Справа № 620/10942/21
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2022-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.,

суддів: Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

при секретарі: Черніченко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 серпня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, в якій просив:

- визнати протиправною відмову Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону в проведенні відносно Позивача розслідування щодо обставин отримання ним травмування під час перебування у відрядженні 04 січня 2011 року на підставі Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 06.02.2001 № 36, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.02.2001 за № 169/5360;

- зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Центрального регіону провести відносно Позивача розслідування щодо обставин отримання ним травмування під час перебування у відрядженні 04.01.2011 на підставі Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 06.02.2001 № 36, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.02.2001 за № 169/5360, та надати Позивачу довідку за формою, визначеною додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за № 1109/15800, про отримання ним травми під час виконання обов`язків військової служби.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року передано адміністративну справу № 620/10942/21 за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії на розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 620/10942/21 за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити дії.

Визначено, що справу буде розглядати суддя Кузьменко В.А. в порядку спрощеного позовного провадження.

Призначено справу до судового розгляду на 13 грудня 2021 року.

В судовому засіданні 13 грудня 2021 року Окружний адміністративний суд міста Києва заслухав пояснення учасників справи та свідка, вирішив продовжити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи та проведення судового засідання.

Розглядаючи справу в спрощеному провадженні суд першої інстанції дійшов висновку, що Позивач пропустив строк звернення до адміністративного суду, у зв`язку з чим ухвалою від від 21 грудня 2021 року залишив позовну заяву без руху та встановив десятиденний строк з дня вручення даної ухвали шляхом подання до суду обґрунтованої заяви про поновлення строків звернення до адміністративного суду та доказів поважності причин його пропуску.

На виконання ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2021 року Позивач подав клопотання про поновлення строку звернення до суду із позовною заявою.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 серпня 2022 року позовну заяву залишено без розгляду.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, поновити строк на звернення до суду та направити справу на розгляд до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі вказано про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Позивач дізнався про порушення своїх прав з листа Військової прокуратури Центрального регіону України від 23 жовтня 2019 року.

Також Позивач посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 24 листопада 2020 року у справі № 815/460/18, в якій Верховний Суд вказав про неможливість обмеження шестимісячним строком обов`язку України як держави забезпечити реалізацію громадянином свого конституційного права на соціальний захист.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги Позивача, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву без розгляду виходив з того, що Позивачем без поважних причин було недотримано строків звернення до суду, встановлених законом.

Спірним питанням у межах спірних правовідносин, є поважність причин пропуску строку звернення до адміністративного суду.

Суд першої інстанції визнаючи неповажними причини пропуску строку вказав, що будь-яких обґрунтувань обставин та доказів, на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом Позивачем не наведено та не доведено, тому він дійшов висновку про відсутність поважних причин для поновлення строку звернення до суду з даним позовом.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно посвідчення про відрядження Військової прокуратури Центрального регіону України від 29.12.2010 № 240 Позивач був відряджений строком на три доби з 04.01.2011 по 06.01.2011 до Новозаводського районного суду м. Чернігова для участі у судових засіданнях, де повинен був підтримувати державне обвинувачення відносно певних обвинувачених.

04.01.2011 перебуваючи у відрядженні в м. Чернігові при виконанні службових обов`язків на Позивача було вчинено напад злочинної групи, внаслідок чого спричинені тілесні ушкодження, у зв`язку з чим було порушено кримінальну справу, а Позивач проходив лікування в Чернігівському військовому госпіталі (Військова частина АЗ 120) в період з 06.01 по 14.01.2011, що підтверджується Довідкою від 10.01.2011 № 4 та виписним епікризом (а.с. 13-15).

Як зазначено Позивачем в позовній заяві, 02.02.2011 в приміщенні Військової прокуратури Центрального регіону України ОСОБА_2. відібрав пояснення у Позивача щодо обставин вчинення нападу на нього злочинної групи та спричинення тілесних ушкоджень.

За результатами розслідування було складено Акт розслідування № 1 від 04.02.2011 та проект довідки № 1, однак зазначені документи з невідомих для Позивача причин не були реалізовані, тобто Акт розслідування не був затверджений військовим прокурором Центрального регіону України та не був підписаний проект довідки № 1.

07.10.2019 ОСОБА_1 звернувся до Військової прокуратури Центрального регіону України з проханням надати встановлену законодавством довідку про обставини травми.

Листом Військової прокуратури Центрального регіону України від 23.10.2019 № 11-723 вих-19 повідомлено Позивача, що після ліквідації у серпні 2012 року Військової прокуратури Центрального регіону України шляхом реорганізації у прокуратуру з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Центрального регіону України усі документи з кадрових питань були здані в архів.

Разом з тим, документи з кадрових питань, які зберігались в архівному фонді Військової прокуратури Центрального регіону України згідно акту вилучення для знищення документів не внесених до Національного архівного фонду № 2 від 04 липня 2018 року, в тому числі справа № 134 «Довідки, видані працівникам військової прокуратури Центрального регіону України», знищена, оскільки строк її зберігання вичерпано.

Враховуючи вищевикладене, Військовою прокуратурою Центрального регіону України зазначено, що надати довідку про травмування не вбачається за можливе.

Вважаючи відмову Відповідача у видачі довідки про причини та обставини поранення протиправною, Позивач звернувся з адміністративним позовом до адміністративного суду.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року у справі № 640/24943/19 адміністративний позов задоволено частково.

Зобов`язано Військову прокуратуру Центрального регіону України розглянути заяву Позивача від 30.09.2019 (вх. від 07.10.2019 № 11333) по суті та надати довідку про обставини отримання травми (поранення, контузії, каліцтва).

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2021 року у зазначеній справі апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону задоволено.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року скасовано в частині задоволених судом вимог про зобов`язання Військової прокуратури Центрального регіону України розглянути заяву ОСОБА_1 від 30 вересня 2019 року (від 07 жовтня 2019 року вх. № 11333) по суті та надати довідку про обставини отримання травми (поранення, контузії, каліцтва).

У скасованій частині прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року залишено без змін.

14 липня 2021 року Позивач звертався до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, як правонаступника Військової прокуратури Центрального регіону України, з проханням проведення службового розслідування за фактом події від 04.01.2011.

Листом Відповідача від 23.07.2021 № 07-578 вих-21, зокрема повідомлено Позивача, що проведення спеціалізованою прокуратурою службового розслідування за фактом травмування ОСОБА_1 04.01.2011 під час проходження військової служби та складання довідки про обставини травми (акту про нещасний випадок) неможливе.

Також зазначено, що у Спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері Центрального регіону відсутні будь-які документальні матеріали, які б стосувалися отримання ОСОБА_1 травми та проведення за вказаною подією службового розслідування чи інших дій. Долучені до запиту копії документів (пояснення від 02.02.2011, довідка № 1) підтвердження свого офіційного статусу не знайшли.

Предметом даного адміністративного позову є незгода Позивача із відмовою Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону в проведенні відносно Позивача розслідування щодо обставин отримання ним травмування під час перебування у відрядженні 04 січня 2011 року на підставі Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 06 лютого 2001 року № 36, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23 лютого 2001 року за № 169/5360 (далі - Інструкція).

Вказана Інструкція визначає порядок розслідування та обліку нещасних випадків з військовослужбовцями Збройних Сил України (в тому числі з відрядженими зі Збройних Сил України військовослужбовцями), військовозобов`язаними та резервістами, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, отриманих ними професійних захворювань, їх загибелі або смерті під час виконання обов`язків військової служби та аварій, що сталися у військових частинах, військових навальних закладах, установах та організаціях Збройних Сил України.

Згідно з пунктом 1.5 розділу 1 Інструкції (в редакції, чинній станом на 04 січня 2011 року) розслідуванню підлягають раптове погіршення здоров`я, травми (у тому числі отримані внаслідок тілесних ушкоджень, заподіяних іншою особою), гострі професійні захворювання і гострі професійні отруєння, інші отруєння, теплові удари, опіки, обмороження, утоплення, ураження електричним струмом, блискавкою та іонізуючим випромінюванням, ушкодження, отримані внаслідок аварій, пожеж, стихійного лиха, контакту з тваринами, комахами, рослинами, іншими представниками фауни і флори (далі - нещасні випадки), що сталися з військовослужбовцями під час виконання обов`язків військової служби та призвели до втрати працездатності на один день і більше, а також випадки смерті військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби.

Відповідно до пункту 2.1 розділу 2 Інструкції про кожний нещасний випадок очевидець (або сам потерпілий) повинен негайно сповістити безпосереднього командира (начальника) чи керівника робіт і вжити заходів щодо надання необхідної допомоги потерпілому. Нещасний випадок, про який потерпілий з об`єктивних причин або за станом здоров`я не зміг своєчасно повідомити командування військової частини, та той випадок, від якого втрата працездатності настала не відразу, розслідується на підставі рапорту потерпілого або особи, яка представляє його інтереси, у порядку, встановленому пунктом 2 Інструкції.

Відповідно до пункту 2.3 розділу 2 Інструкції командир військової частини після отримання повідомлення про нещасний випадок зобов`язаний:

- у разі отримання військовослужбовцем травми повідомити про нещасний випадок старшого командира (начальника) та залежно від того, з чим пов`язаний нещасний випадок (з виконанням робіт, пожежею, аварією автотранспорту, гострим професійним захворюванням, отруєнням тощо), - відповідний військовий орган нагляду (за охороною праці, пожежний, безпеки дорожнього руху, санітарно-епідеміологічний тощо), а в передбачених чинним законодавством України випадках - і відповідного прокурора; сповістити у разі, якщо потерпілий військовослужбовець відряджений з іншої військової частини, її командира;

- наказом по військовій частині призначити комісію з розслідування нещасних випадків (перелік нещасних випадків визначено в пункті 1.5 Інструкції) у складі голови комісії (одного із своїх заступників) та її членів - командира батальйону (дивізіону, ескадрильї тощо), до складу якого входить підрозділ, де стався нещасний випадок, та залежно від того, з чим пов`язаний нещасний випадок, фахівців відповідних служб (охорони праці, пожежної, автомобільної, медичної тощо);

- забезпечити проведення розслідування згідно з вимогами Інструкції та у встановлений термін.

Таким чином, ОСОБА_1 мав негайно сповістити безпосереднього керівника про нещасний випадок, що стався 04 січня 2011 року, подавши рапорт (заяву) для забезпечення можливості проведення службового розслідування нещасного випадку та встановлення причин і обставин отримання травми.

Позивачем в апеляційній скарзі зазначено, що незважаючи на запит Начальником медичної частини в/ч НОМЕР_1 був надісланий запит Військовому прокурору Центрального регіону м. Київ від 14 січня 2011 року № 71 про надання довідки про травму військовослужбовця ОСОБА_1 , проте така довідка до вказаної медичної частини направлена не була.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2021 року у справі № 640/24943/19 зазначено, що доказів, які б підтверджували вказані Позивачем обставини щодо ненадання відповіді на запит Позивачем не надано.

При цьому, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у постанові від 24 травня 2021 року звертала увагу на те, що вказаний вище запит не містить повідомлення про нещасний випадок, дату, коли він стався, або додатки з яких можна було б встановити щодо якої події сформовано такий документ.

Також у заяві від 30 вересня 2019 року Позивач стверджував, що у період з 06 по 14 січня 2011 року він проходив лікування у Чернігівському військовому госпіталі.

Разом з тим, ОСОБА_1 не надав доказів того, що після закінчення вказаного лікування у порядку, визначеному Інструкцією (в редакції чинній станом на 04 січня 2011 року) він або особа, яка представляє його інтереси (інша уповноважена особа), негайно сповістили безпосереднього керівника про нещасний випадок, що стався 04 січня 2011 року, подавши рапорт (заяву) для забезпечення можливості проведення службового розслідування нещасного випадку та встановлення причин і обставин отримання травми та чи дійсно така травма пов`язана з виконанням службових обов`язків.

Позивачем в позовній заяві було зазначено, що 02.02.2011 в приміщенні Військової прокуратури Центрального регіону України ОСОБА_2 відібрав пояснення у Позивача щодо обставин вчинення нападу на нього злочинної групи та спричинення тілесних ушкоджень.

За результатами розслідування було складено Акт розслідування № 1 від 04.02.2011 та проект довідки № 1, однак зазначені документи з невідомих для Позивача причин не були реалізовані, тобто Акт розслідування не був затверджений військовим прокурором Центрального регіону України та не був підписаний проект довідки № 1.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до Доповідної записки Начальника відділу документального забезпечення Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону ОСОБА_2 від 21 липня 2021 року (а.с. 75), у січні 2011 року дійсно був факт отримання ОСОБА_1 тілесних ушкоджень, але йому як Начальнику відділу (на той час) та безпосередньому Начальнику ОСОБА_1 проведення службового розслідування по даному факту керівництвом прокуратури регіону не доручалося і безпосередньо ним не проводилось.

Крім того, ознайомившись з доданим до адвокатського запиту ксерокопії пояснення ОСОБА_1 від 02 лютого 2011 року, він доповів, що дані пояснення бачить вперше, ним вони не готувалися, про що може свідчити відсутність його підпису на зазначеному поясненні, а також підпис ОСОБА_1 про те, що пояснення ним написано власноручно.

Також, надану ОСОБА_1 довідку № 1 він бачить вперше, участь у підготовці вказаного документа не приймав, зазначений в довідці акт розслідування № 1 від 04.02.2011 року не бачив, не готував та звернув увагу, що довідку № 1 будь-якою службовою особою не підписано.

Крім того, відповідно доповіді Головного спеціаліста відділу документального забезпечення прокуратури регіону Куліченко Н.І., яка безпосередньо відповідає за архів, на даний час відсутні будь-які документи щодо проведення будь-якого службового розслідування відносно ОСОБА_1 .

Зазначене ОСОБА_2 також підтвердив в якості свідка під час допиту в судовому засіданні суду першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

При застосуванні строків звернення до адміністративного суду слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та наслідки у вигляді залишення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави. У такому випадку суд у триваючих правовідносинах має вирішити питання захисту прав Позивача у межах строку звернення до адміністративного суду.

Позивач в апеляційній скарзі посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24 листопада 2020 року у справі № 815/460/18, зокрема, про неможливість обмеження шестимісячним строком обов`язку України як держави забезпечити реалізацію громадянином свого конституційного права на соціальний захист.

Проте, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 зазначала, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступив Верховний Суд, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

А як зазначено Верховним Судом у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19, реалізація Позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб Відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд дійшов висновку, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли Позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом визначеного законом строку звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

За таких обставин Верховний суд наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

До того ж, Верховний Суд вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Позивач зазначив, що про порушення своїх прав дізнався з листа Відповідача від 23 липня 2021 року.

Проте, Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних Касаційного адміністративного суду у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19 дійшла висновку, що отримання Позивачем листа Відповідача у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого Позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли Позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, спірна подія мала місце ще у січні 2011 року.

Також, в судовому засіданні суду першої інстанції 13 грудня 2021 року Позивач підтвердив, що йому було відомо про порушення його прав на той момент, проте до адміністративного суду з даним адміністративним позовом Позивач звернувся 10.09.2021.

Будь-яких об`єктивних обґрунтувань, що перешкоджали Позивачу звернутися до адміністративного суду для захисту своїх прав та інтересів у встановлений КАС України процесуальний строк, останнім не наведено.

Також будь-яких доказів, на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з даним адміністративним позовом Позивачем не надано, а судом першої інстанції та колегією суддів не встановлено.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду, з чим погоджується колегія суддів.

Колегією суддів враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права, підстав для її скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 серпня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

О.М. Оксененко

Повний текст складено 22.09.2022 року.