Справа № 480/5100/21
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2022-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2022 р. Справа № 480/5100/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Перцової Т.С. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07.09.2021 (головуючий суддя І інстанції: Л.М. Опімах) по справі № 480/5100/21

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України

про визнання бездіяльності протиправною, стягнення грошової компенсації, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, встановленої ч.4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», за період 2014-2021 рр.;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, встановленої ч.4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», за період 2014-2021 рр;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження військової служби в сумі 80 480,40 грн ;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 80 480,40 грн.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 07.09.2021 позов задоволено.

Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі - відповідач), не погодившись із судовим рішенням в частині визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період 2014-2021 рр. та зобов`язання військову частину виплатити позивачу вказану компенсацію, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що призвело до неправомірного висновку, просила скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції невраховано, що визначення фактичного часу перебування на військовій посаді, виконання обов`язків військової служби, за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, є дискреційними повноваженнями Військової частини НОМЕР_1 .

Зазначає, що наказом №200 передбачено грошову компенсацію для військовослужбовців за не використання додаткової відпустки за поточний рік за кожен місяць служби (фактичний час) в рік звільнення та, відповідно, не передбачено права на отримання компенсації за не реалізацію пільг, у тому числі такої як додаткова відпустка за всі роки, в яких така відпустка не використовувалася. Зауважує, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.

Також, стверджує, що судом першої інстанції не вказано конкретний період часу, за який необхідно нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки згідно Постанови 702, а вказані лише роки.

Крім того, звертає увагу суду апеляційної інстанції, що судом першої інстанції не враховано, що позивач до виключення зі списків особового складу не звертався до в/ч НОМЕР_1 з відповідними рапортами (заявами) про виплату йому грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Позивач не надав відзив на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що ОСОБА_1 проходив службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України на посаді контролера 2-го стрілецького відділення 4-го стрілецького взводу 1-ї стрілецької роти 1-го стрілецького батальйону (а.с.12,21-22).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 28.05.2021 р. № 109 з ОСОБА_1 розірвано контракт та виключено його зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення відповідно до пункту "а" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" у зв`язку із закінченням строку контракту (а.с.13).

Відповідно до довідки № 187 військової частини НОМЕР_1 сума грошової компенсації за належні до видачі позивачу предмети речового майна становить 80 480,40 грн (а.с.15).

26.05.2021 та 27.05.2021 позивач звернувся до відповідача з рапортами, а 01.06.2021 з заявами про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані протягом 2014-2021 років додаткові відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, та нарахування і виплату грошової компенсації вартості за неотримане під час проходження служби речове майно відповідно (а.с.14,16,18,19).

17.06.2021 відповідач листами повідомив позивача, що надання додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я в особливий період призупинено. Таким чином на момент звільнення позивача, заборгованості з приводу додаткової відпустки у військової частини перед ОСОБА_1 не було.

Також Військова частина відмовила позивачу у виплаті компенсації за неотримане речове майно (а.с.17,20).

Позивач вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність в частині не нарахування та невиплати йому грошових компенсацій за невикористану додаткову відпустку та неотримане речове майно, звернувся за захистом своїх прав до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, за період з 2014 по 2021 рік та компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 80 480,40 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1, ч.7 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Закон "Про Національну гвардію України" від 13 березня 2014 року № 876-VII (далі - Закон №876-VII) визначає правові засади організації та порядку діяльності Національної гвардії України, її загальну структуру, функції та повноваження.

Частиною 3 ст.9 Закону № 876-VII унормовано, що комплектування Національної гвардії України військовослужбовцями та проходження ними військової служби здійснюються відповідно до Закону України Про військовий обов`язок і військову службу та Положення про проходження військової служби громадянами України в Національній гвардії України, що затверджується Президентом України.

Згідно із ч.6 ст.9 Закону №876-VII трудові відносини працівників Національної гвардії України регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

За приписами ч.2 ст.21 Закону №876-VII військовослужбовці Національної гвардії України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, цього Закону, інших актів законодавства.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII від 20.12.1991 року (далі - Закон №2011-XII).

Стаття 1 Закону №2011-XII передбачає, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст. 1-2 Закону №2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Абзацом першим ч.1 ст.9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Статтею 4 Закону України від 05.11.1996 року №504/96-ВР "Про відпустки" передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до ч.4 ст.10-1 Закону №2011-XII військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Перелік місцевостей з особливими природними географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, військових посад, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також порядок надання та тривалість щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах визначаються Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.

Перелік військових посад Національної гвардії, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, які дають право на щорічну додаткову відпустку, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702, передбачає військові посади, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що дають право на щорічну додаткову відпустку: Збройних Сил, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту - згідно з додатками 2 - 5.

З матеріалів справи вбачається, що позивач проходив військову службу за контрактом у Військовій частині № НОМЕР_1 Національної гвардії України на посаді контролера 2-го стрілецького відділення 4-го стрілецького взводу 1-ї стрілецької роти 1-го стрілецького батальйону. При цьому, доказів на спростування факту перебування позивача на цій посаді у період з 2014 по 2021 рр. відповідачем не надано.

Відповідач зазначає, що Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України відповідно до призначення здійснює охорону та оборону Шосткинського казенного заводу «Зірка» та Шосткинського казенного заводу «Імпульс».

Відповідно до Переліку військовослужбовці Національної гвардії України, які здійснюють охорону державних підприємств, зокрема Шосткинського казенного заводу "Зірка" та Шосткинського казенного заводу "Імпульс", та обіймають посаду контролера (п. 91 Переліку в додатку 3) мають право на щорічну додаткову відпустку. Тривалість щорічної додаткової відпустки складає 8 (вісім) календарних днів.

Як встановлено судом першої інстанції та визнається відповідачем, ОСОБА_1 в період проходження служби з 2014-2021 не використав своє право на отримання додаткової відпустки загальною тривалістю 42 календарних дні.

Отже, позивач, будучи військовослужбовцем Національної гвардії України, займаючи посаду, визначену у Переліку №702, під час проходження служби мав право на щорічну додаткову відпустку відповідно до ч.4 ст.10-1 Закону № 2011-XII за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я.

Відповідно до п.п. 8, 14, 17-19 ст.10-1 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Матеріалами справи не спростовується та обставина, що щорічна додаткова відпустка за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я не надавалась позивачу до моменту звільнення з військової служби в особливий період.

При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України від 21.10.1993 року №3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та від 06.12.1991 року №1932-XII "Про оборону України".

Так, у статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" зазначено, що особливий період-це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У свою чергу, стаття 1 Закону України "Про оборону України" визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" надано визначення мобілізації та демобілізації:

Мобілізація-комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Указом Президента України від 17.03.2014 року №303/2014, затвердженим Законом України від 17.03.2014 року №1126-VI, в Україні оголошено часткову мобілізацію, після якої, Президент України своїми указами оголошував часткову мобілізацію (чергові хвилі мобілізації).

Отже, особливий період закінчується не з моменту демобілізації (часткової демобілізації) осіб призваних на військову службу, а лише з моменту закінчення воєнного часу і частково відбудовного періоду після закінчення воєнних дій, а закінчення періодів мобілізацій не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.

Аналіз вищезазначених правових норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. При цьому, Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Таким чином, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Такого висновку дійшов Верховний Суд у рішенні від 16.05.2019 року по справі №620/4218/18 (щодо прав учасників бойових дій на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки), яке постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року залишено без змін.

Судом враховані висновки щодо застосування норм права, висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у зразковій справі №620/4218/18 (Пз/9901/4/19).

У вказаній зразковій справі предметом спору є виплата позивачу грошової компенсації лише за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ст.12 Закону №3551-XII, проте суд апеляційної інстанції вважає, що такі висновки доречно враховувати і щодо спору про виплату грошової компенсації за невикористані інші додаткові відпустки, в тому числі, передбаченої п.4 ст.10-1 Закону №2011-XII.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена в постанові від 12.04.2021 року по справі № 1.380.2019.006595.

Судова колегія не приймає до уваги посилання відповідача на дію в Україні особливого періоду та призупинення прав військовослужбовців на додаткові відпустки, як доказ того, що позивач не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за не отриману додаткову відпустку.

Суд зазначає, що припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Колегія суддів вважає, що під час служби позивачу не було надано додатку відпустку, а на час прийняття наказу про виключення його зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.4 ст.10-1 Закону №2011-XII.

Саме на відповідача був покладений обов`язок здійснити при звільненні позивача виплату всіх без виключення належних позивачу сум, на які він мав право, чого в даному випадку відповідачем здійснено не було, чим допущено протиправну бездіяльність.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що під час дії в Україні особливого періоду позивач не набув права на отримання грошової компенсації за неотриману додаткову відпустку.

При цьому, колегія суддів зауважує, що постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 року №702 також затверджено Порядок надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я.

Пунктом 11 вказаного Порядку передбачено, що щорічна додаткова відпустка надається в календарних днях пропорційно фактичному часу виконання обов`язків військової служби в зазначених умовах та (або) на посадах.

Згідно пункту 1 Порядку № 702 такі щорічні додаткові відпустки надаються військовослужбовцям у році, що настає після календарного року, під час якого військовослужбовці проходили військову службу в умовах та (або) на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими надає право на зазначену додаткову відпустку (крім військовослужбовців строкової служби), і можуть бути використані за їх бажанням одночасно із щорічною основною відпусткою або окремо.

Водночас, вказаний Порядок не містить вимоги про використання відпустки виключно в тому році, що настає після календарного року, під час якого військовослужбовці проходили військову службу в умовах та (або) на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими надає право на зазначену додаткову відпустку, та навпаки надає право використовувати право на таку відпустку окремо у будь-який час після такого календарного року.

Отже, з урахуванням вказаного вище, доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що з урахуванням ст.10-1 Закону №2011-ХІ, Наказу №200 передбачено компенсацію для військовослужбовців за невикористання додаткової відпустки за поточний рік за кожен місяць служби (фактичний час) в рік звільнення та відповідно не передбачено права на отримання компенсації за нереалізацію пільг, у тому числі такої як додаткова відпустка за всі роки, в яких така відпустка не використовувалася, колегія суддів вважає необґрунтованими.

В ході судового розгляду даної справи в судах першої та апеляційної інстанцій встановлено та не спростовано відповідачем, що позивачем додаткова відпустка не була використана, грошова компенсація за неї не була виплачена при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу військової частини.

Відповідно з урахування вказаних вище висновків суду апеляційної інстанції посилання апелянта на те, що нормою ст.10-1 Закону України №2011-ХІ не передбачено та не регламентовано нарахування грошової компенсації особам, які вже звільнені з військової служби, а також посилання на те, що Переліком №702 не передбачено виплату компенсації у випадку невикористання додаткової відпустки, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Доводи апелянта про те, що позивач не звертався з рапортом про виплату йому компенсації за невикористану додаткову відпустку, а отже не має на неї права, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки право позивача щодо отримання грошової компенсації є абсолютним та не залежить від подання відповідних рапортів, а нарахування та виплата грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки є обов`язком відповідача.

Доводи скаржника про відсутність підстав для нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпустки, оскільки його вже звільнено зі служби колегія суддів відхиляє, оскільки відповідачем не проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків під час звільнення зі служби, а тому позивач має право реалізувати в судовому порядку.

Таким чином, доводи апеляційної скарги, що Військова частина, не виплативши позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя та здоров`я, діяла відповідно до вимог чинного законодавства і в межах наданих повноважень, є помилковими.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив позивачу грошову компенсацію щорічної додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за період з 2014 по 2021 рік, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині правомірно задоволені судом.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції учасниками справи не оскаржувалось в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у сумі 80 480,40 грн., та стягнення з відповідача зазначеної компенсації, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07.09.2021 по справі № 480/5100/21 в частині визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки, зобов`язання військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, за 2014-2021 рр. - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді Т.С. Перцова С.П. Жигилій