Справа № 620/3385/22
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2022-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2022 року Чернігів Справа № 620/3385/22

Чернігівський окружний адміністративний суд під головуванням судді Житняк Л.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про скасування наказів та поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області (далі - ГУНП в Чернігівській області), в якому просить:

- скасувати наказ ГУНП в Чернігівській області від 09.03.2022 №380 в частині накладення дисциплінарного стягнення у виді звільнення з органів внутрішніх справ на старшого сержанта поліції ОСОБА_1 поліцейського взводу №3 роти поліції особливого призначення ГУНП в Чернігівській області;

- скасувати наказ ГУНП в Чернігівській області від 09.03.2022 №107о/с «по особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за пунктом 6 частини 1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію»;

- поновити ОСОБА_1 на посаді поліцейського взводу №3 роти поліції особливого призначення ГУНП в Чернігівській області;

- стягнути з ГУНП в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 10.03.2022 до дня поновлення на посаді.

В обгрунтування свого позову зазначає, що при проведенні службового розслідування, за результатами якого було складено висновок від 09.03.2022, відповідач не дотримався норм чинного законодавства, не надавши позивачу можливість скористатися правом на надання пояснень та додаткових доказів правомірності своїх дій. Дисциплінарне стягнення застосовано до позивача безпідставно, адже ними не було допущено дисциплінарних проступків, а оскаржувані накази прийняті необгрунтовано та з порушенням засади пропорційності. Позивач не погоджується, що був відсутній на службі без поважних причин та допустив порушення службової дисципліни.

Позивач зазначає, що ще з 23.02.2022 з колегами знаходився за місцем дислокації підрозділу у місті Чернігові. 25.02.2022 від колег дізнався про вказівку керівництва щодо евакуації особового складу з міста Чернігова. Участі в евакуації не брав і залишився нести службу по місту. 28.02.2022 ніс службу у с. Киїнка Чернігівського району. Там підрозділ був підданий бомбардуванню. Позивач зазнав незначного шоку, оскільки багато співробітників отримали тяжкі та смертельні поранення. Після чого 01.03.2022 не вийшов на службу, оскільки не міг оговтатись від пережитого в той день. Перебував вдома з родиною за адресою: АДРЕСА_1 . Після декількох нічних бомбардувань та обстрілів будинок позивача зазнав пошкоджень, були вибиті шибки (частково), частково пошкоджені стіни. Після того позивач з родиною переїхав на АДРЕСА_2 в Чернігові.

04.03.2022 відбулися чергові нічні авіа удари та артилерійські обстріли по району м. Чернігова та в безпосередній близькості від його будинку, де проживала родина та в якому вже тривалий час не було електро-, тепло-, водо-, газопостачання. У зв`язку з тим, що подальше проживання в будинку неможливе та небезпечне для життя, позивач вирішив здійснити евакуацію своєї родини, а саме дружини та дитини до Черкаської області власним транспортом.

Спроби зв`язатись 05-09.03.2022 з керівництвом з метою виходу на службу та погодження з ним щодо виїзду для евакуації своєї родини були безуспішні, так як через постійні обстріли були проблеми зі зв`язком. 10.03.2022 дозвонившись до керівника, останній повідомив, що позивач звільнений.

11.03.2022 позивач та родина виїхали з міста для евакуації. Через ускладнений рух, постійні обстріли, постійні зупинки через ворожі обстріли до с. Білоусівка Черкаської області позивач з родиною зміг доїхати лише 12.03.2022, де вступив до лав територіальної оборони.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що він не порушував вимог Закону України «Про Національну поліцію», Дисциплінарного статуту Національної поліції України, Правил етичної поведінки поліцейських, присяги працівника поліції. Будь-яких належних доказів відсутності його на службі матеріали службового розслідування не містять. За наведених обставин, позивач вважає, що перевірка носила формальний характер, неповно відображала об`єктивність, а зібрана інформація містить неправдиві дані.

Крім того, позивач вважає, що ГУНП в Чернігівській області порушено порядок проведення службового розслідування. Зокрема, позивача не було повідомлено про час, дату та місце розгляду справи дисциплінарною комісією, що унеможливило реалізацію його прав під час дисциплінарного провадження, передбачених ст.18 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України».

Разом з тим, позивач зазначає, що наказ про звільнення є незаконним ще й тому, що він винесений не уповноваженою на це особою. Так, відповідно до розпорядження Голови Чернігівської обласної військової адміністрації Чауса В.А. «Про призначення керівника ГУНП в Чернігівській області» від 26.02.2022 №87, начальником ГУНП в Чернігівській області було призначено ОСОБА_2 . Будь-яких інших розпоряджень щодо призначення іншого начальника ГУНП в Чернігівській області або скасування вище вказаного розпорядження Голови Чернігівської обласної військової адміністрації Чауса В.А. ні на сайті адміністрації, ні в інших засобах масової інформації немає. А тому полковник поліції ОСОБА_3 станом на 09.03.2022 не мав права видавати накази про звільнення позивача.

Суд ухвалою від 27.05.2022 відкрив провадження у справі, призначивши її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.

З клопотанням про продовження строків для подання відзиву, відповідачем подано відзив на позов, в якому останній просить у задоволенні позову відмовити та вказує, що доводи позивача є необґрунтованими, помилковими та такими, що не відповідають нормам права та дійсним обставинам. Матеріалами службового розслідування повно та вірно встановлено факти порушення позивачем службової дисципліни в частині відсутності позивача на службі, самоусунення від виконання ним службових обов`язків під час воєнного стану на територій України, зокрема на території дислокації підрозділу, що стало підставою для видання оскаржуваних наказів ГУНП в Чернігівській області про звільнення позивача зі служби в поліції, які були виданні у відповідності до вимог законодавства, в межах наданих повноважень та в спосіб, визначений Законом.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про таке.

Позивач проходив службу в Національній поліції України на посаді поліцейського взводу №3 роти поліції особливого призначення ГУНП в Чернігівській області.

06.03.2022 на ім`я начальника ГУНП в Чернігівській області надійшов рапорт начальника УГІ ГУНП в Чернігівській області про відсутність за місцем розташування своїх підрозділів, невихід на зв`язок зі своїми керівниками і колегами та відмову від продовження служби в Національній поліції України з метою належного функціонування підрозділів та надання відсічі агресору деяких поліцейських, у тому числі позивача, у зв`язку із чим запропоновано за вказаним фактом призначити службове розслідування.

Наказом ГУНП в Чернігівській області від 07.03.2022 №495 призначено проведення службового розслідування за фактами, викладеними в рапорті (а.с.16).

За наслідками службового розслідування та зібраних матеріалів складено висновок, затверджений 09.03.2022, у якому зазначено про грубе порушення позивачем службової дисципліни, неналежне виконання посадових (функціональних) обов`язків, недотримання вимог ст.1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, ст.18 Закону України «Про Національну поліцію», Присяги працівника поліції у частині відсутності на службі та невиконання службових обов`язків під час воєнного стану на території України, зокрема на території дислокації підрозділу. У зв`язку з наведеним, дисциплінарною комісією запропоновано притягнути позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції (а.с.17-21).

Наказом ГУНП в Чернігівській області від 09.03.2022 №380, у тому числі позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції (а.с.22-24).

Даний вид стягнення реалізований наказом ГУНП в Чернігівській області від 09.03.2022 №107о/с, яким позивача з 09.03.2022 звільнено зі служби в поліції за п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (а.с.15).

Вважаючи вищевказані накази відповідача протиправними, а звільнення незаконним, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд враховує наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закону України від 02.07.2015 №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону №580-VIII Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Статтею 3 Закону №580-VIII визначено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Рівень довіри населення до поліції є основним критерієм оцінки ефективності діяльності органів і підрозділів поліції (ч.3 ст.11 Закону).

Згідно з ч.1 ст.59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону №580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Статтею 18 Закону №580-VIII визначено обов`язки поліцейських.

Зокрема, поліцейський зобов`язаний: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.

Поліцейський на всій території України незалежно від посади, яку він займає, місцезнаходження і часу доби в разі звернення до нього будь-якої особи із заявою чи повідомленням про події, що загрожують особистій чи публічній безпеці, або в разі безпосереднього виявлення таких подій зобов`язаний вжити необхідних заходів з метою рятування людей, надання допомоги особам, які її потребують, і повідомити про це найближчий орган поліції.

У разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.77 Закону №580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом (ч.1 та 2 ст.19 Закону №580-VIII).

Законом України від 15.03.2018 №2337-VІІІ затверджено Дисциплінарний статут Національної поліції України (далі - Дисциплінарний статут, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який визначає сутність службової дисципліни в Національній поліції України, повноваження поліцейських та їхніх керівників з її додержання, види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження.

Відповідно до ч.1 ст.1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Згідно із ч.2 ст.1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.

Службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених ст.18 Закону України «Про Національну поліцію», зобов`язує поліцейського, у тому числі: бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень; безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону; вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника; утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України; поважати честь і гідність інших поліцейських і працівників поліції, надавати їм допомогу та стримувати їх від вчинення правопорушень (ч.3 ст.1 Дисциплінарного статуту).

Відповідно до ст.5 Дисциплінарного статуту, поліцейський отримує наказ від керівника в порядку підпорядкованості та зобов`язаний неухильно та у визначений строк точно його виконувати. Забороняється обговорення наказу чи його критика. За відсутності можливості виконати наказ поліцейський зобов`язаний негайно повідомити про це безпосередньому керівнику з обґрунтуванням причин невиконання і повідомленням про вжиття заходів до подолання перешкод у виконанні наказу.

Отже проходження служби в поліції, зважаючи на її специфіку та підвищену увагу суспільства, вимагає від особи надзвичайної дисциплінованості та відповідальності за свої дії та вчинки.

Статтею 11 Дисциплінарного статуту передбачено, що за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції (ст.12 Дисциплінарного статуту).

Відповідно до ст.13 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.

Частиною 3 ст.13 Дисциплінарного статуту встановлено, що до поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.

Згідно із ст.14, 15, 19 Дисциплінарного статуту з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків провадиться службове розслідування.

Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Проведення службових розслідувань за фактом порушення поліцейським службової дисципліни здійснюють дисциплінарні комісії.

За результатами проведеного службового розслідування дисциплінарна комісія приймає рішення у формі висновку.

У висновку за результатами службового розслідування, у том числі, зазначаються: причини та умови, що призвели до вчинення проступку, вжиті або запропоновані заходи для їх усунення, обставини, що знімають з поліцейського звинувачення; висновок щодо наявності або відсутності у діянні поліцейського дисциплінарного проступку, а також щодо його юридичної кваліфікації з посиланням на положення закону; вид стягнення, що пропонується застосувати до поліцейського у разі наявності в його діянні дисциплінарного проступку.

Під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

Аналогічні положення закріплені і у Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженому наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2018 №893, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 28.11.2018 за №1355/32807 (далі Порядок).

Крім того вказаним Порядком передбачено, що службове розслідування має встановити: наявність чи відсутність складу дисциплінарного проступку в діянні (дії чи бездіяльності) поліцейського, з приводу якого (якої) було призначено службове розслідування; наявність чи відсутність порушень положень законів України чи інших нормативно-правових актів, організаційно-розпорядчих документів або посадових інструкцій; ступінь вини кожної з осіб, що вчинили дисциплінарний проступок; обставини, що пом`якшують або обтяжують ступінь і характер відповідальності поліцейського чи знімають безпідставні звинувачення з нього; відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень; вид і розмір заподіяної шкоди; причини та умови, що призвели до вчинення дисциплінарного проступку.

Відповідно до п. 1 Розділу VII Порядку, у разі якщо за результатами розгляду матеріалів службового розслідування (справи) дисциплінарна комісія встановить наявність у діях (бездіяльності) поліцейського дисциплінарного проступку, керівнику, який призначив службове розслідування, вносяться пропозиції щодо накладення на поліцейського дисциплінарного стягнення.

Уповноважений керівник, враховуючи характер проступку, обставини, за яких він був учинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби, визначає вид дисциплінарного стягнення, що підлягає застосуванню до поліцейського, та видає письмовий наказ про його застосування.

Як встановлено судом, підставою для проведення службового розслідування став рапорт начальника УГІ ГУНП в Чернігівській області від 06.03.2022 №21рап. щодо фактів відсутності станом на 05.03.2022 окремих поліцейських, у тому числі позивача, за місцем розташування своїх підрозділів, невихід на зв`язок зі своїми керівниками і колегами та відмову від продовження служби в Національній поліції України з метою належного функціонування підрозділів та надання відсічі агресору, у зв`язку із чим запропоновано за вказаним фактом призначити службове розслідування.

Наказом ГУНП в Чернігівській області від 07.03.2022 №495 призначено проведення службового розслідування за фактами, викладеними в рапорті (а.с.16).

За наслідками службового розслідування та зібраних матеріалів складено висновок, затверджений 09.03.2022, у якому зазначено про грубе порушення позивачем службової дисципліни, неналежне виконання посадових (функціональних) обов`язків, недотримання вимог ст.1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, ст.18 Закону України «Про Національну поліцію», Присяги працівника поліції у частині відсутності на службі та невиконання службових обов`язків під час воєнного стану на території України, зокрема на території дислокації підрозділу. У зв`язку з наведеним, дисциплінарною комісією запропоновано притягнути позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції (а.с.17-21).

Наказом ГУНП в Чернігівській області від 09.03.2022 №380, у тому числі позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції (а.с.22-24).

Проведеним службовим розслідуванням серед іншого встановлено факт відсутності позивача станом на 05.03.2022 на службі, невиконання службових обов`язків під час воєнного стану на території України, зокрема на території дислокації підрозділу. Факт невиходу позивача на службу з 01.03.2022, відсутність із ним зв`язку підтверджується відповідними рапортами посадових осіб ГУНП в Чернігівській області та не заперечується самим позивачем у поданому позові.

Разом з тим, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідачем при винесенні спірних наказів не враховано всі обставини, які об`єктивно перешкоджали йому нести службу за місцем розташування підрозділу.

Так, у період з 27.02.2022 по 28.02.2022 позивач з іншими працівниками свого підрозділу заступив на чергування на території м. Чернігів та прилеглих населених пунктів. Під час чергування в с. Киїнка Чернігівського району позивач потрапив під артилерійський обстріл та зазнав незначного шоку, оскільки багато співробітників отримали тяжкі та смертельні поранення. Після чого 01.03.2022 не вийшов на службу, оскільки не міг оговтатись від пережитого в той день. Перебував вдома з родиною за адресою: вул. Глінки 14 в місті Чернігові. Після декількох нічних бомбардувань позивач з родиною переїхав на вул. Гагаріна 4/54 в Чернігові.

04.03.2022 відбулися чергові нічні авіа удари та артилерійські обстріли, у зв`язку з чим, оскільки подальше проживання в будинку неможливе та небезпечне для життя, позивач вирішив здійснити евакуацію своєї родини, а саме дружини та дитини до Черкаської області власним транспортом.

Спроби зв`язатись 05-09.03.2022 з керівництвом з метою виходу на службу та погодження з ним щодо виїзду для евакуації своєї родини були безуспішні, так як через постійні обстріли були проблеми зі зв`язком. 10.03.2022 дозвонившись до керівника, останній повідомив, що позивач звільнений.

11.03.2022 позивач та родина виїхали з міста для евакуації. Через ускладнений рух, постійні обстріли, постійні зупинки через ворожі обстріли до с. Білоусівка Черкаської області позивач з родиною зміг доїхати лише 12.03.2022, де вступив до лав територіальної оборони.

Відповідно до наданої позивачем довідки від 21.04.2022 №259, у період з 19.03.2022 він перебував у добровільному формуванні територіальної оборони с. Білоусівка Черкаської області (а.с.12).

Отже, позивач з прийнятими наказами не погоджується, вважає їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Надаючи правову оцінку зазначеним позивачем обставинам, суд зазначає про таке.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російською Федерацією проти України, на підставі пропозицій Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан.

Відповідно до наказу Національної поліції України від 23.02.2022 №171 «Про переведення особового складу на посилений варіант службової діяльності та Ситуаційного центру Національної поліції України й ситуаційних центрів головних управлінь Національної поліції в надзвичайний (позаплановий) режим діяльності» особовий склад Головного управління Національної поліції в Чернігівській області переведено на посилений варіант службової діяльності.

Статтею 24 Закону №580-VIII установлено, що у разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості.

У ході забезпечення та здійснення заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості, виконання завдань територіальної оборони органи та підрозділи, що входять до системи поліції та дислокуються в межах Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, області, міста Києва, підпорядковуються відповідному начальнику Головного управління Національної поліції в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, області, місті Києві.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що всі поліцейські з 24.02.2022 зобов`язані були знаходитися за місцем дислокації підрозділу, в якому проходять службу та виконувати свої безпосередні функціональні обов`язки, в тому числі і завдань щодо захисту, пов`язаних із захистом територіальної цілісності України.

Суд відхиляє твердження позивача, оскільки, не дивлячись на наведені вище обставини та вимоги Закону, позивач не прибув на робоче місце за адресою місця дислокації підрозділу або інших визначених місць для виконання завдань пов`язаних із захистом територіальної цілісності України, здійснення заходів із забезпечення публічного порядку та безпеки в умовах воєнного стану і надання допомоги цивільним особам в період з 01.03.2022 по 09.03.2022, що ним самим не заперечується. На зв`язок із керівництвом позивач також не вийшов. При цьому, до тверджень позивача щодо неможливості зв`язатися з керівництвом або черговою частиною суд ставиться критично, оскільки позивач міг безпосередньо прибути до ГУНП в Чернігівській області.

Суд зазначає, що будь-яких доказів, що позивачу завадило прибути на службу/зв`язатись з керівництвом ГУНП в Чернігівській області у період з 01.03.2022 по 09.03.2022, поки він знаходився в м. Чернігів, до матеріалів справи не надано.

Щодо доводів позивача, що його не було повідомлено про час, дату та місце розгляду справи дисциплінарною комісією, суд зазначає, що наведене було об`єктивно неможливим у зв`язку із відсутністю зв`язку із позивачем (а.с.18 абз.5). Факт невиходу на зв`язок із керівництвом позивачем не заперечується.

Водночас, сам позивач визнає той факт, що він до 09.03.2022 перебував в місті Чернігів, при цьому, жодним можливим способом на зв`язок не виходив, рапорт на ім`я керівника ГУНП в Чернігівській області не подавав. Вказане свідчить про самовільне залишення позивачем місця несення служби, відсутність тривалий час на службі та самоусунення від виконання обов`язків, визначених законодавством для Національної поліції України, та здійснення заходів з протидії військової агресії.

Отже судом достовірно встановлено, та підтверджується матеріалами справи факт відсутності позивача на робочому місці (службі) в робочий час, у період воєнного стану в Державі, а відтак, висновок відповідача про відсутність позивача на службі без поважних причин, на думку суду, є обґрунтованим, а оскаржувані накази правомірними.

Щодо доводів позивача про порушення процедури проведення службового розслідування в частині не відібрання у них письмових пояснень, варто зазначити, що порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.

Певні дефекти адміністративного акту можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акту (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).

Отже саме по собі порушення процедури прийняття акту не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акту необхідно розуміти не як вимоги до самого акту, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.

Так дефектні процедури прийняття адміністративного акту, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action - invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акту робить його неправомірним.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акту, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Суд наголошує, що, у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акту адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Таким чином ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2020 у справі №813/1790/18.

З огляду на вищевикладене, суд звертає увагу, що позивачем не доведено наявності порушень суб`єктом владних повноважень процедури прийняття оскаржуваних наказів, які б могли вплинути на кінцевий результат.

Щодо доводів позивача про те, що він був вимушений евакуювати свою родину, суд зазначає наступне.

Станом на 10.03.2022 місто Чернігів не перебувало під тимчасовою окупацією, в облозі чи під оперативною облогою. Повне зупинення транспортного сполучення з містом Чернігів відбулось 23-24 березня 2022 року через руйнування мостів і переправ та саме з 24.03.2022 місто стало в оперативній облозі.

В даному випадку, позивач жодним чином не пояснює підстави відсутності та неможливість повернення до місця несення служби до 09.03.2022.

Зазначені твердження позивача, на думку суду, свідчать виключно про його небажання в напружений для громади міста Чернігова час виконувати обов`язки поліцейського щодо захисту мирних жителів та протидії військовій агресії. Відповідно, дії позивача суд розцінює як такі, що суперечать Присязі поліцейського.

Разом з тим суд звертає увагу, що поліцейському не надано повноважень самостійного, вільного визначення ним місця несення служби, зміну підрозділу, самостійного усунення поліцейським від виконання обов`язків за основним місцем несення служби без відповідного наказу прямого керівника.

Будь-яких належних доказів невідповідності встановлених службовим розслідуванням фактів дійсним обставинам відсутності позивача на службі ним не наведено, а судом під час розгляду справи - не встановлено.

Щодо твердження позивача про те, що наказ про його звільнення винесено неуповноваженою особою і станом на 09.03.2022 наказом Голови Чернігівської обласної військової адміністрації Чаусом В.А. від 26.02.2022 №87 начальником ГУНП в Чернігівській області була призначена інша особа, суд зазначає таке.

Порядок прийняття на службу, проходження служби, призначення на посади поліцейських регулюється нормами Закону №580.

Відповідно до ст.1 Закону №580 Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Стаття 13 Закону №580 визначає, що систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліції; 2) територіальні органи поліції.

Відповідно до ч.5 ст.15 Закону №580 керівники територіальних органів поліції (в тому числі ГУНП в Чернігівській області) призначаються на посади та звільняються з посад керівником поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ України.

З наведених норм права вбачається, що право призначення керівників територіальних органів поліції належить до виключної компетенції керівника (голови) поліції.

Водночас, права та повноваження Голів обласних військових адміністрації визначені нормами Закону України «Про військово-цивільні адміністрації», які не містять норм щодо можливості звільняти з посад або призначати на посади керівників територіальних органів Національної поліції.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що з тексту Присяги поліцейського, неухильне дотримання якої визначено законом, вбачається, що в основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи Присягу, поліцейський покладає на себе не тільки певні службові зобов`язання, але й моральну відповідальність за їх виконання.

Порушення Присяги слід розуміти як скоєння поліцейським проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету органів поліції та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.

Присяга поліцейського передбачає зобов`язання виконувати обов`язки сумлінно.

Тобто порушення Присяги - це несумлінне, недобросовісне виконання обов`язків поліцейським. Про несумлінність дій (бездіяльності) поліцейського свідчить невиконання обов`язків умисно або внаслідок недбалого ставлення до них. Невиконання чи неналежне виконання поліцейським службової дисципліни є дисциплінарним проступком, вчинення якого є підставою для дисциплінарної відповідальності.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05.03.2020 у справі №815/4478/16.

Суд вважає за необхідне зазначити й те, що чинним законодавством не визначено поняття дискредитації.

Дискредитація (від французького слова discrediter - підривати довіру) - це підрив довіри когось, приниження чиєїсь гідності, авторитету. Аналізуючи складові цього поняття, суд дійшов до висновку, що вони тісно пов`язані з морально-етичними нормами. Отже, вчинки, що дискредитують працівників органів внутрішніх справ та власне органи поліції, пов`язані насамперед із низкою моральних вимог, які пред`являються до них під час здійснення службових функцій та у повсякденному житті.

Отже під вчинками, що дискредитують звання працівника Національно поліції України та власне органи національної поліції, слід розуміти протиправні, винні діяння, які здійснені посадовою особою органу внутрішніх справ у зв`язку з виконанням службових обов`язків або не пов`язані з їх виконанням, але за своїм характером здатні принизити в очах громадськості гідність та авторитет працівника органів внутрішніх справ та власне органи внутрішніх справ.

З огляду на вказане, з точки зору стороннього розсудливого спостерігача, порушення позивачем цих приписів може сприйматися, як спроба підриву довіри до Національної поліції, і відповідальність за це несе держава.

Зазначене безумовно негативно впливає на рівень авторитету та довіри до органів Національної поліції з боку суспільства.

Вимоги морального змісту віднесені до службово-трудових обов`язків працівників поліції. Приймаючи присягу, позивач зобов`язався вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки (постанова Верховного Суду від 25.04.2019 у справі №816/604/17).

Верховним Судом у постанові від 02.10.2018 у справі №815/4463/17 сформована правова позиція щодо того, що в основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, порушення яких утворює факт порушення Присяги. Під порушення Присяги працівника поліції слід розуміти скоєння працівником поліції проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження авторитету поліції та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.

Суд звертає увагу й на те, що як охоронець громадського порядку, держава має моральне зобов`язання бути взірцевою, вона повинна стежити за тим, щоб такими були й державні органи, що захищають публічний порядок (рішення ЄСПЛ від 19.06.2001 у справі «Звежинський проти Польщі» (заява№34049/96), рішення ЄСПЛ від 19.04.2007 у справі «Вільхо Ескелінен та інші проти Фінляндії» (заява №63235/00).

Застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів Національної поліції є крайнім заходом дисциплінарного впливу, проте його застосування здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням обставин у справі та не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень.

Пунктом 7 ст.19 Дисциплінарного статуту передбачено, що у разі встановлення вини поліцейського за результатами проведеного службового розслідування видається письмовий наказ про застосування до поліцейського одного з видів дисциплінарного стягнення, передбаченого ст.13 цього Статуту, зміст якого оголошується особовому складу органу поліції.

Відповідно до ч.3 ст.13 Дисциплінарного статуту до поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень як звільнення зі служби в поліції.

Пунктом 6 ч.1 ст.77 Закону №580-VIII встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Підсумовуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що висновок службового розслідування сформований у межах компетенції та з врахуванням реального військового стану в Державі. Вина позивача у порушенні службової дисципліни доведена належними та допустимими доказами, тому суд погоджується з аргументами відповідача про те, що спірні накази є правомірними та обґрунтованими, а застосоване до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення є співмірним до вчиненого проступку.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправними та скасування наказів ГУНП в Чернігівській області, а отже в задоволенні позовних вимог в цій частині належить відмовити.

Вимоги щодо поновлення на службі в поліції у спеціальному званні та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не можуть бути задоволені, оскільки є похідними від перших вимог, у задоволенні яких судом відмовлено у повному обсязі.

Стосовно інших посилань сторін, то суд зазначає, що згідно з п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до приписів ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно із ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У відповідності до ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, що, в свою чергу, в даному випадку, і було належним чином зроблено ГУНП в Чернігівській області при розгляді даної справи.

Підстави для розподілу судових витрат згідно із ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні, оскільки в позові відмовлено повністю.

Керуючись ст. ст. 139, 227, 229, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про скасування наказів та поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 ркпп НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Чернігівській області (пр. Перемоги, 74, м. Чернігів, 14000, ).

Рішення суду в повному обсязі складено 21 вересня 2022 року.

Суддя Л.О. Житняк