Справа № 473/1880/22
Суддя: Лузан Л. В.
Дата ухвалення: 2022-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 473/1880/22
РІШЕННЯ

іменем України

"23" вересня 2022 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді Лузан Л.В., при секретарі судового засідання Кріпак Н.Г.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Вуїв О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вознесенського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

в серпні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, поданим у його інтересах адвокатом Вуїв Оксаною Вікторівною, до Вознесенського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 19.07.2022 інспектором Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАВ №436670 в вигляді штрафу в розмірі 20 400 грн. 00 коп.

З даної постанови вбачається, що позивач ОСОБА_1 19.07.2022 о 09 год. 20 хв. керував транспортним засобом ВАЗ 2104, реєстраційний номер НОМЕР_1 в м. Вознесенську Миколаївської області по вул. Київській, не маючи права керувати транспортним засобом (був позбавлений права керування транспортними засобами, відповідно до постанови Приморського районного суду м. Одеси від 29.09.2021). Позивача було притягнуто до відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ч.4ст.126 КУпАП та накладене стягнення в вигляді штрафу в розмірі 20 400 грн. 00 коп.

Вказану постанову позивач просив скасувати, а справу про адміністративне правопорушення закрити в зв`язку з вчинення останнього в стані крайньої необхідності (п.4 ч.1 ст. 247 КУпАП). При цьому зазначав, що займається волонтерською діяльністю як член БО «Благодійний фонд «ФОРПОСТ УКРАЇНИ», зокрема в період з 17.07.2022 по 19.07.2022 на території Вознесенського району здійснював передачу медикаментів, продуктів харчування, засобів гігієни та побутової хімії. Проте 19.07.2022 автомобіль, на якому здійснювалося перевезення гуманітарної допомоги, вийшов з ладу, в зв`язку з чим позивач, отримавши в тимчасове користування автомобіль ВАЗ 2104, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з метою недопущення псування медикаментів та продуктів харчування прийняв рішення самостійно виїхати до м. Вознесенська, де знаходився водій зламаного транспортного засобу ОСОБА_2 та здійснити перевантаження гуманітарної допомоги. Про зазначені обставини позивачем було повідомлено працівників Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області, також їх додатково підтвердив ОСОБА_2 , який під`їхав до місця зупинки позивача. Проте, інспектор неповно з`ясував всі обставини справи, не перевірив їх доказами, що призвело до неправильного її вирішення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , його представник адвокат Вуїв О.В. позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогійні викладеним у позові.

Представник відповідача Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області в судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причину неявки суд не повідомив.

Суд з урахуванням вимог ч. 1 ст.205, ч. 3 ст.268 КАС України вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі представника Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області, оскільки матеріали містять достатньо інформації для вирішення спору.

Заслухавши показання свідка ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Зокрема судом встановлено, що 19.07.2022 інспектором Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАВ №436670 в вигляді штрафу в розмірі 20 400 грн. 00 коп.

З даної постанови вбачається, що позивач ОСОБА_1 19.07.2022 о 09 год. 20 хв. керував транспортним засобом ВАЗ 2104, реєстраційний номер НОМЕР_1 в м. Вознесенську Миколаївської області по вул. Київській, не маючи права керувати транспортним засобом (був позбавлений права керування транспортними засобами, відповідно до постанови Приморського районного суду м. Одеси від 29.09.2021). Позивача було притягнуто до відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ч.4 ст.126 КУпАП та накладене стягнення в вигляді штрафу в розмірі 20 400 грн. 00 коп.

Окремого фіксування обставин події в протоколі про адміністративне правопорушення представник поліції не здійснював, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 254, ч.ч. 2, 4, 5 ст.258 КУпАП, п. 4 розділу І наказу МВС України від 07 листопада 2015 року №1395 «Про затвердження Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі».

Так, відповідно до ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати та неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Водій транспортного засобу зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, а водії військових транспортних засобів - на вимогу посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (ст. 16 Закону України «Про дорожній рух», п. 2.1, п.2.4 а Правил дорожнього руху).

Правила дорожнього руху, які встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, належать до виконання всіма учасниками дорожнього руху.

Згідно п. 11 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Особи, які порушують Правила дорожнього руху, несуть відповідальність згідно з законодавством.

Згідно ч.4 ст.126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Виходячи з наведених вище правових норм вбачається, що позбавлення права керування транспортним засобом свідчить про відсутність у такої особи посвідчення водія та не дозволяє здійснювати керування будь-якими транспортними засобами.

Враховуючи вищевикладене, коли ОСОБА_1 реалізував своє право володіти та керувати автомобілем, він тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки в правовому полі згідно встановлених норм закону України.

Згідно ч.1 ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність складу адміністративного правопорушення, яка доводиться шляхом надання відповідних доказів (ст. 251 КУпАП).

Відповідно до ч. 1ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, обов`язок доказування в адміністративному судочинстві, визначений вищевказаною статтею, розподіляється наступним чином: позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно постанови Приморського районного суду м. Одеси від 29.09.2021 позивача було притягнуто до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, накладено стягнення в вигляді штрафу в розмірі 17 000 грн. 00 коп., з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 1 рік, про що також зазначено в спірній постанові. Водночас, позивачем не було долучено до постанови відповідача жодних письмових клопотань, зауважень та заяв; стосовно дій відповідача ним не подавалися будь-які скарги в органи Національної поліції або прокуратури. При цьому, позивач своїм підписом в постанові засвідчив, що права за ст. 268 КУпАП та строк оскарження за ст. 289 КУпАП йому роз`яснено.

Згідно ч.ч. 4, 6 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Разом з тим, як встановлено судом, позивач не заперечує факт наявності вказаної в оскаржуваній постанові про притягнення його до адміністративної відповідальності підстави (керування транспортним засобом без відповідного права), проте зазначає про відсутність його вини, оскільки порушення Правил дорожнього руху допустив у стані крайньої необхідності, що згідно з нормами КУпАП виключає можливість притягнення до відповідальності та застосування до нього адміністративного стягнення.

Згідно з ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

За змістом ст.ст.10, 11 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Відповідно до ст.18 КУпАП, не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини (ст. 17 КУпАП).

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності. На це прямо вказують слова тексту статті «для усунення небезпеки, яка загрожує».

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Отже, положеннями КУпАП передбачено можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності у випадках, коли вчинені нею дії, які мають ознаки правопорушення і за які КУпАП передбачена відповідальність, вчинені у стані крайньої необхідності (постанова Верховного Суду від 21 грудня 2018 року в справі № 686/5225/17).

Так, як пояснив в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 , 19.07.2022 він здійснював на власному транспортному засобі перевезення гуманітарної допомоги, до складу якої входили медикаменти, продукти харчування ( показання узагальнені, без зазначення назв, переліку та умов зберігання), засоби гігієни та побутова хімія, з м. Одеси до м. Вознесенська (з подальшим розвезенням по населеним пунктам Вознесенського району). Під час руху в м. Вознесенську транспортний засіб вийшов з ладу, через що позивач був змушений виїхати з с. Трикрати на іншому автомобілі.

Між тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо наявності обставин, внаслідок яких останній був змушений усвідомлено порушувати Правила дорожнього руху (недопущення псування медикаментів та продуктів харчування), зокрема письмових документів щодо опису вантажу, перевезення якого здійснювалося саме 19.07.2022, особливих умов його транспортування, а також неможливості вирішення питання щодо перевезення вантажу в іншій спосіб, без порушення позивачем Правил дорожнього руху (враховуючи відстань з м.Вознесенська до ст.Трикрати, та загальний орієнтовний час перебування в дорозі (з м. Одеси до м. Вознесенська, далі по Вознесенському району) в порівнянні з часом вимушеного простою транспортного засобу).

Отже, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення повністю доведений належними та допустимими доказами, доводи, на які посилається позивач у своєму позові, не спростовують правомірності прийняття відповідачем рішення про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП.

Адміністративне стягнення застосовано в межах санкції ч.4 ст.126 КУпАП.

Керуючись ст.ст.2, 8, 9, 241-246, 286 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Вознесенського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.В.Лузан