Справа № 500/2636/22
Суддя: Баб'юк Петро Михайлович
Дата ухвалення: 2022-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/2636/22

27 вересня 2022 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд у складі судді Баб`юка П.М., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в якому просив:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про відмову у призначенні пенсії № 10 від 18 січня 2022 року;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу, який дає право на призначення пенсії за віком, відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», періоди роботи газоелектрозварювальником 4-го розряду в ЦРМ в племінному птахорадгоспі - репродукторі «Родина» з 19 червня 1981 року по 28 жовтня 1981 року, тобто 4 місяці 10 днів, а також електрозварювальником в ЦРМ в радгоспі «X п`ятирічка» з 31 листопада 1981 року по 14 лютого 1991 року, тобто 9 років 2 місяці 15 днів, призначити та виплатити пенсію за віком з 11 січня 2022 року на підставі статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про призначення пенсії за віком. Одночасно з поданими документами на призначення пенсії позивачем було надано архівні довідки про підтвердження трудового стажу, зокрема № 135 від 3 грудня 2021 року виданою адміністрацією Котельниківського сільського поселення Красногвардійського району Республіки Крим та №02-15/100 від 16.12.2021 виданою адміністрацією Стахановського сільського поселення Первомайського району Республіки Крим.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області позивача повідомлено про відмову у призначенні пенсії за віком, у зв`язку із відсутністю в позивача необхідного страхового стажу роботи. До страхового стажу не зараховано періоди з 23 червня 1981 року по 28 жовтня 1981 року згідно архівної довідки № 135 від 3 грудня 2021 року, виданої адміністрацією Котельниківського сільського поселення Красногвардійського району Республіки Крим про роботу в ЦРМ в племінному птахорадгоспі - репродукторі «Родина», та з 31 листопада 1981 року по 14 лютого 1991 року згідно архівної довідки № 02-15/100, виданою адміністрацією Стахановського сільського поселення Первомайського району Республіки Крим про роботу електрозварювальником в ЦРМ в радгоспі «X п`ятирічка» через відсутність правових підстав для їх врахування.

Позивач вважає відмову у призначенні пенсії за віком протиправною, що слугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Представник відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України подав 08.08.2022 відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що заперечує проти позовних вимог та вказав, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви про призначення пенсії, за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №10 від 18 січня 2022 року позивача повідомлено про відмову у призначенні пенсії та зазначено причини такої відмови.

Враховуючи встановлені обставини, ухвалою суду від 25 серпня 2022 року залучено до участі у справі в якості другого відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, встановивши строк для подання відзиву на позов - п`ятнадцять днів з дня отримання копії цієї ухвали.

06 вересня 2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому представник відповідача заперечив проти позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні. Вказав, що стаж позивача для розрахунку права на пенсію на момент звернення склав 12 років 01 місяць 10 днів, що є недостатнім для призначення пенсії. До страхового стажу позивача не враховано періоди з 23.06.1981 по 28.10.1981 згідно архівної довідки № 135 від 3 грудня 2021 року виданою адміністрацією Котельниківського сільського поселення Красногвардійського району Республіки Крим та з 31.11.1981 по 14.02.1991 згідно архівної довідки №02-15/100 від 16.12.2021 виданою адміністрацією Стахановського сільського поселення Первомайського району Республіки Крим. Оскільки вищевказані довідки на підтвердження роботи на цих підприємствах були видані Республікою Крим як тимчасово окупованою територією України, тобто видані незаконним і неповноважним органом, то вони не можуть бути враховані при призначенні пенсії позивачу.

Дослідивши письмові докази та перевіривши доводи, викладені у позовній заяві, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що 11.01.2022 позивач, у зв`язку із досягненням 63-річного віку, звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області з заявою про призначення пенсії за віком.

Так, при поданні документів до Головного управління Пенсійного Фонду України в Тернопільській області, у зв`язку у зв`язку із втратою трудової книжки та відсутністю відомостей про попередній трудовий стаж позивачем на підтвердження стажу роботи у періоди з 23 червня 1981 року по 28 жовтня 1981 року та з 31 листопада 1981 року по 14 лютого 1991 року, подано архівні довідки № 135 від 3 грудня 2021 року виданою адміністрацією Котельниківського сільського поселення Красногвардійського району Республіки Крим та №02-15/100 від 16.12.2021 виданою адміністрацією Стахановського сільського поселення Первомайського району Республіки Крим.

За результатами розгляду заяви, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №10 від 18.01.2022 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно рішення про відмову у призначенні пенсії, страховий стаж позивача становить - 12 років 01 місяць 10 днів. До страхового стажу позивача не враховано періоди з 23.06.1981 по 28.10.1981 (4 місяці 10 днів,) згідно архівної довідки №135 від 03.12.2021, виданої адміністрацією Котельниківського сільського поселення Красногвардійського району Республіки Крим та з 31.11.1981 по 14.02.1991 (9 років 2 місяці 15 днів) згідно архівної довідки №02-15/100 від 16.12.2021 виданої адміністрацією Стахановського сільського поселення Первомайського району Республіки Крим. Оскільки вищевказані довідки на підтвердження роботи на цих підприємствах були видані Республікою Крим як тимчасово окупованою територією України, тобто видані незаконним і неповноважним органом, то вони не можуть бути враховані при призначенні пенсії позивачу.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 19.01.2022 за №1900-0213-8/2127 позивача повідомлено про відмову у призначенні пенсії.

Вважаючи таке рішення суб`єкта владних повноважень протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Підпунктами 4, 23 частини 1 Європейської соціальної хартії від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії" визначено, що всі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей та кожна особа похилого віку має право на соціальний захист.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІУ від 09 липня 2003 року.

Стаття 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" надає визначення поняттю пенсія, як щомісячної пенсійної виплати в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно частин 1, 2 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Частиною 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року...

Згідно з частиною другою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 18 до 28 років.

Як же встановлено судом, позивач досяг 63-річного віку, що надає йому право на призначення пенсії за віком за умови наявності достатньої кількості страхового стажу - від 18 до 28 років.

При цьому, згідно рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії, страховий стаж позивача становить - 12 років 01 місяць 10 днів, що також підтверджується записами трудової книжки та не є спірним між сторонами.

Разом з тим, до страхового стажу позивача не зараховано періоди його роботи газоелектрозварювальником 4-го розряду в ЦРМ в племінному птахорадгоспі - репродукторі «Родина» з 19 червня 1981 року по 28 жовтня 1981 року та електрозварювальником в ЦРМ в радгоспі «X п`ятирічка» з 31 листопада 1981 року по 14 лютого 1991 року, що становить 9 років 6 місяців 25 днів.

За змістом частин 1, 2, 4 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Пунктами 1, 2 цього Порядку передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що страховий стаж, а також періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії - до 01.01.2004р. підтверджуються трудовою книжкою. І лише у разі, якщо трудова книжка, або відповідні записи в ній відсутні, то застосовуються інші засоби передбачені, зокрема, Порядком №637.

Порядок ведення (внесення записів) до трудових книжок врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 № 58 (надалі - Інструкція).

Відповідно до п. 2.4 Інструкції, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Пунктом 4.1 Інструкції визначено, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

В спірному випадку позивач при зверненні за призначенням пенсії надав архівні довідки №135 від 3 грудня 2021 року видану адміністрацією Котельниківського сільського поселення Красногвардійського району Республіки Крим та № 02-15/100, виданою адміністрацією Стахановського сільського поселення Первомайського району Республіки Крим.

Згідно інформації із вказаних довідок, позивач у період з 19 червня 1981 року по 28 жовтня 1981 року працював газоелектрозварювальником 4-го розряду в ЦРМ в племінному птахорадгоспі - репродукторі «Родина» та з 31 листопада 1981 року по 14 лютого 1991 року працював електрозварювальником в ЦРМ в радгоспі «X п`ятирічка».

Судом встановлено, що після звільнення з ЦРМ в радгоспі «X п`ятирічка», позивач забрав трудову книжку, яку згодом було втрачено. У в`язку із ліквідацією радгосп «X п`ятирічка», позивач за місцем останньої роботи не повідомляв про втрату трудової книжки, відтак дублікат трудової книжки не видався.

Дослідивши трудову книжку позивача, суд встановив, що відомості щодо спірних періодів роботи позивача в ЦРМ в племінному птахорадгоспі - репродукторі «Родина» в ЦРМ в радгоспі «X п`ятирічка» в трудовій книжці відсутні, перший запис про роботу датовано 2001 роком.

Так, п. 3 Порядку № 637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 17 Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

Згідно з пунктом 17-1 Порядку № 637, у разі коли в трудовій книжці є записи з виправленнями або недостовірні чи неточні записи про періоди роботи на підприємствах, в установах, організаціях або їх правонаступниках, розташованих на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, стаж роботи, який дає право на пенсію, зараховується у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики.

Разом із тим, на даний час відповідного порядку не розроблено, у зв`язку з чим склалася ситуація, при якій позивач вимушений підтверджувати свій стаж довідками, виданими установами, розташованими на тимчасово окупованій території АР Крим.

Суд не погоджується з позицією відповідача щодо неприйняття та визнання недійсними в силу статті 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15.04.2014 № 1207-VII архівних довідок №135 від 3 грудня 2021 року виданою адміністрацією Котельниківського сільського поселення Красногвардійського району Республіки Крим та №02-15/100 від 16.12.2021 виданою адміністрацією Стахановського сільського поселення Первомайського району Республіки Крим, з огляду на наступне.

Згідно із приписами статей 1, 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 №1207-VII (далі - Закон №1207-VII), тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Відповідно до статті 1 Закону №1207-VII тимчасово окупованою територією визначається, зокрема, сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій.

Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 4 Закону №1207-VII, на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Частиною 1 статті 17 Закону №1207-VII визначено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені Законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

Згідно з статтею 18 Закону № 1207-VII громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Правовий статус органів та посадових осіб, які діють на території України та створені і проводять свою діяльність не у відповідності із законодавством України, визначено, зокрема, Законом № 1207-VII.

Положеннями частин 1 - 3 статті 9 Закону № 1207-VII передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Таким чином, позивач дійсно подав довідки, які видані розташованим на тимчасово окупованій території.

При цьому, у вказаних архівних довідках указані відомості про позивача, про суми заробітної плати, періоди, за які вона була нарахована, а також, первинні документи, на підставі яких заробітна плата була нарахована і виплачена позивачу та які були створені задовго до початку збройної агресії Росії проти України в Криму та тимчасової окупації Російською Федерацією АР Крим.

Суд також зазначає, що стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані "намібійські винятки": документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У рішенні Європейського суду з прав людини "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" від 23.02.2016 ЄСПЛ констатував, що "Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами...".

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».

Слід наголосити, що при цьому, у виняткових випадках визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Тобто неприйняття до уваги документів, виданих окупаційною владою означає порушенням прав громадянина, у тому числі, на призначення та отримання пенсії. Неможливо створювати умови, коли через незалежні від особи обставини міждержавного конфлікту можуть бути порушені законні права та соціальні гарантії.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Враховуючи викладене, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на тимчасово-окупованій території, як доказів, оскільки не прийняття їх призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване йому право на пенсійне забезпечення як громадянину, який працював та має право на пенсію.

Те, що відповідач позбавлений можливості провести перевірку відповідності запису довідки первинним документам через те, що вони видані підприємством, що розташоване на тимчасово окупованій території, не покладає надмірного тягаря та обов`язку на позивача, оскільки довідка видана належним органом та містить усі необхідні реквізити та відомості.

Суд зазначає, що саме на відповідача покладено обов`язок, при призначенні пенсії позивачу, щодо здійснення перевірки допустимості документів, поданих разом із заявою для перерахунок пенсії, та обґрунтованість видачі таких з метою забезпечення не лише реалізації права особи на призначення та отримання пенсії, а й контролю за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13.02.2020 у справі № 607/14668/16-а

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що архівні довідки № 135 від 3 грудня 2021 року видана адміністрацією Котельниківського сільського поселення Красногвардійського району Республіки Крим та №02-15/100 від 16.12.2021 видана адміністрацією Стахановського сільського поселення Первомайського району Республіки Крим є такими, що відповідають вимогам Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління ПФУ від 25 листопада 2005 року №22-1, а також вимогам частини першої статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки Законом не передбачено іншого порядку встановлення та підтвердження вказаного факту, виходячи з тих життєвих обставин, що склалися.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у численних постановах, зокрема, від 23 січня 2018 року у справі №583/392/17, від 30 жовтня 2018 року у справі №234/3038/17, від 11 грудня 2018 року у справі №360/1628/17, від 23 грудня 2019 року у справі № 235/2773/17 та від 04 березня 2020 року у справі № 235/2008/17, від 21 лютого 2020 року у справі №701/1196/16-а, від 08 квітня 2020 року у справі №242/1568/17, від 25 лютого 2021 року у справі № 522/6812/17, від 01 березня 2021 року у справі № 426/12447/17, від 31 березня 2021 року у справі №0440/6809/18.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене в сукупності обумовлює покладення обов`язку доказування в пенсійних спорах на пенсійний орган, який у відповідності до принципу офіційного з`ясування обставин справи повинен доводити в суді обставини, що стали підставою для прийняття свого рішення та/або вчинення дій (бездіяльності).

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного суду від 20.02.2018 року у справі №817/149/17, від 29.03.2018 року у справі №813/2758/16.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

Згідно статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 75 КАС України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 76 КАС України).

Також суд зазначає, що частиною першою статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, кожна зі сторін по справі має довести ті обставини, на яких ґрунтуються їхні вимоги та заперечення, а також надати до суду належні, достовірні та достатні докази на підтвердження своїх правових позицій.

Згідно часини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України). Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 3 ст. 90 КАС України).

З урахуванням вище встановленого та викладеного, відповідачем не доведено обґрунтованість дій по відмові у призначенні позивачу пенсії за віком, відповідно до поданої заяви від 11 січня 2022 року, що викладено у рішенні №10 від 18 січня 2022 року, не доведено отримання довідок всупереч чинному пенсійному законодавству та неможливість їх врахування при призначенні позивачу пенсії.

Отже, наявні підстави для зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи з 19 червня 1981 року по 28 жовтня 1981 року на посаді газоелектрозварювальника 4-го розряду в ЦРМ в племінному птахорадгоспі - репродукторі «Родина» (4 місяці 10 днів) та з 31 листопада 1981 року по 14 лютого 1991 року електрозварювальником в ЦРМ в радгоспі «X п`ятирічка» (9 років 2 місяці 15 днів).

Враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, з огляду на задоволення позову, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів судовий збір в розмірі 992,40 грн, сплачений згідно з квитанцією № 0.0..1 від 18.07.2022.

Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 243-246, 255, 263, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком № 10 від 18 січня 2022 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити та виплатити пенсію за віком ОСОБА_1 з 11 січня 2022 року, із зарахуванням до страхового стажу періодів роботи газоелектрозварювальником 4-го розряду в ЦРМ в племінному птахорадгоспі - репродукторі «Родина» з 19 червня 1981 року по 28 жовтня 1981 року (4 місяці 10 днів) та електрозварювальником в ЦРМ в радгоспі «X п`ятирічка» з 31 листопада 1981 року по 14 лютого 1991 року (9 років 2 місяці 15 днів).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 496,20 грн (чотириста дев`яносто шість гривень двадцять копійок).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 496,20 грн (чотириста дев`яносто шість гривень двадцять копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 );

відповідач:

- Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження: Майдан Волі, 3,м. Тернопіль,46001 );

- Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (місцезнаходження: майдан Свободи, 5 Держпром, 3 під., 2 пов. м. Харків, 61022, ).

Головуючий суддя Баб`юк П.М.