Справа № 620/14345/21
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Скалозуб Ю.О.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 року Справа № 620/14345/21

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Карпушової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 червня 2022 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 ,

Військової частини НОМЕР_2

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - Відповідач-1), Військової частини НОМЕР_2 (далі - Відповідач-2) про:

- визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати Позивачу середнього грошового забезпечення за час неповного розрахунок при звільненні (невиплату одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби) з дня звільнення 11.08.2021 по день фактичного розрахунку 21.09.2021;

- зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 виплатити Позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільнені (невиплату одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби) за період з 11.08.2021 по день фактичного розрахунку 21.09.2021 в сумі 27408,79 грн з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 червня 2022 року позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати Позивачу середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період з 12.08.2021 (наступний день після звільнення) по 21.09.2021 (день проведення остаточного розрахунку);

- стягнуто з Військової частини НОМЕР_2 на користь Позивача середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період з 12.08.2021 по 21.09.2021 у розмірі 27509,77 грн.

У задоволенні позову в іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Ухвалюючи таке судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що під час звільнення з військової служби Позивачу не було в повному обсязі виплачені належні йому при звільненні суми, а саме - одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

При цьому, суд зазначив, що остаточний розрахунок з Позивачем при звільненні з військової служби був проведений Військовою частиною НОМЕР_2 21.09.2021.

Разом з тим, суд зауважив, що в період з серпня 2019 року по липень 2021 року грошове забезпечення Позивачу нараховувалось та виплачувалось Військовою частиною НОМЕР_2 .

Водночас, суд зазначив, що рішення про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення приймається військовою частиною, в якій військовослужбовець проходив військову службу - Військовою частиною НОМЕР_1 , а безпосередньо дії щодо її нарахування та виплати вчиняються військовою частиною за місцем перебування військовослужбовця на грошовому забезпеченні - Військовою частиною НОМЕР_2 .

Таким чином, суд дійшов висновку, що протиправна бездіяльність щодо своєчасного нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби була допущена Військовою частиною НОМЕР_2 .

Також, перевіряючи доводи Військової частини НОМЕР_1 щодо пропуску Позивачем строку звернення до суду з цим позовом, суд зазначив, що остаточний розрахунок з Позивачем проведено 21.09.2021, а тому, звернувшись до суду 20.10.2021, він дотримався місячного строку, передбаченого частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, Відповідачі подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позов у повному обсязі.

В обґрунтування своєї правової позиції Апелянт - ВЧ НОМЕР_1 стверджує, що Позивач звернувся з цим позовом до суду 01.11.2021, а отже, на думку Апелянта, пропустив місячний строк, передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Також, обидва Апелянта у своїх скаргах посилаються на те, що військові частини є бюджетними установами і фінансуються за рахунок бюджетних асигнувань, які використовуються, згідно з Бюджетним кодексом України та відповідним цільовим призначенням. Тому, позивачу не могла бути виплачена одноразова грошова допомога в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби при його звільненні за відсутності відповідних коштів.

Крім того, Апелянт - ВЧ НОМЕР_1 вважає, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми КЗпП України.

З цих та інших підстав, на думку Апелянтів, рішення суду першої інстанції прийнято за неповно встановлених обставин справи та порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.08.2022 та від 22.08.2022 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження з 23.08.2022.

У строк, установлений судом, відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , звідки був звільнений за станом здоров`я та виключений зі списків особового складу частини з 11.08.2021, що підтверджується витягом з наказу В/ч НОМЕР_1 від 11.08.2021 № 189.

Відповідно до довідки В/ч НОМЕР_2 від 30.12.2021 № 2085 середньоденна заробітна плата Позивача складає 670,97 грн, а середньомісячна - 20 464,47 грн.

Копією виписки з банківського рахунку Позивача підтверджується перерахування 21.09.2021 йому коштів В/ч НОМЕР_2 у розмірі 329460,56 грн. У графі «Деталі операції» зазначено: «грошове забезпечення», що є сумою одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний рік календарної служби.

Отже, остаточний розрахунок з Позивачем при звільненні з військової служби проведений 21.09.2021.

Позивач, вважаючи протиправною затримку виплати відповідних сум допомоги при звільненні, а свої права на своєчасне отримання таких виплат -порушеними, звернувся до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII), «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ), Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 у редакції, що діяла на момент звільнення позивача зі служби - станом на 11.08.2021 (далі - Положення № 1153/2008), Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 15 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно до статті 24 Закону № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до абзацу 3 пункту 242 розділу ХІІ Положення № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини

Відповідно до ч. 1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно зі ст. 116, 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Висновки суду апеляційної інстанції.

1. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

2. Отже, у даному випадку, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд дійшов висновку про можливість застосування до спірних правовідносин приписів КЗпП України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.02.2018 у справі № 805/977/16-а, від 04.04.2018 у справі № 805/5111/15-а.

3. Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством регламентовано обов`язок роботодавця здійснити з працівником повний розрахунок при його звільненні та відповідальність за невиконання такого обов`язку.

4. При цьому, слід враховувати, що звільненням військовослужбовця є день виключення військовослужбовця зі списків особового складу.

5. Належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

6. Разом з тим, виходячи з вищенаведених законодавчих приписів та принципу індивідуальної відповідальності, виплата середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні має здійснюватися саме тим роботодавцям, до обов`язків якого належало здійснення працівнику відповідних виплат.

7. Перевіряючи доводи апеляційних скарг, колегія суддів звертає увагу на те, що Позивач був звільнений з військової служби в розумінні чинного законодавства 11.08.2021.

Втім, при звільненні з ним не було проведено повного розрахунку, а саме не було виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 50%місячного грошового забезпечення за кожний повний рік календарної служби, обов`язок щодо виплати якої покладався на Військову частину НОМЕР_2 .

При цьому, апеляційний суд відзначає, що саме цією Військовою частиною здійснювалося нарахування грошового забезпечення Позивача за останні два місяці служби (червень-липень 2021 року).

8. З огляду на це, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що Позивач набув право на отримання середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 27509,77 грн (670,97 грн х 41 календарний день).

При цьому, зазначений розрахунок та обчислений розмір Апелянтами не оскаржуються.

9. Доводи Апелянта - ВЧ НОМЕР_1 про те, що норми КЗпП України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, колегія суддів відхиляє з підстав, наведених вище.

10. Доводи Апелянтів про те, що військові частини є бюджетними установами і фінансуються за рахунок бюджетних асигнувань, які використовуються, згідно з Бюджетним кодексом України та відповідним цільовим призначенням, і що Позивачу не могла бути виплачена одноразова грошова допомога в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби при його звільненні за відсутності відповідних коштів, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відсутність фінансових ресурсів не є поважною причиною для порушення відповідного права особи.

Крім того, ані до суду першої інстанції, ані під час апеляційного провадження Відповідачами не було надано належних і допустимих у розумінні ст.ст. 73, 74 КАС України доказів на підтвердження їх доводів.

11. Доводи Апелянта - Військової частини НОМЕР_1 щодо пропуску Позивачем строку звернення до суду з цим позовом, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки остаточний розрахунок з Позивачем проведено 21.09.2021, а до суду він звернувся з цим позовом 20.10.2021 засобами поштового зв`язку, а не 01.11.2021, як стверджує Апелянт.

При цьому, згідно з частиною дев`ятою статті 120 КАС України, строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення позовна заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здано на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Отже, Позивач дотримався місячного строку звернення до суду з цим позовом, передбаченого частиною п`ятою статті 122 КАС України.

12. Аналізуючи всі доводи учасників справи, апеляційний суд враховує висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

13. Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог ст. 242 КАС України.

14. Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

15. Таким чином, апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 підлягають залишенню без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 травня 2022 року - без змін.

16. Розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 червня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 20 вересня 2022 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: Л.В. Губська

О.В. Карпушова