Справа № 160/9827/22
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2022-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2022 року Справа № 160/9827/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області
про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -
11.07.2022 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому позивач просить:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди його роботи з 08.07.1980 року по 03.01.1985 року, з 05.05.1985 року по 23.01.1987 року, з 02.02.1987 року по 08.04.1987 року, з 24.06.1987 року по 04.04.1988 року, з 20.02.1989 року по 04.04.1994 року.
13.07.2022 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін та витребувано у відповідача матеріали пенсійної справи позивача.
27.07.2022 року та 02.08.2022 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надійшли ідентичні відзиви на позовну заяву, відповідно до яких вказано, що надана відмова є правомірною та такою, що відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки у позивача відсутній необхідний страховий стаж та неможливо зарахувати до страхового стажу період роботи з 21.03.1998 року по 19.04.2002 року, оскільки періоди трудової діяльності згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 12.09.197, оскільки записи до трудової книжки внесені з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. З огляду на вказане відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
05.08.2022 року від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої вказано, що позивач заперечує всі доводи відповідача наведені у відзиві на позовну заяву, оскільки вони не відповідають вимогам чинного законодавства.
10.08.2022 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду залучено до участі у справі в якості співвідповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.
Станом на дату прийняття рішення відповідач-2 не надав до суду відзив на позовну заяву про причини такого ненадання суд не повідомлено.
Відповідно до ч. 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що 25.01.2022 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 01.02.2022 року №74, яке прийнято за екстериторіальним принципом відповідно до постанови правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 № 25-1 «Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», зареєстрованої в Міністерстві юстиції 16.03.2021 року за № 359/35961, відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу та неможливістю зарахувати до страхового стажу періоди трудової діяльності згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 12.09.197, оскільки записи до трудової книжки внесені з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: - не враховано період з 08.07.1980 по 03.01.1985, оскільки в графі 4 трудової книжки у підставі внесення запису про звільнення з роботи наявне виправлення в номері наказу. Також не враховано відомості зазначені у довідці від 11.11.2021 № С-15820, оскільки у довідці відсутні посилання на накази про прийняття та звільнення з роботи; - не враховано періоди з 05.05.1985 по 23.01.1987, з 24.06.1987 по 04.04.1988 та з 20.02.1989 по 04.04.1994, оскільки записи про звільнення з роботи засвідчені печатками, відтиск яких не придатний для сприйняття змісту, в останньому дописано номер та дату наказу на прийняття; - не зараховано період трудової діяльності з 02.02.1987 по 08.04.191987, оскільки записи внесено з порушенням вимог пункту 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: між датою запису на звільнення (08.04.1987) і датою наказу на звільнення (наказ № 24 g3 від 06.08.1987)- розбіжність терміном в 4 місяці. -за доданими документами до страхового стажу не зараховано період підприємницької діяльності з 01.09.2005 по 31.12.2005 згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу форми ОК-5, оскільки за вище вказаний період непідтверджена сплата страхових внесків.

Позивач не погоджується із вказаною відмовою відповідача-2 та вважає її такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства, що і стало підставою для звернення з даною позовною заявою до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (ч. 1ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

Частиною 2 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року за № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно з п. 20 вказаної постанови, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики та Мінфіном.

Аналіз наведених норм права дає змогу дійти висновку, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, тоді як підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами можливе лише у випадку її відсутності або відсутності в ній записів.

Так, трудова книжка ОСОБА_1 НОМЕР_2 містить наступні відомості:

- запис 1 - 21.06.1977 року позивач був прийнятий на Єреванський хлібозавод маляром 3-го розряду наказ №253 від 21.06.1977;

- запис 2 - 24.08.1977 року - звільнений з роботи за власним бажанням Наказ №399 від 29.08.1977;

- запис 3 - 21.11.1977 року - прийнятий на Єреванський хлібозавод маляром 3-го розряду наказ №604 від 01.12.1977 року;

- запис 4 - 08.05.1978 року - звільнений з роботи у зв`язку з призовом до лав Радянської Армії;

- запис 5 - 08.07.1980 року - прийнятий на роботу на Єреванську суконну фабрику красильником Наказ №173 від 08.07.1980 року;

- запис 6 - 01.08.1982 року - переведений помічником майстра;

- запис 7 - 01.10.1982 року - переведений старшим красильником,

- запис 8 - 03.01.1985 року - звільнений з роботи згідно п.2 ст.32 КЗпП Армянської PCP Наказ №02 від 07.01.1985 року; ї

- запис 9 - 05.05.1985 року - прийнятий на роботу на Єреванський молочний комбінат робочим Наказ №86/2 від 05.05.1985 року;

- запис 10 - 23.01.1987 року - звільнений за переводом на Спандарянський дробильно-сортирувальний завод Наказ №15 від 22.01.1987 року;

- запис 11 - 02.02.1987 року - прийнятий на роботу на Спандарянський ДСЗ в якості піскоструйника 2-го розряду Наказ №8-к, § 9 від 02.02.1987 року;

- запис 12 - 08.04.1987 року - звільнений з роботи за особистою заявою ст.34 КЗпП Арм.ССР Наказ №24-к, § 3 від 06.08.1987 року;

- запис б/н (порядковий 13) - 24.06.1987 року - прийнятий на роботу в НПО ММП Армянської ССР в Зовунінський ЦПВС робочим 3-го розряду Наказ №31/3 від 22.06.1987 року;

- запис б/н (порядковий 14) - 04.04.1988 року - звільнений за ст.34 КЗпП Арм.РСР Наказ №12/3 від 06.04.1988 року;

- запис б/н (по прядку 15) - 20.02.1989 року - Кооператив побутового обслуговування «Кривбас» прийнятий на роботу в якості майстра по виготовленню взуття Наказ №6 від 20.02.1989 року;

- запис б/н (порядковий 16) - 04.04.1994 року - звільнений за ст.38 КЗпП України за власним бажанням Наказ №8 від 04.04.1994 року;

- запис 17 - ТОВ «Джерело» прийнятий на роботу продавцем по контракту Наказ №2081 від 07.04.1994 року;

- запис 18 - 07.10.1994 року - звільнений за власним бажанням ст.38 КЗпП України Наказ №56 § 3 від 13.10.1994 року.

Не зараховуючи період роботи позивача з 08.07.1980 року по 03.01.1985 року, оскільки в графі 4 трудової книжки у підставі внесення запису про звільнення з роботи наявне виправлення в номері наказу. Також не враховано відомості зазначені у довідці від 11.11.2021 № С-15820, оскільки у довідці відсутні посилання на накази про прийняття та звільнення з роботи; - не враховано періоди з 05.05.1985 по 23.01.1987, з 24.06.1987 по 04.04.1988 та з 20.02.1989 по 04.04.1994, оскільки записи про звільнення з роботи засвідчені печатками, відтиск яких не придатний для сприйняття змісту, в останньому дописано номер та дату наказу на прийняття; - не зараховано період трудової діяльності з 02.02.1987 по 08.04.191987, оскільки записи внесено з порушенням вимог пункту 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: між датою запису на звільнення (08.04.1987) і датою наказу на звільнення (наказ № 24 g3 від 06.08.1987)- розбіжність терміном в 4 місяці

Суд звертає увагу, що зазначені записи в трудовій книжці позивача містять відомості щодо роботи позивача у спірний період, також, в трудовій книжці є посилання на відповідні накази, записи завірені підписом повноважної особи та печаткою, які оформлені належним чином.

Крім того, на час первісного заповнення трудової книжки діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 №162 (в редакції постанови Держкомпраці СССР від 02.08.1985 №252 зі змінами, внесеними постановою Державним комітетом СССР з праці та соціальних питань від 19.10.1990 №412.

Відповідно до п.1.2 вказаної Інструкції прийом на роботу без трудової книжки не допускається.

Згідно пунктів 2.2, 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 «Про трудові книжки робітників та службовців» та даною Інструкцією.

Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 «Про трудові книжки робітників та службовців» встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 13 вказаної постанови «Про трудові книжки робітників та службовців» при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.

При цьому, відповідно до пункту 18 вказано постанови відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.

Також, у період внесення записів про роботу позивача, незарахованих відповідачем, порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (надалі - Інструкція №58).

Згідно пункту 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до п.4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

З положень пункту 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників вбачається, що необхідним реквізитом під відповідним записом у трудовій книжці працівника є печатка.

Разом з тим, обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів.

Позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року, справа № 275/615/17, провадження №К/9901/768/17.

Вказана позиція кореспондується з нормами Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року (далі - Порядок № 637), відповідно до пункту 1 якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 року у справі №677/277/17, провадження №К/9901/1298/17.

Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 року у справі №490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

З аналізу наведених норм, судом встановлено, що відповідальність за ведення трудової книжки покладається на підприємство, відтак, відсутність печатки в записі при прийомі на роботу відсутність назви підприємства при прийомі не може бути підставою для виключення певних періодів роботи зі страхового стажу позивача.

Суд зазначає, що незарахування спірного стажу позивачу буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки в п.3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Суд вважає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Також, суд не погоджується з твердженням відповідача про необхідність підтвердження спірних періодів роботи уточнюючими довідками, оскільки, факт прийому позивача на роботу на вказаних підприємствах, як і дата звільнення з роботи, підпис уповноваженої особи, в органу пенсійного фонду сумнівів не викликає, відтак, факт роботи позивача є підтвердженим.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у призначенні пенсії від 01.02.2022 року №74 в частині відмови у призначенні пенсії з підстав незарахування до страхового стажу періодів роботи позивача з 08.07.1980 року по 03.01.1985 року, з 05.05.1985 року по 23.01.1987 року, з 02.02.1987 року по 08.04.1987 року, з 24.06.1987 року по 04.04.1988 року, з 20.02.1989 року по 04.04.1994 року.

При цьому, оскаржуване рішення в частині незарахування позивачу періоду роботи позивача з 01.09.2005 року по 31.12.2005 року, скасуванню не підлягає оскільки позивачем не надано будь-яких пояснень чи доказів на підтвердження сплати страхових внесків.

Щодо вимоги про зобов`язання зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 08.07.1980 року по 03.01.1985 року, з 05.05.1985 року по 23.01.1987 року, з 02.02.1987 року по 08.04.1987 року, з 24.06.1987 року по 04.04.1988 року, з 20.02.1989 року по 04.04.1994 року, суд зазначає наступне.

Згідно ч.4 ст.245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Тобто, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Як слідує зі змісту Рекомендації № К (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980р. під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб`єкта владних повноважень.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Натомість, у даному випадку суд не вважає повноваження відповідача, як дискреційними, оскільки відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24 березня 1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика ЄСПЛ підлягає застосуванню судами як джерело права.

Враховуючи визнання протиправними дії відповідача щодо незарахування до страхового стажу спірних періодів роботи, суд вважає, що належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу роботи позивача періоди роботи позивача до страхового стажу період роботи з 08.07.1980 року по 03.01.1985 року, з 05.05.1985 року по 23.01.1987 року, з 02.02.1987 року по 08.04.1987 року, з 24.06.1987 року по 04.04.1988 року, з 20.02.1989 року по 04.04.1994 року.

При цьому, враховуючи, що пенсія позивачу призначена не була, з огляду на неможливість зарахування до страхового стажу періодів роботи позивача з 08.07.1980 року по 03.01.1985 року, з 05.05.1985 року по 23.01.1987 року, з 02.02.1987 року по 08.04.1987 року, з 24.06.1987 року по 04.04.1988 року, з 20.02.1989 року по 04.04.1994 року та з метою належного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача-1 повторно розглянути заяву позивача від 25.01.2022 року.

Суд звертає увагу, що відповідно до абз.2 ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта і владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Згідно ч. 1, 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 992,40 грн., що документально підтверджується квитанцією №12 від 01.07.2022 року.

З урахуванням положень статті 139 КАС України та відповідно до задоволених вимог, судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду підлягає стягненню в розмірі 992,40 грн., за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-2, оскільки оскаржуване рішення було прийнято саме відповіжачем-2.

Керуючись ст.ст. 139, 243-246,257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги, буд.26, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (33028, м.Рівне, вулиця Короленка, 7, ) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 01.02.2022 року №74 у про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 в частині незарахування до страхового стажу періодів роботи позивача з 08.07.1980 року по 03.01.1985 року, з 05.05.1985 року по 23.01.1987 року, з 02.02.1987 року по 08.04.1987 року, з 24.06.1987 року по 04.04.1988 року, з 20.02.1989 року по 04.04.1994 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди його роботи з 08.07.1980 року по 03.01.1985 року, з 05.05.1985 року по 23.01.1987 року, з 02.02.1987 року по 08.04.1987 року, з 24.06.1987 року по 04.04.1988 року, з 20.02.1989 року по 04.04.1994 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , про призначення пенсії за віком від 25.01.2022 року, з урахування правової оцінки наданої судом у даному рішенні.

У задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Дєєв