Справа № 520/13835/21
Суддя: Ніколаєва О.В.
Дата ухвалення: 2022-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

21 вересня 2022 року справа №520/13835/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі судді Ніколаєвої Ольги, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням осіб (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Харківській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі по тексту відповідач, ГУ НП в Харківській області), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неприйняття рішення згідно частини третьої статті 14 Дисциплінарного статуту Національної поліції України у формі наказу про проведення службового розслідування за фактами порушень Закону України «Про доступ до судових рішень» (які містять ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого частиною шостою статті 212-3 КУАП) та за фактами порушень КПК України, викладеними у листі Харківської обласної прокуратури вих. 09/1-352-20 від 24.02.2021, у листі Секретаріату Уповноваженого ВРУ з прав людини вих. №5659.4/П-1782.3/21/45 від 01.03.2021, а також у клопотанні адвоката Позняка О.М. про притягнення до дисциплінарної відповідальності слідчого від 09.03.2021;

- зобов`язати відповідача прийняти згідно частини третьої статті 14 Дисциплінарного статуту Національної поліції України рішення у формі наказу про проведення службового розслідування за фактами порушень Закону України «Про доступ до судових рішень» (які містять ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого частини шостої статті 212-3 КУАП) та за фактами порушень КПК України, викладеними у листі Харківської обласної прокуратури вих. 09/1-352-20 від 24.02.2021, у листі Секретаріату Уповноваженого ВРУ з прав людини вих. № 5659.4/П-1782.3/21/45 від 01.03.2021, а також у клопотанні адвоката Позняка О.М. про притягнення до дисциплінарної відповідальності слідчого від 09.03.2021.

Обґрунтовуючи вимоги, позивач зазначила про протиправну бездіяльність посадових осіб відповідача, що призвело до порушення її законних прав та інтересів.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Ніколаєвій Ользі.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду прийнято позов до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням осіб.

Цією ж ухвалою відповідачу запропоновано у п`ятнадцятиденний строк з дня одержання ухвали про відкриття спрощеного провадження у справі подати до суду відзив на адміністративний позов разом з усіма доказами, що обґрунтовують доводи, які в ньому наведені або заяву про визнання позову та надати суду докази надіслання (подання) копії відзиву іншим учасникам справи.

Відповідач через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву, в якому ГУ НП в Харківській області просить відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що відповідач виключно в особі начальника ГУ НП в Харківській області має дискреційні повноваження призначати службове розслідування, відтак на думку відповідача, суд не може втручатися в дискрецію. Крім того, відповідач переконаний у тому, що права позивача у цій справі не були порушенні відповідачем, відтак не потребують судового захисту.

Представник позивача засобами поштового зв`язку надіслав суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що відповідач безпідставно зазначає про дискрецію, оскільки на переконання представника позивача, відповідач зобов`язаний був виконати вимогу прокурора і призначити службове розслідування, керуючись положеннями Дисциплінарного статуту. Щодо тверджень відповідача про те, що права позивача у цій справі не були порушенні відповідачем, відтак не потребують судового захисту, зазначив, що позивач має гарантоване законом право на притягнення до встановленої законом відповідальності (у тому числі дисциплінарної) тих осіб, які порушили закон і це призвело до порушення конкретних прав позивача.

Розглянувши надані сторонами документи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Харківський окружний адміністративний суд встановив наступне.

З копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що слідчим відділом Харківського районного управління поліції №3 (перетворений з Шевченківського відділу поліції ГУ МИ Харківської області, який не має статусу юридичної особи) з 07.09.2019 здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0003550 за частиною першою статті 382, частини третьої статті 358 Кримінального кодексу України. Вказане досудове розслідування проводиться начальником відділення СВ Харківського районного управління поліції №3 Германовим Д.М. стосовно позивача. Досудове розслідування розпочато 07.09.2019 і проводиться за фактом невиконання позивачем судового рішення Господарського суду Харківської області від 08.12.2003 (а.с. 15-16).

У позовній заяві позивач зазначає, що під час досудового розслідування слідчим та прокурорами неодноразово безпідставно обмежувались права позивача, що підтверджується ухвалами слідчих суддів Дзержинського районного суду міста Харкова у справі №638/18659/19 (а.с. 7-26).

Начальником відділення слідчого відділу Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області Дмитром Германовим 17.02.2020 прийнято постанову про недопущення розголошення даних досудового розслідування, копія якої наявна у матеріалах справи.

Вказаною постановою обмежено загальний та повний доступ до матеріалів кримінального провадження №0003550 від 07.09.2019 за частиною першою статті 382, частини третьої статті 358 Кримінального кодексу України шляхом не оприлюднення в Єдиному реєстрі судових рішень, які у подальшому будуть у кримінальному провадженні №0003550 від 07.09.2019 до закінчення строку досудового розслідування, тобто до 07.09.2020.

Позивач вказує, що на підставі вказаної постанови Державне підприємство «Інформаційні судові системи» (як адміністратор Реєстру) припинило оприлюднювати всі судові рішення у кримінальному провадженні №0003550 з лютого 2020 року по квітень 2021 року, а саме: у Реєстрі не оприлюднювалися ухвали слідчих суддів Дзержинського районного суду міста Харкова та Харківського апеляційного суду, постановлені у кримінальному провадженні №0003550. У тому числі не оприлюднювалися судові рішення, ухвалені за скаргами адвоката, що підтверджується відповідями Державного підприємства «Інформаційні судові системи» на адвокатські запити, які долученні до позовної заяви.

Позивач зазначає, що через представника неодноразово зверталася до Харківської місцевої прокуратури №1 (наразі Шевченківська окружна прокуратура міста Харкова), щодо скасування зазначеної постанови слідчого від 17.02.2020, проте позивачу було відмовлено.

Стверджує, що всі судові справи у Дзержинському районному суді міста Харкова стосовно кримінального провадження №0003550 реєструвались за єдиним номером №638/18659/19, але за різними номерами кримінальних проваджень з літерою «І-кс». Стосовно цих справ на офіційному веб-порталі «Судова влада України» міститься відповідна інформація (таблиця судових проваджень станом на 21.07.2021 додаток 16).

Вважаючи дії слідчого - Германова Дмитра щодо обмеження загальний та повний доступ до матеріалів кримінального провадження №0003550 від 07.09.2019 за частиною першою статті 382, частини третьої статті 358 Кримінального кодексу України шляхом не оприлюднення в Єдиному реєстрі судових рішень, які у подальшому будуть у кримінальному провадженні №0003550 від 07.09.2019 до закінчення строку досудового розслідування протиправними, позивач через свого представника звернулася до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради з прав людини з клопотанням про складення протоколу про адміністративне правопорушення, передбаченого частиною шостою статті 212-3 КУАП щодо начальника відділення слідчого відділу Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області Дмитра Германова за порушення вимог Закону України «Про доступ до судових рішень». До компетенції Секретаріату належить питання про притягнення до адміністративної відповідальності службових осіб за порушення вимог Закону України «Про доступ до судових рішень».

За наслідками розгляду вказаного клопотання Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради з прав людини листом від 01.03.2021 №5659.4/П-1782.3/21/45 повідомлено представника позивача про те, що постанова від 17.02.2020 прийнята всупереч вимогам Кримінально процесуального кодексу України та Закону України «Про доступ до судових рішень» у зв`язку з чим обласною прокуратурою було направлено лист на адресу керівництва СУ ГУ НП в Харківській про проведення службової перевірки стосовно працівників СВ Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області та притягнення винних осіб до дисциплінарної відповідальності.

З урахуванням отриманих листів від Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради з прав людини та Харківської обласної прокуратури представником позивача, було направлено в ГУ НП в Харківській області окреме клопотання про проведення службового розслідування і притягнення слідчого ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності за порушення Закону України «Про доступ до судових рішень».

У позовній заяві позивач вказує, що після направлення у Державне підприємство «Інформаційні судові системи» (адміністратору Реєстру) копії листа Секретаріату Уповноваженого всі судові рішення у вказаному кримінальному провадженні №0003550 почали оприлюднюватися у Реєстрі. Державне підприємство «Інформаційні судові системи» та Державна судова адміністрація України (як держатель реєстру) визнали, що порушення мали місце. Наразі судові рішення оприлюднюються у Реєстрі.

Позивач через свого представника звернувся до ГУ НП у Харківській області та Харківської обласної прокуратури стосовно результатів службового розслідування і притягнення слідчого до дисциплінарної відповідальності.

Ним були отримані відповіді з яких вбачається, що службового розслідування не проводилось. Замість службового розслідування була проведена «перевірка», за результатами якої було встановлено, що начальник відділення СВ Харківського районного управління поліції №3 ГУ НП в Харківській області Германов Дмитро «вірно скористався та застосував норми Кримінально процесуального кодексу України, а саме - статті 40, 110, 222 Кримінально процесуального кодексу України під час прийняття постанови, тому порушень норм Кримінально процесуального кодексу України у ході проведеної перевірки не встановлено».

Вважаючи протиправною бездіяльність посадових осіб відповідача щодо непроведення службового розслідування, позивач через свого представника звернулася до суду з цією позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Щодо визначення підсудності цієї справи адміністративному суду, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного суду України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (стаття 3 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Згідно статті 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом позову у цій справі є оскарження бездіяльності відповідача щодо не виконання вимог у листах Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 01.03.2021 №5659.4/П-1782.3/21/45, Харківської обласної прокуратури від 24.02.2021 №0918-352-20 та клопотання адвоката Позняка Олександра про притягнення до дисциплінарної відповідальності слідчого від 09.03.2021 щодо призначення службового розслідування стосовно працівників відділення слідчого відділу Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області та притягнення винних працівників до дисциплінарної відповідальності.

Згідно пункту 10 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Приписами частини першої статті 24 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Суд зазначає, що спір, який виник між сторонами у даній справі, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки фактично позивач у цій справі оскаржує бездіяльність відповідача, яка полягала у неналежному виконанні вимог зазначених у листах Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 01.03.2021 №5659.4/П-1782.3/21/45, Харківської обласної прокуратури від 24.02.2021 №0918-352-20, тобто дій відповідача - як суб`єкта владних повноважень, який відповідно до статті 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідач у цих спірних правовідносинах діє як суб`єкт владних повноважень у розумінні пункту 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, а не як сторона кримінального провадження у розумінні Кримінально процесуального кодексу України, що уможливлює розгляд цієї справи у порядку адміністративного судочинства.

У даному ж випадку дії слідчого позивачем не оскаржуються, а оскаржується саме бездіяльність відповідача, яка полягала у неналежному виконанні вимог зазначених у листах Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 01.03.2021 №5659.4/П-1782.3/21/45, Харківської обласної прокуратури від 24.02.2021 №0918-352-20.

Положенням частини п`ятої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, яка гарантує право на судовий захист, передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Як визначено у статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючі положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Суд звертає увагу на те, що у справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

У рішенні у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13.01.2000 та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28.10.1998 Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що ця справа підлґягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Щодо суті цього спору, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі по тексту - Закон України №580-VIII), Дисциплінарним статутом Національної поліції України, затвердженим Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15.03.2018 №2337-VIII (далі по тексту - Дисциплінарний статут) та Порядком проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженим наказом МВС України 07.11.2018 №893, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.11.2018 за №1355/32807 (далі по тексту - Порядок №893).

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України №580-VIII.

Відповідно до вимог частини першої статті 1 Закону України №580-VIII Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно вимог статті 17 Закону України №580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Поліцейський має службове посвідчення та спеціальний жетон. Зразки та порядок видання службових посвідчень та спеціальних жетонів затверджує Міністр внутрішніх справ України.

Положеннями частини першої статті 18 Закону України №580-VIII встановлено, що поліцейський зобов`язаний:

1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського;

2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва;

3) поважати і не порушувати прав і свобод людини;

4) надавати невідкладну, зокрема до медичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я;

5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків;

6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

Відповідно до вимог частини першої статті 19 Закону України №580-VIII у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Вимогами частини другої статті 19 Закону України №580-VIII передбачено, що підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Сутність службової дисципліни в Національній поліції України, повноваження поліцейських та їхніх керівників з її додержання, види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження визначені Дисциплінарним статутом Національної поліції України (далі по тексту - Дисциплінарний статут).

Відповідно до вимог статті 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.

Службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України «Про Національну поліцію» зобов`язує поліцейського: бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки; поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень; безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону; вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника; утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України; утримуватися від висловлювань та дій, що порушують права людини або принижують честь і гідність людини; знати і виконувати заходи безпеки під час несення служби, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку; підтримувати рівень своєї підготовки (кваліфікації), необхідний для виконання службових повноважень; берегти службове майно, забезпечувати належний стан зброї та спеціальних засобів; поважати честь і гідність інших поліцейських і працівників поліції, надавати їм допомогу та стримувати їх від вчинення правопорушень; дотримуватися правил носіння однострою та знаків розрізнення; сприяти керівникові в організації дотримання службової дисципліни, інформувати його про виявлені порушення, у тому числі вчинені іншими працівниками поліції; під час несення служби поліцейському заборонено перебувати у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння.

Приписами статті 11 Дисциплінарного статуту передбачено, що за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

За вчинення адміністративних правопорушень поліцейські несуть дисциплінарну відповідальність відповідно до цього Статуту, крім випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Поліцейських, яких в установленому порядку притягнуто до адміністративної, кримінальної або цивільно-правової відповідальності, одночасно може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності згідно з цим Статутом.

Статтею 12 Дисциплінарного статуту передбачено, що дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

За умовам статті 14 Дисциплінарного статуту службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.

Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.

Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.

Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України встановлюється наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2018 №893, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.11.2018 за №1355/32807 (далі по тексту - Порядок №893).

Порядок №893 визначає процедуру проведення службового розслідування стосовно поліцейського, права учасників службового розслідування, порядок оформлення його результатів, прийняття та реалізації рішень за результатами службового розслідування.

Розділом ІІ «Призначення службового розслідування» Порядку №893 встановлено, що службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.

Підставами для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Нормами чинного законодавства передбачено виключні підстави для проведення службового розслідування та за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Обставини, які зумовлюють призначення службового розслідування, наведені у пункті 2 розділу ІІ Порядку №893.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.11.2017 №930, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 11.12.2017 за №1493/31361, затверджено Порядок розгляду звернень та організації проведення особистого прийому громадян в органах та підрозділах Національної поліції України (далі по тексту - Порядок №930).

Порядок №930 установлює єдиний для апарату центрального органу управління поліції, міжрегіональних територіальних органів Національної поліції України, територіальних органів поліції в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, областях, місті Києві, їх територіальних (відокремлених) підрозділів, а також підприємств, установ, організацій та закладів професійної (професійно-технічної) освіти зі специфічними умовами навчання, що належать до сфери управління Національної поліції України (далі - органи (підрозділи) поліції), порядок приймання, реєстрації, розгляду звернень громадян, контролю за виконанням доручень за результатами розгляду звернень громадян та дотриманням строків їх розгляду, основні вимоги до організації проведення особистого прийому громадян і ведення діловодства за зверненнями громадян.

Пунктом 3 Розділу І встановлено, що дія цього Порядку не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, установлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, Кодексом адміністративного судочинства України, Законами України «Про доступ до судових рішень», «Про запобігання корупції», «Про виконавче провадження».

Згідно пункту 5 Розділу І громадяни України мають право звернутися до органів (підрозділів) поліції, їх керівників із зауваженнями, скаргами та пропозиціями з питань, пов`язаних з діяльністю Національної поліції України, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери її управління, із заявами або клопотаннями про реалізацію своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів, а також зі скаргами про їх порушення.

Пунктами 1 - 3 Розділу V встановлено, що скарга на дії чи рішення органу (підрозділу) поліції або їх посадових осіб подається в порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до законодавства України, у разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

За кожною скаргою громадян на наявність порушень чи недоліків у роботі органів (підрозділів) поліції або на дії (бездіяльність) поліцейських проводиться ретельна перевірка органом чи підрозділом поліції, до якого звернувся зі скаргою громадянин, або тим органом (підрозділом) поліції, якому доручено проведення відповідної перевірки керівництвом Національної поліції України.

За результатами перевірки виконавець складає і подає на розгляд керівнику органу (підрозділу) поліції або його заступникам рапорт (доповідну записку), в якому (якій) зазначає чи підтвердилися наведені відомості (факти) та яких заходів вжито для усунення виявлених порушень або недоліків.

Громадянину за наслідками розгляду скарги надається письмова відповідь. Рішення за розглядом скарги громадянина приймає керівник органу (підрозділу) поліції (або його заступник), у провадженні якого знаходиться скарга.

У разі визнання скарги громадянина обґрунтованою або такою, що підлягає задоволенню, забезпечується повнота і своєчасність її розгляду, приймаються рішення відповідно до законодавства України і негайно вживають заходів щодо поновлення порушених прав громадянина.

Надаючи оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами відповідач послався на те, що відповідач розглянув листи Секретаріату Уповноваженого Верховного Суду з прав людини та прокуратури та звернення представника позивача та провели внутрішню перевірку обставин, тому на переконання відповідача, відсутні підстави для задоволення позовних вимог, також зазначено, що обставини викладені у заявах позивача не підпадають під виключні підстави для проведення службового розслідування відповідно до Порядку №893, із зазначеним суд не погоджується та звертає увагу на наступне.

Так, пунктом 2 Розділу II Порядку №893 зазначено, що службове розслідування призначається, зокрема, за наявності відповідних даних і наводиться перелік таких даних.

Разом із тим, у цьому пункті не зазначається, що лише з підстав, вказаних у пункті 2 Розділу II Порядку №893, органи Національної поліції України зобов`язані проводити службове розслідування.

Пункт 2 Розділу II Порядку №893 визначає додаткові підстави для проведення службового розслідування аніж ті, що зазначені у пункті 1 Розділу II Порядку №893.

У Розділі II Порядку №893 не зазначено, що у пункті 2 визначено виключний перелік підстав для призначення службового розслідування.

Окрім зазначеного, суд звертає увагу на те, що пунктом 1 Розділу 11 Порядку №893 встановлено, що підставами для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Аналогічна норма викладена у частині 4 статті 14 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут національної поліції України» від 15.03.2018 №2337-VI1I (далі - Статут).

Таким чином, підставами призначення та проведення службового розслідування мржуть бути будь-які заяви, скарги та повідомлення громадян, в яких вказується про ознаки дисциплінарного проступку у діяннях поліцейського.

Окрім зазначеного, суд звертає увагу на те, що у листах Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 01.03.2021 №5659.4/П-1782.3/21/45, Харківської обласної прокуратури від 24.02.2021 №0918-352-20 було зобов`язано відповідача провести саме службове розслідування.

Тобто, вказаними листами було зобов`язано відповідача провести саме службове розслідування, вказавши на конкретні ознаки дисциплінарних проступків у діяннях винних осіб з посиланням на норми Статуту.

Суд звертає увагу на те, що відповідачем була проведена лише внутрішня перевірка, проте обставини зазначені у листах Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та Харківської обласної прокуратури можна перевірити у ході проведення службового розслідування шляхом опитуванням очевидців події, заявника та інших учасників події, збором, дослідженням, аналізом і оцінкою доказів.

Тобто, внутрішня перевірка була проведена відповідачем формально, без вчинення усіх законодавчо встановлених дій.

На підставі вказаного, суд дійшов висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, оскільки позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неприйняття рішення згідно частини третьої статті 14 Дисциплінарного статуту Національної поліції України у формі наказу про проведення службового розслідування та зобов`язати відповідача прийняти згідно частини третьої статті 14 Дисциплінарного статуту Національної поліції України рішення у формі наказу про проведення службового розслідування.

Суд звертає увагу на те, що проведення службового розслідування передує призначенню службового розслідування.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у невиконанні вимог у листах Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 01.03.2021 №5659.4/П-1782.3/21/45, Харківської обласної прокуратури від 24.02.2021 №0918-352-20 та клопотанні адвоката Позняка від 09.03.2021 щодо призначення службового розслідування відносно працівників СВ Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області та зобов`язання відповідача призначити службове розслідування відносно працівників СВ Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області.

Суд не погоджується з твердженнями відповідача про те, що виключно в особі начальника ГУ НП в Харківській області має дискреційні повноваження призначати службове розслідування, а тому суд не може втручатися в дискрецію.

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №208/8402/14-а, від 29.03.2018 у справі №816/303/16, від 06.03.2019 у справі №200/11311/18-а, від 16.05.2019 у справі №818/600/17, від 21.11.2019 у справі №344/8720/16-а, від 11.02.2020 у справі №0940/2394/18.

Водночас, суд зазначає, що за приписами статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити дії після скасування його адміністративного акта.

У рішенні Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі №21-1465а15, суд вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 16.05.2019 у справі №826/17220/17 та від 11.02.2020 у справі №0940/2394/18.

Суд наголошує, що відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», № 40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), № 21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі «Джорджевич проти Хорватії» (Djordjevic v Croatia), № 41526/10, пункт 101; рішення у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» (Van Oosterwijck v Belgium), № 7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі "Hasan and Chaush v. Bulgaria" №30985/96).

Суд вважає, що саме - зобов`язання відповідача призначити службове розслідування буде найбільш ефективним способом захисту у цій справі.

Суд погоджується з твердженнями представника позивача про те, що позивач має гарантоване законом право на притягнення до встановленої законом відповідальності (у тому числі дисциплінарної) тих осіб, які порушили закон і це призвело до порушення конкретних прав позивача, відтак права позивача у цій справі підлягають відновленню.

З огляду на встановлені обставини справи та зумовлені ними нормативно-правове обґрунтування спірних правовідносин, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Розподіл судових витрат здійснити у відповідності до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України

Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Харківській області (вулиця Жон Мироносиць, 5, місто Харків, 61002, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області, яка полягає у невиконанні вимог, викладених у листах Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 01.03.2021 №5659.4/П-1782.3/21/45, Харківської обласної прокуратури від 24.02.2021 №0918-352-20 та клопотанні адвоката Позняка від 09.03.2021 щодо призначення службового розслідування відносно працівників СВ Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області призначити службове розслідування відносно працівників СВ Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області.

Стягнути з Головного управління Національної поліції України за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір на користь ОСОБА_1 у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Рішення набирає законної сили у порядку, передбаченому статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та підлягає оскарженню у порядку та у строки, визначені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 з 24.02.2022 був введений воєнний стан на території України, у зв`язку з бойовими діями на території Харківської області повний текст рішення складено 21.09.2022.

Суддя Ольга НІКОЛАЄВА