Справа № 120/6044/20-а
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2022-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

21 вересня 2022 р. Справа № 120/6044/20-а

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Альчук М.П., розглянувши матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького окружного адміністративного суду знаходиться адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07.12.2020 року адміністративний позов задоволено, серед іншого зобов`язано управління нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходу за період з 01.01.2018 року по 15.09.2020 року у зв`язку з порушенням строків виплати нарахованої частини пенсії.

Позивачем надано заяву в порядку ст. 382 КАС України, якою просить встановити відповідачу судовий контроль за виконанням рішення суду.

Ухвалою від 04.07.2022 року задоволено заяву позивача та зобов`язано управління Пенсійного фонду подати до суду звіт щодо виконання рішення у справі № 120/6044/20.

Ухвалою від 16.08.2022 року відмовлено управлінню у прийнятті звіту та встановлено відповідачу новий строк до 16.09.2022 року для подання нового звіту.

Управлінням надано звіт, зміст якого свідчить про те, що виконання рішення суду у цій справі нерозривно пов`язано з рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 09.11.2018 року у справі № 0240/3516/18, яким зобов`язано управління Пенсійного фонду здійснити ОСОБА_1 з 01.01.2018 року перерахунок пенсії за вислугу років в розмірі 90% від відповідних сум грошового забезпечення.

Рішення суду у справі № 0240/3516/18 управлінням виконано ще 12.12.2018 року позивачу за період з 01.01.2018 року по 10.12.2018 року нараховано 15279,95 грн, а з 01.01.2019 року та розпочато виплату пенсії в новому розмірі 10105,18 грн. розраховану виходячи з 90% від відповідних сум грошового забезпечення. При цьому у 2020 році відбулась виплата заборгованості за рішенням у справі № 0240/3516/18.

У зв`язку з чим, нарахування компенсації у справі № 120/6044/20 здійснено за період з січня 2018 року по вересень 2020 року, тобто за період за який судом покладено зобов`язання. При цьому, розрахунок здійснено виходячи з сум заборгованості за рішенням у справі № 0240/3516/18 у відповідності до порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою КМУ від 21.02.2001 року № 159, який регулює питання, пов`язанні зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульованих Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

У зв`язку з чим відповідач вказує, що управлінням забезпечено виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07.12.2020 року у даній справі в межах покладених зобов`язань та наявного фінансового ресурсу.

Позивачем надані заперечення щодо поданого звіту відповідачем, у яких останній наголошує, що у звіті жодним чином не обґрунтовано те, що управлінням забезпечення примусового виконання рішень відкрито виконавче провадження, у зв`язку з чим на відповідача накладено штрафи за неналежне виконання рішення у цій справі. Тому просить суд прийняти окрему ухвалу про визнання протиправними дій вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду від 07.12.2020 року та накласти на керівника відповідача штраф.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши звіт відповідача та доводи сторін, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч. 2-4 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Такі ж вимоги передбачені ст. 14 КАС України.

Згідно зі ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

В абзаці 3 пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013 року № 5-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року № 11-рп/2012).

Також у Рішенні від 26.06.2013 року Конституційний Суд України врахував практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в пункті 43 рішення від 20.07.2004 року у справі "Шмалько проти України", заява № 60750/00, зазначив, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбачений статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

В пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15.05.2019 року № 2-р(II)/2019, на підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку, Конституційний Суд України вказав на те, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі "Горнсбі проти Греції" наголосив на тому, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах "Алпатов та інші проти України", "Робота та інші проти України", "Варава та інші проти України", "ПМП "Фея" та інші проти України"), якими було встановлено порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.

Тому обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню стороною, на яку покладено відповідний обов`язок.

Це означає, що учасник справи, якому належить виконати судовий акт, повинен здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Згідно із ст. 1 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" № 1403-VIII від 2 червня 2016 року примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

Поряд з цим суд здійснює контроль за виконанням судового рішення в порядку та на підставах, визначених нормами процесуального права.

Так, частиною 1 статті 382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Положення КАС України не містять обмеження щодо стадій процесу на яких може бути вирішено питання про застосування заходів судового контролю, передбачених ч. 1 ст. 382 КАС України. Тобто зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, суд може й після ухвалення такого рішення за наслідком розгляду клопотання позивача.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною в ухвалі від 20.06.2018 року у справі № 800/592/17, та правовою позицію Верховного Суду, викладеною в постанові від 18.04.2019 року у справі № 286/766/17 та в ухвалі від 05.07.2018 у справі № 206/3911/17.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суд своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, а також накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки ухвалою від 16.08.2022 року відповідачу надавався новий строк для подання звіту про виконання судового рішення у цій справі, за результатами розгляду такого звіту суд, в силу вимог закону, може або накласти на начальника головного управління штраф за невиконання судового рішення, або прийняти звіт про виконання судового рішення.

Інших повноважень суду при здійсненні судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах статтею 382 КАС України не передбачено.

На виконання ухвали суду відповідач подав звіт про виконання рішення суду від 07.12.2020 року, в якому зазначив, що виконання цього рішення нерозривно пов`язано з рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 09.11.2018 рішення у справі № 0240/3516/18, яким зобов`язано головне управління здійснити ОСОБА_1 з 01.01.2018 перерахунок пенсії за вислугу років в розмірі 90% від відповідних сум грошового забезпечення.

Рішення суду у справі № 0240/3516/18 управлінням виконано 12.12.2018 року позивачу за період з 01.01.2018 року по 10.12.2018 року нараховано - 15279,95 грн, а з 01.01.2019 року розпочато виплату пенсії в новому розмірі - 10105,18 грн розраховану виходячи з 90% від відповідних сум грошового забезпечення. В 2020 році відбулась лише виплата заборгованості за рішенням у справі № 0240/3516/18.

У зв`язку з чим, нарахування компенсації у справі № 120/6044/20-а управлінням здійснено за період з січня 2018 року по вересень 2020 року, тобто за весь період яким судом покладено зобов`язання. Разом з тим, позитивне значення даного розрахунку міститься лише у стрічках де є нарахування місячної суми заборгованості за рішенням суду у справі № 0240/3516/18, а саме за період з січня по грудень 2018 року.

Розрахунок здійснено виходячи з сум заборгованості за рішенням у справі № 0240/3516/18-а та у відповідності до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, який врегульовує питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

За правилами ст. 3 Закону від 19.10.2000 № 2050-ІІІ, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Тобто, положення зазначених статей Закону від 19.10.2000 № 2050-ІІІ встановлюють строк затримки виплати доходу, за якого виникає право на компенсацію, - один і більше календарних місяців, дається визначення поняття "доходи" для цілей цього Закону, а також порядок обчислення суми компенсації.

Основними умовами для виплати суми компенсації є 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та 2) виплата нарахованих доходів.

Розрахунок суми місячного розміру компенсації проводиться шляхом множення місячної суми заборгованості (за відповідний місяць) на відсоток величини приросту індексу споживчих цін (за відповідний місяць). При цьому, величина приросту індексу споживчих цін визначається як помножені місячні індекси за період - 100%.

Зі змісту розрахунку визначено, що сума компенсації має додатнє (> 0) значення у стрічках де є місячна сума заборгованості за рішенням № 0240/3516/18, тобто за період з січня по грудень 2018 року та в цілому складає - 1578,53 грн.

Розрахункові суми компенсації за період з січня 2019 по вересень 2020 року складають - 0 грн. так як згідно доданого розрахунку за період з січня 2019 по вересень 2020 року сума заборгованості на підставі якої можна було б зробити розрахунок компенсації - відсутня.

Крім того, із наданого управлінням деталізованого розрахунку компенсації та наявного прикладу, який приведений у порядку № 159, судом встановлено, що грошовий дохід, нарахований за відповідний період, здійснюється у момент його виплати.

При цьому, за період який нараховано грошовий дохід шляхом множення місячних індексів здійснено з урахуванням індексу до моменту виплати.

Таким чином, управлінням при здійсненні розрахунку індекса інфляції позивача визначалось, як індекс інфляції за січень 2018 року визначено шляхом множення місячних індексів за період з лютого 2018 року по серпень 2020 року.

Відтак, зазначене свідчить що рішення суду пенсійним органом виконано, тому суд не знаходить підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 щодо прийняття окремої ухвали про визнання протиправними дій вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду від 07.12.2020 року у цій справі.

Окремо слід наголосити, що сума заборгованості за нарахованою компенсацією у розмірі - 1578,53 грн буде виплачена після виділення коштів на фінансування з Державного бюджету України, оскільки визначено, що виплата пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

При цьому, суд зазначає, що метою встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в адміністративній справі є спонукання відповідача-суб`єкта владних повноважень до виконання рішення суду, ухваленого не на його користь, якщо таке рішення передбачає вчинення певних дій.

Та визначальним є те, чи існують достатні підстави вважати, що відповідач може ухилятися від виконання судового рішення, маючи реальну можливість його виконати.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII від 05 листопада 1991 року Пенсійний фонд України є самостійною фінансово-банківською системою, не входить до складу державного бюджету України, формується за рахунок коштів, що відраховуються підприємствами і організаціями (в тому числі й тими, що використовують працю громадян за угодами цивільно-правового характеру) на заходи соціального страхування за тарифами, диференційованими залежно від небезпечності, шкідливості, тяжкості робіт та стану інших умов праці, страхових внесків громадян, які займаються підприємницькою діяльністю, обов`язкових страхових внесків громадян, а також коштів державного бюджету України.

Отже, виплата пенсій, призначених на підставі Закону № 2262-XII, здійснюються головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області виключно за рахунок коштів Фонду, передбачених Державним бюджетом України на відповідний рік.

Водночас в силу вимог статей 23 та 116 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України. Взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнування та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства.

Отже, встановлені судом обставини справи вказують на неможливість самостійного виконання відповідачем рішення суду у цій справі в частині виплати позивачу суми заборгованості за нарахованою компенсацією у розмірі - 1578,53 грн, що обумовлюється відсутністю у відповідача належного фінансового забезпечення та коштів, необхідних для виплати вказаної заборгованості.

Згідно з усталеною правовою позицією Верховного Суду, сформованою у постановах від 21.11.2018 у справі № 373/436/17, від 15.05.2020 у справі № 812/1813/18, від 21.05.2020 у справі № 310/6910/16-а та від 19.02.2020 у справі № 821/1491/17, невиконання боржником (пенсійним органом) судового рішення в частині виплати грошових коштів стягувачу (пенсіонеру) за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів, не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин.

Таким чином, оскільки часткове невиконання відповідачем рішення суду у цій справі обумовлюється об`єктивними причинами, суд доходить висновку про відсутність підстав для накладення на начальника головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області штрафу в порядку, визначеному ст. 382 КАС України.

З огляду на викладене, суд вважає, що головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області надало докази вчинення необхідних та залежних від нього дій з метою виконання рішення суду, а тому наявні підстави для прийняття звіту.

Керуючись ст.ст. 248, 256, 294, 295, 382 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Прийняти поданий головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області звіт про виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07.12.2020 року у справі № 120/6044/20-а за позовом ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Альчук Максим Петрович