Справа № 380/16659/21
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2022-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/16659/21 пров. № А/857/4215/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Святецького В.В.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року (суддя Качур Р.П., час ухвалення не зазначений, місце ухвалення м.Львів, дата складення повного тексту не зазначена),

в адміністративній справі №380/16659/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області,

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У вересні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача ГУ ПФУ у Львівській області, в якому просив: 1) визнати протиправним та скасувати рішення від 08.07.2021 за №65 про відмову в призначенні пенсії за вислугою років відповідно до Закону України Про прокуратуру ОСОБА_1 , яке Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області скеровано 16.08.2021; 2) зобов`язати відповідача призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України Про прокуратуру від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-111) без обмеження її максимального розміру, виходячи з розрахунку 90% від суми, визначеної у довідці Львівської обласної прокуратури від 01.07.2021 №21-1010вих-21 про складові заробітної плати, з 02.07.2021, зарахувавши до стажу роботи на посадах прокурора періоди з 10.07.2009 по 01.03.2011, з 19.05.2014 по 03.09.2014, з 15.12.2015 по 14.03.2021, та з 01.04.2021 по 02.07.2021, а також до загального стажу роботи 28 днів; 3) стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача 5908 грн. сплачених судових витрат.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 у задоволенні позову відмовлено.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду підлягає скасуванню повністю з підстав неправильного застосування норм матеріального права, а саме: застосуванню закону, який не підлягає застосуванню та незастосуванню закону, який підлягає застосуванню.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що на час звернення ОСОБА_1 за призначенням пенсії був чинним Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII, відповідно до ч.1 ст.86 якого прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років. Не погоджується апелянт з висновком суду першої інстанції, що при обрахунку його стажу за вислугу років у розумінні Закону України «Про прокуратуру» має поширюватися дія Закону №1697-VII, а не положення статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII, який втратив свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії. Вважає апелянт, що при прийнятті рішення судом не враховано те, що з 19.06.2003 по даний час включно позивач безперервно працює в органах прокуратури України на прокурорських посадах. Отже, його трудовий стаж на момент подачі заяви про призначення пенсії за вислугу років (02.07.2021) становить 20 років 5 місяців 24 дні, куди включається стаж роботи на посадах прокурора (18 років 13 днів) та половина строку навчання на юридичному факультеті Львівського національного університету імені І. Франка (денна форма) з 31.07.1996 по 22.06.2001, тобто (2 роки 5 місяців 11 днів). На переконання скаржника, що з урахуванням положень статей 22, 58 Конституції України та рішення Конституційного Суду України, у разі якщо у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які, зокрема підвищують необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадового окладу, то такі зміни звужують зміст і обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб, незалежно від того, коли наступить можливість його реалізації. Тобто, зміна умов призначення пенсій особам, які належать до певної категорії працівників, з урахуванням наявності відповідного стажу роботи, призвела до такого нормативного регулювання призначення пенсій, яке суттєво вплинуло на очікування вказаних осіб, погіршило їх юридичне становище стосовно права на призначення пенсій, що має реалізовуватися при зміні нормативного регулювання лише у разі справедливого поліпшення умов праці та впевненості у настанні відповідних юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію. З огляду на вказане апелянт вважає, рішення відповідача про відмову позивачу у призначенні пенсії відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-Х1І з підстав відсутності у позивача необхідного стажу за вислугою років є протиправним та незаконним, а тому підлягає скасуванню. При прийнятті оскаржуваного рішення дані доводи судом не взяті до уваги та не спростовані. З врахуванням наведеного, а також доводів позовної заяви вважає апелянт, що така підлягає задоволенню в повному обсязі.

За результатами апеляційного розгляду апелянт (позивач) просить скасувати оскаржене рішення суду від 23.12.2021 повністю та ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов задоволити.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, зазначає, що рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу позивача без задоволення, оскільки суд першої інстанції під час постановлення рішення правильно дослідив представлені докази, а також правильно застосував норми процесуального та матеріального права, які підлягали застосуванню в даному випадку. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене нею рішення суду залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з врахуванням наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 працює з 19.06.2003 в органах прокуратури.

Позивач звернувся до відповідача із заявою від 02.07.2021 про призначення пенсії за вислугу років (а.с. 47).

Рішенням №65 від 08.07.2021 позивачу відмовлено у призначенні пенсії (а.с. 13).

Вказане рішення умотивоване тим, що згідно з пунктом 1 статті 86 Закону України Про прокуратуру від 14.10.2014 №1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше з 01 жовтня 2020 року і пізніше 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років. Вказано, що підтверджена вислуга років позивача для призначення пенсії становить 20 років 02 місяці 10 днів, стаж роботи на посадах прокурора 10 років 07 місяців 08 днів. До стажу зараховано: половину строку навчання в юридичному ВНЗ 02 роки 04 місяці 26 днів; періоди роботи з 19.06.2003 по 31.03.2021 згідно з трудовою книжкою. До стажу роботи на посадах прокурора зараховані періоди: з 19.06.2003 по 09.07.2009, з 02.03.2011 по 19.05.2014, з 04.09.2014 по 14.12.2015, з 15.03.2021 по 31.03.2021. Управлінням прийнято рішення відмовити ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років згідно Закону №1697 у зв`язку з відсутністю необхідної тривалості вислуги років та стажу роботи на посадах прокурора.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, вважаючи його протиправним, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновків, що наявна вислуга років позивача є недостатньою для призначення йому пенсії за вислугу відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697, а в період дії ст.50-1 Закону №1789-ХІІ позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, вимоги позивача про зобов`язання відповідача призначити і виплачувати позивачу пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України Про прокуратуру від 05.11.1991 №1789-ХІІ, починаючи із 02.07.2021 року є безпідставними. Стосовно решти позовних вимог, то такі суд першої інстанції також вважав безпідставними, оскільки є похідними від спірного права позивача на призначення пенсії за вислугу років.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Умови пенсійного забезпечення відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників до 15 липня 2015 року визначалися Законом України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року №1789-ХІІ (далі - Закон №1789-XII).

Зокрема, статтею 50-1 Закону №1789-XII визначено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 % від суми їхньої місячної заробітної плати, до котрої включається всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 % місячного заробітку. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок пенсії проводиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

1 квітня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 №213-VIII, яким у пункті 5 Прикінцевих положень визначено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України, зокрема, «Про прокуратуру».

З аналізу п.5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону №213-VIII колегія суддів дійшла висновку, що ним скасовані діючі станом на 1 червня 2015 року норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначались відповідно до конкретного переліку законів, зокрема, і відповідно до Закону №1789-ХІІ.

Разом з тим, 15 липня 2015 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі - Закон №1697-VIІ), відповідно до підпункту 1 пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» якого норми Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року №1789-XII втратили чинність, крім, зокрема частин 3, 4, 6 та 11 статті 50-1, зокрема, у частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії.

Тобто, на час звернення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за призначенням пенсії був чинним Закон №1697-VIІ.

У свою чергу, статтею 86 Закону №1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Так, відповідно до частини першої статті 86 Закону №1697-VII, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 на час звернення до суду з даним позовом перебував на прокурорсько-слідчих посадах.

Загальний трудовий стаж позивача до часу звернення із заявою до відповідача про призначення пенсії у розумінні Закону України «Про прокуратуру» складається:

з 31.07.1996 по 22.06.2001 навчання на юридичному факультеті Львівського національного університету імені Івана Франка, що підтверджується копією диплома та додатка до нього (а.с. 33-35);

з 19.06.2003 по 09.07.2009, з 02.03.2011 по 19.05.2014, з 04.09.2014 по 14.12.2015 та з 15.03.2021 по 31.03.2021 роботи на прокурорсько-слідчих посадах органів прокуратури України, що підтверджується відомостями з трудової книжки, де загальний стаж роботи на таких посадах становить 10 років 07 місяців 08 днів (а.с. 22-29).

Отже вислуга років позивача, яка дає право на призначення пенсій за вислугу років, згідно обрахунків відповідача, становить 20 років 02 місяці та 10 днів.

Тобто, загальний трудовий стаж позивача до часу звернення із заявою до відповідача про призначення пенсії за вислугу років у розумінні Закону України Про прокуратуру становив 20 років 02 місяці 10 днів, з них стаж роботи на посадах прокурора: 10 років 07 місяців 08 днів.

Водночас, колегія судів погоджується з доводами відповідача, що загальна вислуга років позивача, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №1697-VII, на час звернення ОСОБА_1 до пенсійного органу для призначення спірної пенсії, є недостатньою для призначення пенсії за вислугу років згідно Закону №1697-VII, оскільки загальний трудовий стаж позивача є меншим ніж 25 років.

Слід зазначити, що виходячи із дії законів у часі, на правовідносини, що виникли, має поширюватися дія Закону №1697-VII, а не положення статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, який втратив свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.

Такий правовий висновок узгоджується із позицією Верховного Суду, яка наведена у постановах від 29 липня 2020 року у справі №263/7010/17, від 26 червня 2018 року у справі №686/17309/17, від 11 червня 2020 року у справі №265/2627/17, від 03 липня 2020 року у справі №163/2795/16-а.

Свої доводи про наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону №1789-ХІІ позивач пов`язує з тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час його роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII, призвела до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням Конституції України.

З цього приводу, колегія суддів враховує, що позивач у період роботи в органах прокуратури не мав необхідного стажу роботи для призначення пенсії за вислугу років на підставі ст.50-1 Закону №1789-ХІІ.

Враховуючи, що позивач не набув такого права, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 17 липня 2018 року у справі №348/2385/16-а.

При цьому, колегія суддів зазначає, що у розглядуваній ситуації щодо правовідносин за заявою позивача від 02.07.2021 року про призначення пенсії підлягає застосуванню той Закон, який діяв на час цих правовідносин, тобто на момент реалізації позивачем свого права на подання заяви про призначення пенсії.

Щодо посилань позивача відносно «законного сподівання» на отримання «майбутнього активу», колегія суддів зазначає, що за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у рішенні «Великода проти України» (№43331/12 від 03.06.2014), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У рішенні по справі "Ейрі проти Ірландії" Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового (Airey v. Ireland №6289/73). Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" (Kjartan Аsundsson v. Iceland № 60669/00). Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що в умовах коли стаж позивача за вислугу років не достатній для призначення пенсії на підставі ст.86 Закону №1697-VII, а в період дії ст.50-1 Закону №1789-ХІІ позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, тому являються безпідставними вимоги позивача про зобов`язання відповідача призначити і виплачувати позивачу пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України Про прокуратуру від 05.11.1991 №1789-ХІІ, починаючи із 02.07.2021 року.

При цьому, колегія суддів враховує, що спірним рішенням відповідача №65 від 08.07.2021 правомірно та обґрунтовано відмовлено в призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України Про прокуратуру від 14.10.2014 №1697, з тих підстав, що наявна вислуга років позивача є недостатньою для призначення йому пенсії за вислугу відповідно до статті 86 Закону України Про прокуратуру від 14.10.2014 №1697.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та наведеним вище нормам законодавства і не спростовуються доводами апеляційної скарги, які колегією суддів повністю відхиляються.

Стосовно решти позовних вимог про зобов`язання відповідача призначити та виплачувати позивачу пенсію без обмеження її максимального розміру, виходячи з розрахунку 90% від суми, визначеної у довідці Львівської обласної прокуратури №21-1010вих-21 від 01.07.2021 про складові заробітної плати, зарахувавши до стажу роботи на посадах прокурора періоди з 10.07.2009 по 01.03.2011, з 19.05.2014 по 03.09.2014, з 15.12.2015 по 14.03.2021, та з 01.04.2021 по 02.07.2021, а також до загального стажу роботи 28 днів, то такі позовні вимоги, як правильно вказав суд першої інстанції, також являються безпідставними, оскільки є похідними від спірного права позивача на призначення пенсії за вислугу років.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року в адміністративній справі №380/16659/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
В. В. Святецький