Справа № 500/1809/22
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2022-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 рокуЛьвівСправа № 500/1809/22 пров. № А/857/9420/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Обрізка І.М., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року (ухвалене головуючою-суддею Мартиць О.І. в порядку письмового провадженнія за правилами спрощеного позовного провадження у м. Тернополі) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним позовом, в якому просила визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі ГУ ПФУ, пенсійний орган, відповідач) щодо незарахування до її страхового стажу період роботи в колгоспі «Світанок» с. Целіїв з 01.06.1990 по 31.12.1998 та період з 12.12.1984 по 12.12.1987 догляду за сином ОСОБА_2 до виповнення йому трирічного віку, зобов`язати відповідача зарахувати до її страхового стажу вказані спірні періоди та призначити пенсію за віком відповідно статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі Закон №1058-IV) з дати досягнення нею пенсійного віку - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 16.05.2022 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ №33 від 23.03.2022 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, зобов`язано відповідача зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи в колгоспі «Світанок» с. Целіїв Гусятинського району Тернопільської області з 01.06.1990 по 31.12.1998 та догляд за сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до досягнення трирічного віку та зобов`язано ГУ ПФУ повторно розглянути заяву позивачки від 18.02.2022 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону №1058-IV та прийняти рішення. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачці у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що до страхового стажу позивачки не зараховано період роботи згідно архівної довідки-виписки №64 від 21.11.2021 з червня 1990 року по березень 1999 року, у зв`язку з тим, що згідно первинних документів у ній не повністю зазначено по-батькові позивачки. Крім того, не зараховано стаж по догляду за дитиною, оскільки у свідоцтві про народження відсутня відмітка про паспорт або копію паспорта утриманця.

Позивач не скористалася правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , досягнувши пенсійного віку 18.02.2022 звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення їй пенсії за віком відповідно статті 26 Закону №1058-IV.

Листом №1900-0207-8/7533 від 24.03.2022 ГУ ПФУ відмовило позивачці у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - не менше 29 років.

У рішенні про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 №33 від 23.03.2022 зазначено, що страховий стаж заявниці становить 19 років 0 місяців 26 дні. До страхового стажу не зараховано період роботи згідно Архівної довідки-виписки №64 від 21.11.2021 з червня 1990 року по березень 1999 року, у зв`язку з тим, що (згідно первинних документів) в довідці не повністю зазначено ініціали «по-батькові» заявниці. Крім того, не зараховано стаж по догляду за дитиною до 3-х років ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки в свідоцтві про народження відсутня відмітка про паспорт, або копія паспорту утриманця.

Вважаючи відмову відповідача протиправною, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про підставність позовних вимог в частині зобов`язання ГУ ПФУ зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 спірні період роботи та період догляду за сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до досягнення трирічного віку.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 8 Закону №1058-IV передбачене право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно ч.3 ст.4 Закону №1058-IV, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються види пенсійного забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення.

Відповідно до ст.5 Закону №1058-IV цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.

Згідно дефініції, наведеної у ч.1 ст.24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до ч.4 ст.24 Закону №1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частиною першою статті 26 Закону №1058-IV визначено, що починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.

Відповідно до ч.1 ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 (далі Закон №1788-XII), до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно ст.48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі ст.62 Закону №1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 було затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637), пунктом першим якого передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку №637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Виходячи зі змісту пункту 3 Порядку №637, підтвердження трудового стажу необхідне в разі відсутності трудової книжки, необхідних записів в трудовій книжці, а також якщо містяться неправильні й неточні записи про періоди роботи.

З огляду на вищевказані норми права, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Разом з тим, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості зазначені неповні чи неточні відомості про роботу працівника у певний період, то для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи, на підставі яких можна дійти висновку, де і протягом якого періоду працював працівник. Ці документи можуть бути видані роботодавцем (його правонаступником), архівними установами, до яких передано документи з особового складу для зберігання. Якщо є можливість підтвердити трудовий стаж даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, то використовуються ці відомості.

Наявною в матеріалах справи копією трудової книжки позивачки серії НОМЕР_1 підтверджуються її загальний стаж до початку роботи в ТзОВ «Аксіом-Крис-Бег», який становить 8 років 07 місяців : записи №№1-2 про КСП «Світанок» 01.06.1990 «прийняти на роботу» і 31.12.1998 «звільнити», зроблені на підставі довідки №41 від 10.01.1999.

Спірний період роботи підтверджується також архівною довідкою-випискою №64 від 21.11.2021, за змістом якої у документах Трудового архіву комунальної установи «Центр надання соціальних послуг Васильковецької сільської ради» знаходяться документи колгоспу «Світанок» с. Целіїв Гусятинського району, які містять відомості про роботу ОСОБА_3 (так в документах) з червня 1990 року по березень 1999 року:

1990 рік займання посади член ланки, встановлений мінімум людино-днів за рік 160, кількість відпрацьованих людино-днів за рік 162, нараховано зарплати за рік, гроші 506,70;

1991 рік встановлений мінімум людино-днів за рік 160, кількість відпрацьованих людино-днів за рік 204, нараховано зарплати за рік, гроші 4417,20;

1992 встановлений мінімум людино-днів за рік 160, кількість відпрацьованих людино-днів за рік 225, нараховано зарплати за рік, гроші 42425,58;

1993 встановлений мінімум людино-днів за рік 160, кількість відпрацьованих людино-днів за рік 209, нараховано зарплати за рік, гроші 1922276;

1994 встановлений мінімум людино-днів за рік 150, кількість відпрацьованих людино-днів за рік 204,5, нараховано зарплати за рік, гроші 14738361;

1995 встановлений мінімум людино-днів за рік 150, кількість відпрацьованих людино-днів за рік 208, нараховано зарплати за рік, гроші 33296800;

1996 встановлений мінімум людино-днів за рік 150, кількість відпрацьованих людино-днів за рік 150, нараховано зарплати за рік, гроші 331,83;

1997 встановлений мінімум людино-днів за рік 150, кількість відпрацьованих людино-днів за рік 195, нараховано зарплати за рік, гроші 514,78;

1998 встановлений мінімум людино-днів за рік 150, кількість відпрацьованих людино-днів за рік 150, нараховано зарплати за рік, гроші 406,43;

1999 встановлений мінімум людино-днів за рік 150, кількість відпрацьованих людино-днів за рік 24, нараховано зарплати за рік, гроші 27,60.

Як видно з матеріалів справи, підставою для видачі довідки були Книги обліку розрахунків по оплаті праці колгоспу «Світанок» с. Целіїв Гусятинського району за 1990, 1991, 1992, 1993, 1994, 1995, 1996, 1997, 1998, 1999 роки, Книга обліку трудового стажу і розрахунків по зарплаті том №19 особовий рахунок №16.

Проте, вказана довідка не врахована відповідачем при зарахуванні страхового стажу позивачки, оскільки не повністю зазначено «по-батькові» заявниці ( ОСОБА_3 ).

Колегія суддів вважає, що вищевказані недоліки не можуть бути підставою для неврахування стажу, а лише вказують на надмірний формалізм з боку пенсійного органу.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідач не надав доказів того, що в записах трудової книжки позивачки, архівній довідці-виписці №64 від 21.11.2021 містяться неправильні чи неточні записи про спірні періоди роботи.

Колегія суддів вважає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивачки її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку, на загальних підставах.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.02.2018 по справі №687/975/17, які в силу положень ч.5 ст.242 КАС України мають бути враховані при розгляді цієї справи.

Також, не враховано до стажу період по догляду за дитиною до 3-х років ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки у свідоцтві про народження відсутня відмітка про паспорт, або копія паспорту утриманця.

Відповідно до пункту 11 Порядку №637, час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть), документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 24.01.2012, позивачка має сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , період догляду за яким підлягає зарахуванню до страхового стажу.

Колегія суддів враховуючи встановлені обставини справи вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зарахування спірних періодів до страхового стажу позивачки.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року по справі №500/1809/22 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді І. М. Обрізко
С. М. Шевчук