відсутністю доказів виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11.02.2021 року, суд вважає за необхідне накласти на керівника Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, відповідального за виконання рішення, штраф в розмірі двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме 52 000грн. (2600 х 20), половину якого в сумі 26 000 грн. стягнути на користь позивача, іншу половину у розмірі 26 000грн. стягнути на користь Державного бюджету України.

Крім того, суд вважає за необхідне попередити відповідача про те, що відповідно до ч. 7 ст. 382 КАС України сплата штрафу не звільняє відповідача від обов`язку виконати рішення суду і подати звіт про його виконання. Повторне невиконання цього обов`язку тягне за собою застосування наслідків, установлених ч. 1,2 цієї статті, але розмір нового штрафу при цьому збільшується на суму штрафу, який було або мало бути сплачено за попередньою ухвалою.

Водночас, слід врахувати, що суддя Вінницького окружного адміністративного суду Маслоід О.С. на підставі наказу голови Вінницького окружного адміністративного суду № 010-А/Г від 12.09.2022 року в період з 19.09.2022 року по 23.09.2022 року перебувала на навчанні, а тому дана ухвала постановлена у строк, визначений ч. 6 ст. 120 КАС України.

Керуючись Конституцією України, Законом України "Про державний бюджет на 2022 рік" та ст. 14, 248, 256, 294,370, 382 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про накладення на керівника Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат штрафу та встановлення нового строку для подання звіту задовольнити.

Встановити Житомирському обласному центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат новий строк для подання звіту про виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11.02.2021 року у справі № 120/191/20-а.

Зобов`язати Житомирський обласний центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у тримісячний строк, з дня проголошення цієї ухвали, подати до Вінницького окружного адміністративного суду звіт про виконання судового рішення в адміністративній справі № 120/191/21-а.

Накласти на ОСОБА_2 , як керівника Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, відповідального за виконання судового рішення, штраф за невиконання рішення суду у розмірі двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 52 000 грн. (п`ятдесят дві тисячі гривень).

Стягнення штрафу здійснити відповідно до ч. 3 ст. 382 КАС України шляхом стягнення половини суми штрафу, що становить 26 000 грн. (двадцять шість тисяч гривень) на користь ОСОБА_1 , іншу половину у розмірі 26 000 грн. (двадцять шість тисяч гривень) стягнути на користь Державного бюджету України

Копію ухвали надіслати учасникам справи.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Маслоід Олена Степанівна