Справа № 600/2953/21-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2022-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

21 вересня 2022 р. м. Чернівці Справа № 600/2953/21-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Лелюк О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправним рішення та скасування податкових повідомлень-рішень,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправним рішення та скасування податкових повідомлень-рішень.

Позивач, з урахуванням позовної заяви в новій редакції, просить суд:

- визнати протиправним прийняте Головним управлінням ДПС у Чернівецькій області рішення у формі інформації про відмову у задоволенні звернення ОСОБА_1 від 05 травня 2021 року;

- скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №39780-5404-2412 від 31 травня 2018 року;

- скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Ш» № від 15 липня 2019 року;

- скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Ш» № від 15 липня 2019 року;

- скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №43206-5506-2410 від 12 липня 2019 року;

- скасувати податкове повідомлення-рішення №64797-5507-2410 від 30 квітня 2020 року.

Ухвалою суду від 26 липня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання заяв по суті справи.

До суду надійшов від відповідача відзив на позовну заяву. Водночас відповідачем було подано і клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.

Розглядаючи подане відповідачем клопотання про залишення позову без розгляду, судом 09 листопада 2021 року постановлено ухвалу про зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили рішення Верховного Суду у справі №160/11673/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Оскільки судом було встановлено, що рішення Верховного Суду у справі №160/11673/20 набрало законної сили, то ухвалою суду від 08 вересня 2022 року поновлено провадження у цій справі.

Разом з цим ухвалою суду від 08 вересня 2022 року клопотання Головного управління ДПС у Чернівецькій області про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправним рішення та скасування податкових повідомлень-рішень задоволено частково. Позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня отримання цієї ухвали шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду та доказів поважності причин його пропуску.

19 вересня 2022 року до суду надійшла заява позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду, у якій заявник просить суд визнати поважною причину пропуску позивачем шестимісячного строку звернення до суду та постановити ухвалу про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з позовною заявою.

В обґрунтування указаної заяви зазначено, що про порушення своїх прав позивач дізнався тільки після ухвалення постанови Чернівецьким апеляційним судом від 11 лютого 2021 року у цивільній справі №715/823/20 про визнання договору оренди землі від 30 квітня 2017 року недійсним. Вказано про те, що оскаржувані рішення приймались відповідачем до визнання судом договору оренди недійсним, а тому позивач на той час не міг знати про порушення своїх прав, рішення відповідача не могли бути оскарженні з об`єктивних та незалежних від нього причин. Також зазначено, що після отримання відмови відповідача у задоволенні заяви від 05 травня 2021 року про скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, позивач 01 липня 2021 року звернувся до суду з даним позовом.

Розглянувши заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду та перевіривши матеріали справи, суд зазначає наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 31 травня 2018 року ГУ ДФС у Чернівецькій області прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №39780-5404-2412 на суму податкового зобов`язання за податковий період 2018 року у розмірі 100516,94 грн, яке отримано позивачем 04 червня 2018 року, що підтверджується відміткою у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.

12 липня 2019 року ГУ ДФС у Чернівецькій області прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №43206-5506/2410 на суму податкового зобов`язання за податковий період 2019 року у розмірі 100516,94 грн, яке отримано позивачем 29 липня 2019 року, що підтверджується відміткою у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.

На підставі акту перевірки №72/24-13-55-06/ НОМЕР_1 від 23 травня 2019 року ГУ ДФС у Чернівецькій області 15 липня 2019 року прийнято податкові повідомлення-рішення форми «Ш» №, згідно з яким зобов`язано позивача сплатити штраф у розмірі 300,00 грн за платежем орендна плата з фізичних осіб, та №, згідно з яким зобов`язано позивача сплатити штраф у розмірі 2529,00 грн за платежем орендна плата з фізичних осіб. Вказані податкові повідомлення-рішення отримані позивачем 29 липня 2019 року, що підтверджується відміткою у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.

30 квітня 2020 року ГУ ДПС у Чернівецькій області прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №64797-5507-2410 на суму податкового зобов`язання за податковий період 2020 року у розмірі 100516,94 грн, яке отримано позивачем 15 червня 2020 року, що підтверджується відміткою у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.

Не погоджуючись з указаними рішеннями, позивач звернувся до Головного управління ДПС у Чернівецькій області із зверненням від 06 травня 2021 року, в якому просив скасувати раніше прийняті податкові повідомлення-рішення, що стосуються заборгованості з орендної плати по договору оренди землі між Глибоцькою державною адміністрацією Чернівецької області та ОСОБА_1 , розташованої в територіальних межах Луковицької сільської ради Глибоцокого району Чернівецької області за межами населеного пункту площею 6,3705 га, з цільовим призначенням для рибогосподарських потреб, кадастровий номер :01:001:0327 від 03 квітня 2017 року. Підставою для скасування податкових повідомлень-рішень є визнання вказаного вище договору недійсним на підставі постанови Чернівецького апеляційного суду від 11 лютого 2021 року.

Листом від 25 травня 2021 року Головне управління ДПС у Чернівецькій області повідомило позивача про те, що постанова Чернівецького апеляційного суду від 11 лютого 2021 року не є підставою для відкликання нарахувань згідно податкових повідомлень-рішень по орендній платі за землю. Разом з цим, відповідач у вказаному листі наголосив, що рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2019 року по справі №824/1308/19-а було задоволено адміністративний позов Головного управління ДПС у Чернівецькій області про стягнення заборгованості у сумі 112314,22 грн за несвоєчасну сплату грошового зобов`язання по орендній платі з фізичних осіб, яка виникла на підставі податкового повідомлення-рішення форми «Ф» №39780-5404-2412 від 31 травня 2018 року, форми «Ш» № від 15 липня 2019 року, форми «Ш» № від 15 липня 2019 року, форми «Ф» №43206-5506-2410 від 12 липня 2019 року. Рішення набрало законної сили.

Відносно указаних обставин, повідомлених, у тому числі, відповідачем у поданому клопотанні з наданням відповідних доказів, позивач у відповіді на відзив не заперечував.

Водночас позивач вказав про те, що ним не було попущено строк звернення до суду з цим позовом, адже про порушення своїх прав він дізнався 25 травня 2021 року після отриманої відмови відповідача у задоволенні заяви про скасування податкових повідомлень-рішень.

У заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду позивачем також указано про те, що порушення своїх прав позивач дізнався тільки після ухвалення постанови Чернівецьким апеляційним судом від 11 лютого 2021 року у цивільній справі №715/823/20 про визнання договору оренди землі від 30 квітня 2017 року недійсним та після отриманої відмови податкового органу у задоволенні його заяви про скасування податкових повідомлень-рішень.

Однак такі твердження позивача суд оцінює критично, оскільки, як вбачається зі змісту позовної заяви, подання даного позову обумовлено, перш за все, незгодою позивача із наявністю податкових повідомлень-рішень №39780-5404-2412 від 31 травня 2018 року, № від 15 липня 2019 року, № від 15 липня 2019 року №43206-5506-2410 від 12 липня 2019 року, №64797-5507-2410 від 30 квітня 2020 року, про які йому було відомо задовго як до постанови Чернівецького апеляційного суду від 11 лютого 2021 року у цивільній справі №715/823/20, так і до отримання листа податкового органу щодо відсутності правових підстав для скасування нарахувань згідно названих податкових повідомлень-рішень.

До цього варто зазначити і те, що звернення позивача до ГУ ДПС у Чернівецькій області із заявою від 05 травня 2021 року не є оскарженням вказаних вище податкових повідомлень-рішень в адміністративному порядку у розумінні Податкового кодексу України, адже за змістом пункту 56.2. статті 56 Податкового кодексу України у разі якщо платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, такий платник має право звернутися із скаргою про перегляд цього рішення до контролюючого органу вищого рівня. Тобто, у разі незгоди із податковими повідомленнями-рішеннями, прийнятими відповідачем, позивач мав право оскаржити їх до контролюючого органу вищого рівня, яким є ДПС (ДФС) України.

При цьому як вбачається зі звернення від 05 травня 2021 року, воно мотивовано підпунктом 60.1.2 пункту 60.1. статті 60 Податкового кодексу України, згідно з яким податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо контролюючий орган скасовує раніше прийняте податкове повідомлення-рішення про нарахування суми грошового зобов`язання або податкову вимогу.

Листом від 25 травня 2021 року відповідач надав позивачу лише інформацію відносно його звернення, що не може вважатися рішенням контролюючого органу, прийнятого за результатом адміністративного оскарження податкових повідомлень-рішень.

Отже, в даних правовідносинах позивач не скористався адміністративним порядком оскарження прийнятих відповідачем податкових повідомлень-рішень №39780-5404-2412 від 31 травня 2018 року, № від 15 липня 2019 року, № від 15 липня 2019 року №43206-5506-2410 від 12 липня 2019 року, №64797-5507-2410 від 30 квітня 2020 року.

Згідно змісту позовної заяви, саме вказані податкові повідомлення-рішення позивач просить суд скасувати.

Таким чином, предметом даного спору є податкові повідомлення-рішення №39780-5404-2412 від 31 травня 2018 року, № від 15 липня 2019 року, № від 15 липня 2019 року, №43206-5506-2410 від 12 липня 2019 року, №64797-5507-2410 від 30 квітня 2020 року, про які позивачу було відомо 04 червня 2018 року, 29 липня 2019 року, 15 червня 2020 року відповідно, тобто задовго до звернення до суду з позовом про їх скасування (01 липня 2021 року).

Зазначене свідчить про пропуск позивачем встановленого статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України шестимісячного строку звернення до суду з позовом щодо оскарження податкових повідомлень-рішень.

При цьому суд звертає увагу, що у постанові Верховного Суду від 27 січня 2022 року у справі №160/11673/20 судом касаційної інстанції сформулювало такий правовий висновок: «Процесуальний строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення (рішення про застосування штрафних санкцій) у випадку, якщо платником податків не використовувалася процедура досудового вирішення спору (адміністративного оскарження) визначається частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України - становить шість місяців і обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів».

Враховуючи викладене у своїй сукупності, суд погоджується з позицією відповідача про те, що у даній справі позивачем пропущений шестимісячний строк звернення до суду, встановлений частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Подання позивачем до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду свідчить про визнання позивачем факту пропуску ним названого строку.

Надаючи оцінку доводам поданої заяви, варто зазначити наступне.

Згідно правової позиції Конституційного Суду України, наведеної у рішенні від 13 грудня 2011 року №17-рп/2011, наявність законодавчо встановленого строку на звернення до суду не слід розглядати як обмеження права на судовий захист - законодавець в такий спосіб лише встановлює часові межі реалізації такого права.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).

У справах Стаббігс та інші проти Великобританії, Девеер проти Бельгії Суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду.

Таким чином, і за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

В аспекті наведеного варто зазначити і те, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними.

У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Викладене узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24 лютого 2021 року у справі №9901/313/20, Верховного Суду у постановах від 17 березня 2021 року у справі №160/3121/20, від 18 березня 2021 року у справі № 320/2915/20 та ін., які суд враховує у відповідності до вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім цього, суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 17 вересня 2020 року у справі №640/12324/19, згідно з якою причина пропуску строку звернення до суду із адміністративним позовом може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Незвернення до суду з адміністративним позовом за захистом свої прав через неналежне використання своїх процесуальних прав не є поважною причиною пропуску строку.

Із змісту доводів заяви позивача не вбачається обставин, які б були пов`язані з дійсними істотними труднощами у реалізації права ОСОБА_1 на звернення до суду з даним позовом у встановлений законом строк.

Суд, враховуючи правову позицію Верховного Суду у постанові від 17 вересня 2020 року у справі №640/12324/19, наголошує, що у поданій заяві про поновлення строку на звернення до адміністративного суду не наведено:

- причин, пов`язаних безпосередньо з ОСОБА_1 , які унеможливили його звернутися до суду з цим позовом у встановлений законом строк;

- обставин, які виникли об`єктивно, незалежно від волі позивача саме протягом строку, який пропущено, а не після закінчення цього строку.

Зміст поданої заяви свідчить про наведення у ній не причин, у зв`язку з якими позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду з цим позовом, а зазначення у ній підстав подання даного позову прийняття Чернівецьким апеляційним судом постанови від 11 лютого 2021 року, якою визнано недійсним договір між Глибоцькою районною державною адміністрацією Чернівецької області та ОСОБА_1 оренди землі, розташованої в територіальних межах Луковецької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області за межами населеного пункту площею 6,3705 га, з цільовим призначенням для рибогосподарських потреб, кадастровий номер :01:001:0327 від 03 квітня 2017 року.

Саме вказаною обставиною і обґрунтований цей позов, про що свідчить його зміст.

Однак підстави позову, тобто обставини, якими позивач обґрунтовує заявлені позовні вимоги, в апріорі не можуть бути причинами, у зв`язку з якими позивачем не подано позов до суду у встановлені законом строки.

Отже, викладення у поданій заяві обґрунтування позовних вимог жодним чином не стосується причин, у зв`язку з якими позивачем пропущений строк звернення до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку заяві позивача, суд також звертає увагу та враховує те, що Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2020 року (справа №340/1019/19) вказав, що незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Поряд з цим, поняття особа повинна слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Аналогічний висновок наведений Верховним Судом і в постанові від 31 березня 2021 року (справа №240/12017/19).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не наведено причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом, які би можна було визнати поважними.

Подана заява про поновлення строку звернення до суду є безпідставною та необґрунтованою.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Згідно частини третьої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Крім цього, згідно частин тринадцятої та п`ятнадцятої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 160, 161 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду.

Оскільки після відкриття провадження у цій справі судом встановлено факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду з цим позовом і у заяві про поновлення строку звернення до суду, наданої на виконання вимог ухвали про залишення позову без руху, не наведено поважних причин його пропуску, то суд приходить до висновку про наявність правових підстав для залишення позовної заяви без розгляду. Тому, подана заява про поновлення строку звернення до суду задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 122, 123, 171, 240, 241, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1.Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

2.Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправним рішення та скасування податкових повідомлень-рішень залишити без розгляду.

3.Роз`яснити, що особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання. Апеляційну скаргу на дану ухвалу може бути подано до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя О.П. Лелюк