Справа № 160/8152/22
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2022 року Справа № 160/8152/22

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України по визнання протиправними та скасування наказу №289 від 19.05.2022р. в частині, наказу №812 о/с від 01.06.2022р., поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

07.06.2022р. (згідно штемпеля поштового зв`язку) ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України та просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача №289 від 19.05.2022р. в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції поліцейського взводу №2 роти №4 батальйону УПП в Донецькій області ДПП капрала поліції ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача №812 о/с від 01.06.2022р. «По особовому складу», яким капрала поліції ОСОБА_1 (0161866) поліцейського взводу №2 роти №4 батальйону звільнено зі служби в поліції з 01.06.2022р.;

- поновити позивача на службі в поліції на посаді поліцейського взводу №2 роти №4 батальйону УПП в Донецькій області Департаменту патрульної поліції з 01.06.2022р.;

- стягнути на користь позивача з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.06.2022р. (наступний день з звільненням) по день винесення судом рішення про поновлення на посаді без урахування обов`язкових податків та зборів;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 , поліцейського взводу №2 роти №4 батальйону УПП в Донецькій області ДПП та в частині стягнення з відповідача на його користь грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць без урахування обов`язкових податків та зборів.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 15.03.2020р. він проходив службу в Управлінні патрульної поліції в Донецькій області на посаді поліцейського взводу №2 роти №4 батальйону, проте, згідно наказу №289 від 19.05.2022р. його було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції, а за наказом №812 о/с від 01.06.2022р. він був звільнений зі служби в поліції відповідно до п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію». Позивач вважає вищенаведені накази протиправними, прийнятими з порушенням порядку, процедури проведення службового розслідування, а саме: позивача не було ознайомлено з матеріалами службового розслідування, на чому він наполягав; позивачеві не було запропоновано надати письмові пояснення; його не було ознайомлено із висновком службового розслідування, чим, на думку позивача, відповідач допустив грубе порушення нормативно-правових актів, що регулюють проведення службового розслідування; вважає, що він не порушував трудову дисципліну, а діяв відповідно до отриманих наказів керівництва, вимог до поведінки працівника поліції, а також наявних обставин та можливостей під час воєнного стану та з урахуванням того, що після захоплення міста Маріуполя, де позивач проходив службу в поліції, він не міг виїхати з окупованої території на підконтрольну територію України, оскільки у період з березня по квітень 2022р. знаходився у полоні, а з 25.04.2022р. зміг вибратися та постійно до 20.05.2022р. перебував на зв`язку із своїм безпосереднім керівником ОСОБА_2 та лише 20.05.2022р. зміг добратися до м. Запоріжжя і повідомив керівника про його бажання далі проходити службу в поліції на підконтрольній території України. На думку позивача, відповідач не повідомив про причини проведення відносно нього службового розслідування, не запропонував надати письмові пояснення, не ознайомив його з висновком службового розслідування чим допустив порушення процедури та порядку проведення службового розслідування, незважаючи на те, що наказ №239 від 07.04.2022р. щодо прибуття поліцейських з 11.04.2022р. до найближчого органу поліції для реєстрації та постановки на облік позивач вважає, що виконав у повному обсязі, тому просить визнати протиправними та скасувати оспорювані накази, поновити його на посаді в органах поліції, а також і стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у відповідності до вимог ст.233 КЗпП України (а.с.1-8).

Ухвалою суду від 17.06.2022р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 18.07.2022р., а також зобов`язано відповідача надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотримання вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України та виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, додатково, в порядку ст.80 Кодексу адміністративного судочинства України від відповідача були витребувані копії матеріалів службового розслідування; доказів ознайомлення позивача зі спірними наказами; та висновком службового розслідування; доказів пропозиції надання письмових пояснень та доказів відмови позивача їх надати, довідку про середній заробіток позивача, оформлену у спосіб, встановлений Порядком №100(а.с.51).

На виконання вищезазначених вимог ухвали суду, 25.07.2022р. відповідачем надіслано до суду поштою відзив на позов, у якому відповідач просив у задоволенні адміністративного позову позивачеві відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що у період з 23.04.2022р. по 03.05.2022р. позивач в умовах воєнного стану не вийшов на службу без поважних причин у зв`язку з чим щодо нього було призначене службове розслідування за фактом можливого порушення службової дисципліни під час проведення якого факт вчинення позивачем дисциплінарного проступку підтвердився через що за оспорюваними наказами позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції та звільнено з поліції з 01.06.2022р. Відповідач зазначає, що службове розслідування стосовно позивача було проведене з дотриманням вимог ст.ст.26-31 Дисциплінарного статуту з урахуванням порядку його проведення в умовах воєнного стану, вимоги щодо ознайомлення позивача з наказом про призначення службового розслідування, оспорюваними наказами, повідомлення про необхідність прибуття та надання письмових пояснень були виконані відповідачем з дотриманням ст.ст.27-29 Дисциплінарного статуту, а саме: повідомлення відбувалося на контактні дані позивача, які зазначені в його особовій справі, проте, позивач не з`явився на виклик та не повідомив про наявність поважних причин свого неприбуття, від надання письмових пояснень відмовився, про що був складений відповідний акт, тому вважає, що всі доводи позивача є безпідставними, оскільки спростовані матеріалами службового розслідування. Щодо позовних вимог позивача з приводу стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то відповідач зазначає у відзиві, що ці позовні вимоги є передчасними, так як виплата такого грошового забезпечення передбачена після видання керівником органу поліції наказу про поновлення поліцейського на службі згідно до вимог п.6 розділу ІІІ Порядку №260 (а.с.71-78).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 23.08.2022р. розгляд даної справи було продовжено на підставі ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України до 16.09.2022р. (а.с.205).

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 16.09.2022р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із наявних в матеріалах справи документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 проходив службу в Управлінні патрульної поліції в Донецькій області ДПП на посаді поліцейського взводу №2 роти №4 батальйону, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями паспорту, матеріалами службового розслідування та не оспорюється учасниками справи (а.с.9, 79-147).

03.05.2022р. через невихід на службу ряду працівників поліції, у тому числі і ОСОБА_1 (позивача у справі) без поважних причин у період з 23.04.2022р. по 03.05.2022р. в умовах воєнного стану, на підставі доповідної записки працівника поліції, начальником ДПП було призначене службове розслідування у формі письмового провадження згідно наказу №532, копія якого наявна у справі (а.с.111-112).

За результатами проведеного службового розслідування керівником ДПП 16.05.2022р. був затверджений висновок службового розслідування за п. 13 якого, встановлено, що за вчинення дисциплінарного проступку, що виразилося в порушенні вимог п.1-8 та 13 ч.3 ст.1 Дисциплінарного статуту, Присяги працівника поліції, п.п.1,2 ч.1 ст.18, ч.2 ст.24 Закону №580, абз.2 та 3 пункту 1 розділу ІІ Правил етичної поведінки поліцейських, а саме: не вихід на службу без поважної причини з 23.04.2022р. по 03.05.2022р. в умовах воєнного стану, запропоновано застосувати до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції (а.с.140).

Надалі, на підставі наведеного вище висновку службового розслідування, 19.05.2022р. відповідачем було прийнято наказ №289 «Про застосування до працівників УПП в Донецькій області ДПП дисциплінарних стягнень», за змістом пункту 11 якого видно, що до позивача було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції, що підтверджується копією наведеного наказу (а.с.19, 94).

А на підставі згаданого вже наказу №289 від 19.05.2022р., відповідачем 01.06.2022р. був прийнятий наказ за №812 о/с за яким позивача було звільнено зі служби в поліції відповідно до п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію», що підтверджується копією витягу з відповідного наказу (а.с.12.80).

Вищезазначені накази відповідача в частині притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та звільнення зі служби в поліції є предметом спору у даній справі.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача частково в частині визнання протиправними та скасування вищенаведених оспорюваних наказів, поновлення позивача на посаді з 02.06.2022р. та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 02.06.2022р. по 16.09.2022р. (день прийняття судового рішення), виходячи з наступного.

Так, пунктами 1, 2 частини першої статті 18 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.

У разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції, що затверджується законом (частина перша та друга статті 19 Закону України «Про Національну поліцію».

Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15.03.2018р. №2337-УШ було затверджено Дисциплінарний статут Національної поліції України ( далі Дисциплінарний статут), який набрав чинності 07.10.2018р.

Відповідно до частини 1 статті 1 Дисциплінарного статуту встановлено, що службове дисципліна дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Згідно до пунктів 1,8 частини 3 статті 1 Дисциплінарного статуту визначено, що службова дисципліна крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України «Про Національну поліцію», зобов`язує поліцейського, зокрема, бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України (пункт 1); знати і виконувати заходи безпеки під час несення служби, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку (пункт 8).

Згідно зі статтею 12 Дисциплінарного статуту, встановлено, що дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

За приписами статті 13 Дисциплінарного статуту визначено, що дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив,для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.

До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.

Відповідно до статті 14 наведеного Дисциплінарного статуту передбачено, що службове розслідування це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.

Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.

Службове розслідування призначається за письмових наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.

Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Службове розслідування проводиться на засадах неупередженості та рівності всіх поліцейських перед законом незалежно від займаної посади, спеціального звання, наявних у них державних нагород та заслуг перед державою.

У відповідності до вимог статті 19 Дисциплінарного статуту у висновку за результатами службового розслідування зазначаються, зокрема:

- підстава для призначення службового розслідування;

- обставини вчинення поліцейським дисциплінарного проступку;

- пояснення поліцейського щодо обставин справи;

- пояснення безпосереднього керівника поліцейського щодо обставин справи;

- документи та матеріали, що підтверджують та/або спростовують факт вчинення дисциплінарного проступку;

- відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень.

Під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2018р. №893 ( далі Порядок №893), за приписами розділу УІ якого встановлено, що зібрані під час проведення службового розслідування матеріали та підготовлені дисциплінарною комісією документи формуються нею у справу.

Підсумковим документом службового розслідування є висновок службового розслідування, який складається зі вступної, описової та резолютивної частин.

У вступній частині висновку службового розслідування викладаються такі відомості, як, зокрема, підстава для проведення службового розслідування.

В описовій частині висновку службового розслідування викладаються відомості, встановлені під час проведення службового розслідування, зокрема:

- обставини вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, час, місце, спосіб, мотив учинення дисциплінарного проступку, його наслідки (їх тяжкість), що настали у зв`язку з цим;

- пояснення поліцейського щодо обставин справи, а у разі відмови від надання такого пояснення інформація про засвідчення цього факту відповідним актом про відмову надати пояснення чи поштове повідомлення про вручення або про відмову від отримання виклику для надання пояснення чи повернення поштового відправлення з позначкою про невручення;

- пояснення безпосереднього керівника поліцейського щодо обставин справи;

- документи та матеріали, що підтверджують та (або) спростовують факт учинення дисциплінарного проступку;

- обставини, що обтяжують або пом`якшують відповідальність поліцейського, визначені статтею 19 Дисциплінарного статуту.

У резолютивній частині висновку службового розслідування дисциплінарною комісією зазначаються, зокрема, висновок щодо наявності або відсутності в діянні поліцейського дисциплінарного проступку, а також щодо його юридичної кваліфікації з посиланням на положення закону, іншого нормативно-правового чи організаційно-розпорядчого акта, наказу керівника, який було порушено.

Системний аналіз вищенаведених норм права, що регулюють спірні відносини, свідчить про те, що підставами для притягнення до дисциплінарної відповідальності конкретного поліцейського є дисциплінарний проступок, який полягає у невиконанні чи неналежному виконанні особою службової дисципліни, обставини, що свідчать про не дотримання законодавчих та підзаконних актів із питань службової діяльності та бездоганному і неухильному додержанні порядку і правил, що такими нормативними актами передбачені.

Такими обставинами є виключно фактичні дані, що свідчать про реальну наявність у діях конкретної особи (поліцейського) дисциплінарного проступку, зокрема, протиправної поведінки, шкідливих наслідків та причинного зв`язку між ним і дією порушника дисципліни.

Також, з аналізу наведених норм Порядку №893 видно, що мета службового розслідування полягає у тому, щоб повністю, об`єктивно та всебічно встановити, а саме: обставини (час, місце, спосіб, мотив учинення проступку) і наслідки правопорушення з приводу якого було призначене таке розслідування; осіб, винних у правопорушенні, та осіб, дії чи бездіяльність яких сприяли негативним наслідкам або створювали загрозу їх спричинення; наявність причинного зв`язку між неправомірним діянням особи (поліцейського), щодо якої призначене службове розслідування, та його наслідками; причини правопорушення та умови, що сприяли правопорушенню; вимоги законів чи інших нормативно-правових актів, розпорядчих документів або службових обов`язків, що були порушені; ступінь вини кожної з осіб, причетних до правопорушення, та мотиви протиправної поведінки працівника і його ставлення до вчиненого.

Із аналізу наведеного законодавства, можна дійти висновку, що всі наведені обставини та мотиви, які стосуються вчинення дисциплінарного проступку саме позивачем повинні були бути перевірені дисциплінарною комісією шляхом зібрання відповідних доказів, які в обов`язковому порядку слід відобразити у вступній, описовій та резолютивній частинах відповідного висновку службового розслідування.

При цьому, вищенаведені норми чинного законодавства, які є спеціальними у даних правовідносинах, не врегульовують питання звільнення зі служби в поліції внаслідок невиходу на службу працівника поліції без поважної причини (прогулу), а відповідно, за загальним правилом, до таких правовідносин підлягають застосування норми трудового законодавства, які регулюють питання ініціювання звільнення працівника роботодавцем за невихід на роботу без поважної причини, якими, у даному випадку, є приписи Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Роблячи такий висновок, адміністративним судом враховано рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) за змістом якого встановлено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Отже, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Так, у відповідності до приписів п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13.09.2017 року у справі № 761/30967/15-ц).

У постанові Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 572/2944/16-ц (провадження № 61-20505св18) зазначено, що крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причини його відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як: стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу.

Як встановлено судом із наявних в матеріалах справи документів 24.02.2022р. відбулася збройна агресія рф на територію України через що, на всій території України був введений воєнний стан згідно Указу Президента України №64/2022, який було затверджено Законом України №2102-ІХ від 24.02.2022р. та з урахуванням його продовження, воєнний стан у нашій Державі діє станом і на момент розгляду даної справи.

Також із подій, які сталися у період з 24.02.2022р. та включаючи березень і квітень 2022р. суду відомо, що місто Маріуполь Донецької області, де позивач проходив службу в поліції, піддавалось бомбардуванню з боку рф, вся інфраструктура міста була зруйнована, було зупинено транспортне сполучення, у цей період відбувалася лише евакуація мирного населення міста та місто було тимчасово окуповано російськими військовими формуваннями.

У зв`язку із наведеними обставинами наказом Національної поліції України №239 від 07.04.2022р. «Про деякі питання проходження служби поліцейськими на період дії воєнного стану» поліцейським головних управлінь поліції, зокрема, Донецької, області, було наказано, що, починаючи з 11.04.2022р. протягом 1 доби після прибуття до відповідного регіону, поліцейські зобов`язані були прибути до найближчого органу поліції для реєстрації та постановки на облік, а саме: поліцейським, для яких проїзд у регіон місця проходження служби є неможливим у зв`язку з об`єктивними причинами (тимчасова окупація, повне зупинення транспортного сполучення).

Як зазначив позивач у позові, після 24.02.2022р. (початку збройної агресії рф проти України) він ніс службу у місті Маріуполі до 05.03.2022р. включно, у подальшому, намагався виїхати на підконтрольну територію України, проте, його не випустили через відсутність військового квитка, після чого він повернувся додому до м. Маріуполя, де був взятий російськими військовими в полон, знаходився в полоні у місті Донецьку до 22.04.2022р., а приблизно 25.04.2022р. потрапив до міста Маріуполя, зміг зв`язатися із своїм безпосереднім керівником ОСОБА_2 , а потім йому вдалося виїхати польовими шляхами та він зміг добратися до міста Запоріжжя лише 20.05.2022р. про що повідомив свого безпосереднього керівника, зазначив, що весь цей час знаходився з ним на зв`язку (а.с.2).

Вказані вище обставини також підтверджуються і змістом матеріалів службового розслідування, зокрема, письмових пояснень ОСОБА_2 , який був безпосереднім керівником позивача, від 06.05.2022р. з яких вбачається, що після збройної агресії рф проти України, позивач, починаючи з 24.02.2022р. ніс службу у місті Маріуполі Донецької області згідно графіку до 01.03.2022р. включно, потім на службу не з`являвся, а 16.04.2022р. позивач зв`язався з ним в месенджері Інстаграм та на його питання, де позивач знаходиться, повідомив, що близько тижня знаходився в полоні в м. Оленівка з якого його відпустили та він перебуває у місті Маріуполі за місцем мешкання і виїхати з міста не може, так як місто закрито, чоловіків не випускають (а.с.114-115).

Аналогічні письмові пояснення були надані і заступником командира батальйону УПП в Донецькій області ДПП Черновим Олександром Сергійовичем від 06.05.2022р. у рамках проведеного службового розслідування щодо позивача (а.с.121-зворот).

Вищезазначені встановлені судом факти та обставини підтверджені згаданими посадовими особами відповідача, які були безпосередніми керівниками позивача та відповідачем жодними будь-якими іншими доказами не спростовані.

Таким чином із аналізу вищенаведених обставин та приписів чинного законодавства, можна дійти висновку, що невихід позивача на службу у період з 23.04.2022р. по 03.05.2022р. (що був предметом службового розслідування) не залежав від волі позивача, тобто, є обставинами непереборної сили (форс-мажорними обставинами), що відповідачем не спростовано жодними доказами, а відповідно, ці обставини є поважними причинами невиходу позивача за службу, тому виключають його вину, оскільки їх слід віднести до форс-мажорних обставин, які у тому числі і виключають можливість притягнення такої особи до відповідальності за невиконання покладених на нього обов`язків.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами. До таких обставин, у тому числі, належать загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, вторгнення, блокада, введення комендантської години тощо (частина друга ст. 14-1 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні).

Також судом встановлено, що Торгово-промисловою палатою України (ТПП) було оприлюднено лист № 2024/02.0-0-7.1 від 28.02.2022р. яким повідомлено, що військова агресія російської федерації проти України є форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили).

Разом з тим, ані матеріали службового розслідування, ані сам висновок службового розслідування, який містить інформацію щодо поважності причин неможливості виходу на службу позивача у вказаний період з 23.04.2022р. по 03.05.2022р. через неможливість позивача покинути тимчасово окуповану рф територію міста Маріуполя, через відсутність транспортного сполучення, через те, що чоловіків з міста не випускали, що було зазначено у письмових поясненнях посадових осіб поліції ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які були безпосередніми керівниками позивача та були обізнані про причини неможливості позивача вийти на службу у вказаний період (а.с.113-115,121), проте, вказані поважні причини невиходу позивача на службу відображені у вказаних письмових поясненнях, не були враховані та відповідна оцінка цим поважним причинам невиходу позивача на службу не була надана дисциплінарною комісією під час проведення службового розслідування, що не відповідає та суперечить вимогам Дисциплінарного статуту та наведеним приписам Порядку №893.

Окрім того, приписи та вказівки наказу Національної поліції №239 від 07.04.2022р. щодо неможливості прибуття поліцейських до місця несення служби через тимчасову окупацію території та зупинення транспортного сполучення (що відбулося фактично у даному випадку у місті Маріуполі) також дисциплінарною комісією та висновком службового розслідування від 16.05.2022р. враховані не були в порушення вищенаведених приписів.

Також і у ході проведення службового розслідування дисциплінарною комісією не було досліджено обставин щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності раніше до 01.06.2022р. (матеріали службового розслідування таких відомостей не містять), відсутні і відомості, що характеризують позивача, а також відсутні і дані по наявність у нього дисциплінарних стягнень, що суперечить приписам ст.19 Дисциплінарного статуту та вимогам Порядку №893, а отже, застосування такого виду дисциплінарної відповідальності як звільнення зі служби в поліції як крайнього заходу відповідальності, є неспівмірним до виявленого порушення, тому є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не відповідає приписам ст.13 Дисциплінарного статуту.

Висновок службового розслідування також не містить обґрунтованості застосування до позивача саме такого виду дисциплінарного стягнення як звільнення і служби в поліції крайнього заходу відповідальності з урахуванням наявності в матеріалах службового розслідування відомостей про причини неможливості виходу позивача на службу, які не були враховані та оцінені дисциплінарною комісією про що свідчить зміст висновку службового розслідування (а.с.124-147).

Критерії обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень вимагає врахування ним обставин, які є обов`язковими в силу закону (встановлення факту порушення поліцейським вимог закону, що може бути підставою для дисциплінарної відповідальності), так і інших обставин, які мають значення для конкретної справи. Для цього суб`єкт владних повноважень має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, перевірити всі обставини, на яких ґрунтується його рішення з урахуванням того, що обов`язок по наданню доказів вчинення поліцейським дисциплінарного проступку покладено на відповідача як суб`єкта владних повноважень виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що застосування дисциплінарного стягнення не може ґрунтуватися на припущеннях або недоведених фактах, а при прийнятті рішень суб`єкт владних повноважень повинен уникати невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами.

Вищенаведена правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у його постанові від 20.05.2021р. у справі №420/2916/20, яка є обов`язковою для застосування у подібних правовідносинах за приписами ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що під час проведення службового розслідування по факту не виходу позивача на службу в поліції у період з 23.04.2022р. по 03.05.2022р. дисциплінарною комісією безпідставно не було враховано поважність причин такого не виходу на службу, а саме: знаходження у цей період позивача та тимчасово окупованій території міста Маріуполя Донецької області, перебування його у полоні певний час та неможливість виїхати на підконтрольну територію України (вказані факти не спростовані відповідачем жодними іншими доказами), що є обставинами непереборної сили (форс-мажорними обставинами), а відповідно, є поважними причинами не виходу позивача на службу в поліції у вказаний період, тому наведені обставини та факти не могли були бути обрані відповідачем обґрунтованими підставами для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції та звільнення зі служби в поліції.

При цьому, слід зазначити, що згідно до вимог ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, як зазначив Європейський Суд з прав людини у справах Burdov v. Russia,no. (59498/00, §§ 37-38,ECHR 2002), Yvonne van Duyn v.Home Office (Case 41/74 van Duyn v.Home Office) зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою в особі відповідних суб`єктів владних повноважень, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. При цьому, якщо держава схвалила певну концепцію, то суб`єкт владних повноважень вважатиметься таким, що діє протиправно, якщо він відступить від встановлених обов`язків, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у суб`єктів відповідних правовідносин стосовно суворого додержання уповноваженим державою суб`єктом владних повноважень такої політики чи поведінки.

Отже, з огляду на викладене, суд приходить до висновку, що не дослідження дисциплінарною комісією у рамках службового розслідування причин поважності не виходу позивача на службу у період з 23.04.2022р. по 03.05.2022р., які були викладені у письмових поясненнях працівників поліції, безпосередніх керівників позивача, суперечать приписам Дисциплінарного статуту та розділу УІ Порядку №893, а також і вищенаведеній статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та наведеній судовій практиці Європейського суду з прав людини.

У відповідності до ч.1 та ч.4 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, представником відповідача у відзиві на позов не доведено належними і допустимими доказами правомірність прийняття оспорюваних наказів в частині притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та звільнення позивача зі служби в поліції з урахуванням встановлених обставин у даній справі аналізу наведених вище норм чинного законодавства, які відповідачем не спростовані.

При цьому, судом критично надається оцінка доводам та посиланням відповідача на те, що порушення службової дисципліни позивачем полягає у недотриманні Присяги працівника поліції та Правил етичної поведінки поліцейських, оскільки жодних доказів порушення позивачем саме вищезазначених приписів та в чому такі порушення полягають суду не надано, з урахуванням того, що не вихід позивача на службу з 23.04.2022р. по 03.05.2022р. пов`язаний саме з непереборними обставинами (форс-мажорними обставинами), які були відомі відповідачеві згідно змісту письмових пояснень безпосередніх керівників позивача, які були долучені до матеріалів службового розслідування (а.с.113-115, 121-зворот), однак, їх зміст не був врахований та оцінений дисциплінарною комісією при проведенні службового розслідування безпідставно, таких доказів відповідачем суду не надано.

Також, відповідачем суду не надано і жодних доказів складання актів про не вихід позивача на службу в поліції, незважаючи на те, що не вихід працівника на роботу фіксується саме складанням відповідних актів, а самі події щодо неможливості позивача покинути тимчасово окуповано територію міста Маріуполя через те, що з міста окупанти не випускали чоловіків, про що було відомо відповідачеві під час проведення службового розслідування згідно письмових пояснень (а.с.113-115, 121-зворот) та не спростовано відповідачем, є непереборною обставиною, на яку вплинути позивач не міг, а отже, такі обставини повинні були бути визнані дисциплінарною комісією як поважні причини не виходу позивача на службу.

Є безпідставними і аргументи представника відповідача у відзиві на позов з приводу того, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є передчасними вимогами, з огляду на те, що матеріалами справи підтверджено, що позивач був звільнений зі служби в поліції протиправно, що не спростовано відповідачем жодними доказами, а відповідно, відповідачем було порушене і право позивача на отримання грошового забезпечення у період з 02.06.2022р. по 16.09.2022р., яке підлягає судовому захисту під час розгляду справи виходячи з вимог ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, судом враховується і те, що згідно до приписів ч.2 ст.235 КЗпП України передбачено обов`язок суду при розгляді трудового спору, одночасно прийняти рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Між тим, судом не можуть бути покладені в основу даного судового рішення та відхиляються судом доводи позивача з приводу порушення відповідачем процедури та порядку проведення службового розслідування, визначеної Порядком №893, а саме: не ознайомлення позивача матеріалами службового розслідування, на чому він наполягав; йому не було запропоновано надати письмові пояснення; його не було ознайомлено з висновком службового розслідування, з огляду на те, що, по-перше, вказані обставини спростовуються тим, що відповідач повідомляв позивача про призначення та проведення щодо нього службового розслідування за контактним номером телефону, що є у особовій справі, де було зазначено про необхідність з`явитися 06.05.2022р. та надати письмові пояснення, що підтверджується змістом повідомлення (смс) скріншотом від 03.05.2022р. на телефон Іллі Шевченко - +380 96 043 54 84(а.с. 81), що відповідає порядку та способу повідомлення поліцейського, встановленому ст.ст.26, 27, 29, 30 Дисциплінарного статуту, а отже, позивач мав можливість надати такі письмові пояснення через електронну пошту або через телефон, написавши відповідне повідомлення; по-друге, щодо ознайомлення позивача з висновком службового розслідування, на якому нібито позивач наполягав, то судом вказані аргументи оцінюються критично, оскільки за приписами Дисциплінарного статуту та Порядку №893 ознайомлення з матеріалами службового розслідування та його висновком є правом особи щодо якої таке службове розслідування проведене, а не обов`язком відповідача, а відповідно, позивач має право на таке ознайомлення лише за умови подання відповідного рапорту або заяви, проте, позивачем щодо звернення до відповідача з метою його ознайомлення із вказаними документами суду жодних доказів не надано, що спростовує доводи позивача з приводу наведених процедурних порушень.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вищенаведеного, перевіривши правомірність прийняття відповідачем оспорюваних наказів в частині притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення зі служби в поліції та звільнення зі служби в поліції, суд приходить до висновку, що відповідачем вказані накази у оспорюваній частині прийняті не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, з порушенням вимог Закону України «Про Національну поліцію», Дисциплінарного статуту, Порядку №893, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, відповідачем при прийнятті оспорюваних наказів були порушені права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправними та скасування вищенаведених наказів у оспорюваних частинах.

З огляду на те, що судом у ході судового розгляду даної справи було встановлено протиправність оспорюваних наказів у наведеній частині, позовні вимоги позивача щодо поновлення його на посаді, з якої позивача було звільнено також підлягають задоволенню, проте частково в частині поновлення позивача на посаді з 02.06.2022р., виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому, закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині 1 статті 235, статті 240-1 Кодексу законів про працю України, а відтак, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Отже, враховуючи те, що звільнення позивача із займаної посади відбулося без законної на те підстави, суд приходить до висновку, що позовна вимога позивача про поновлення його на посаді підлягає задоволенню.

Враховуючи положення ч.3 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію», яка передбачає, що день звільнення вважається останнім днем служби, у наказі відповідача від 01.06.2022р. № 812 о/с вказано про звільнення позивача зі служби в поліції з 01.06.2022р. (а.с.12,80), а отже, останнім робочим днем позивача був саме день - 01.06.2022р., таким чином, позивач підлягає поновленню на посаді саме з 02.06.2022р.

Таким чином, враховуючи наведене, позовні вимоги позивача в частині поновлення його на посаді з 02.06.2022р. підлягають часткового задоволенню, з урахуванням положень приписів ч.3 ст. 77 наведеного Закону.

Також, підлягають задоволенню і позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02.06.2022р. по 16.09.2022р. включно, виходячи з такого.

Відповідно до частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" №108/95-ВР від 24 березня 1995 року порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

При вирішенні позовних вимог позивача про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить із того, що при обчисленні належної до виплати суми застосовуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р. (далі Порядок № 100).

Так, за приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку №100 встановлено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

За приписами абзацу 2 пункту 8 наведеного Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Останнім абзацом пункту 8 Порядку №100 встановлено, що середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

У відповідності до пункту 2 Порядку №100 встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Також пунктом 2 Порядку №100 передбачено, що час, протягом якого працівник згідно з законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається із розрахункового періоду. Також виключається час, за який відсутні дані про нарахування заробітної плати працівника внаслідок проведення бойових дій під час воєнного стану.

Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього п`ятого пункту 4 цього Порядку.

Якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Так, у відповідності до вимог Порядку № 260 від 06.04.2016, який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює питання нарахування та виплати грошового забезпечення поліцейських, встановлено, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місця їх служби.

Із наданих учасниками справи документів, судом не встановлено нарахування та виплати відповідачем позивачеві грошового забезпечення за березень-травень 2022р., що передували даті його звільнення 01.06.2022р., тобто, можна дійти висновку про те, що таке грошове забезпечення позивачеві у період квітень-травень 2022р. (що передує даті звільнення) не виплачувалось через не вихід на службу та внаслідок проведення бойових дій у місті Маріуполі у період дії воєнного стану, що не спростовано позивачем жодними доказами.

На виконання вищевказаних вимог Порядку №100 та на вимогу суду відповідачем було надано довідку № 1231 від 12.07.2022р. про середньомісячний заробіток позивача, відповідно до якої середньомісячний розмір грошового забезпечення становить за два місяці до звільнення (з урахуванням того, що за березень - травень 2022р. грошове забезпечення позивачеві не було нараховане через не вихід на службу) за січень 2022р. 14720,81 грн., за лютий 2022р.- 14720,81 грн., що становить у загальній сумі 29441,62 грн., середньоденне грошове забезпечення за вказаний період складає 499,01 грн. (а.с.165).

Таким чином, зі змісту наведеної довідки видно, що з урахуванням того, що позивач не мав заробітку за період квітень-травень 2022р., що передували події його звільнення 01.06.2022р. зі служби в поліції, відповідачем проведено розрахунок середньої заробітної плати (грошового забезпечення) позивача з посадового (місячного) окладу, що відповідає вимогам абзацам третьому п`ятому пункту 4 Порядку №100.

Зміст вказаної довідки щодо визначеного у ньому розміру грошового забезпечення позивачем у ході судового розгляду справи не оспорювався.

Із наданих суду документів встановлено, що період вимушеного прогулу становить з 02.06.2022р. по 16.09.2022р. (дата прийняття судового рішення), що складає 107 календарних днів.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.06.2022р. по 16.09.2022р. (виходячи з розрахунку 499,01х107) у сумі 53394,07 грн. з обов`язковим вирахуванням із цієї суми податків та обов`язкових платежів з урахуванням вимог абзацу 3 пункту 3 Порядку №100.

В той же час, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу без урахування обов`язкових податків і зборів не підлягає задоволенню, оскільки такий порядок обрахування середнього заробітку суперечить приписам наведеного абзацу 3 пункту Порядку №100 та суперечить приписам податкового законодавства за яким податковим агентом (у даному випадку відповідачем) в обов`язковому порядку при нарахування та виплаті працівникові заробітної плати (грошового забезпечення) відбувається відрахування обов`язкових податків та зборів таких як ПДФО та військовий збір і інші, від якого позивач не звільнений (таких доказів суду не надано); окрім того, судом враховується і те, що такі позовні вимоги позивача є передчасними, так як фактично нарахування йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу ще не відбулося, а відповідно, таке право позивача у наведеній частині ще не є порушеним, тому не підлягає судового захисту за приписами ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також у відповідності до вимог п.6 ч.1 ст. 244 Кодексу адміністративного судочинства України під час ухвалення рішення, суд вирішує, зокрема, чи є підстави допустити негайне виконання рішення.

За приписами п.2, п.3 ч.1 ст.371 наведеного Кодексу, передбачено, що негайно виконуються рішення, зокрема, щодо присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Виходячи з наведених вимог, слід допустити негайне виконання цього судового рішення в частині поновлення позивача на посаді та виплати йому грошового забезпечення у межах суми стягнення за один місяць згідно до вимог ст.371 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, позивачем жодних судових витрат при розгляді даної справи не понесено, таких доказів суду не надано, а відповідно, відсутні підстави для їх розподілу судом у відповідності до вимог ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України по визнання протиправними та скасування наказу №289 від 19.05.2022р. в частині, наказу №812 о/с від 01.06.2022р., поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №289 від 19.05.2022р. в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції поліцейського взводу №2 роти №4 батальйону УПП в Донецькій області ДПП капрала поліції ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №812 о/с від 01.06.2022р. «По особовому складу» про звільнення зі служби в поліції поліцейського взводу №2 роти №4 батальйону УПП в Донецькій області ОСОБА_1 з 01.06.2022 року.

Поновити ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді поліцейського взводу №2 роти №4 батальйону УПП в Донецькій області Департаменту патрульної поліції, з 02 червня 2022р.

Стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (03048, м.Київ, вулиця Федора Ернста,3, ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса за довідкою ВПО: АДРЕСА_2 , ІНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.06.2022р. по 16.09.2022р. у розмірі 53 394 грн. 07 коп. (п`ятдесят три тисячі триста дев`яносто чотири гривні 07 копійок) з вирахуванням обов`язкових зборів та платежів.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді поліцейського взводу №2 роти №4 батальйону УПП в Донецькій області Департаменту патрульної поліції та в частині виплати грошового забезпечення у межах суми стягнення за один місяць згідно до вимог ст.371 Кодексу адміністративного судочинства України.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва