Справа № 300/2836/22
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2022-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" вересня 2022 р. справа № 300/2836/22
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Кафарського В..В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Івано-Франківської митниці ДФС України про визнання неправомірними і скасування рішень, -
ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до Івано-Франківський окружний адміністративний суд із позовною заявою до Івано-Франківської митниці ДФС України (далі відповідач) про визнання неправомірними і скасування рішень голови комісії з проведення реорганізації Івано-Франківської митниці ДФС, зокрема, наказу від 22.12.2021 за №15-к «Про виконання постанови суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 », попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 від 10.01.2021 та наказу від 14.02.2022 за №1-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями адміністративну справу №300/2836/22 передано головуючому судді Чуприні О. В..
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.07.2022 заяву про самовідвід головуючого судді Чуприни О.В. у справі №300/2836/22 задоволено. Відведено головуючого суддю Чуприну О.В. від розгляду адміністративної справи №300/2836/22.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями 15.07.2022 адміністративну справу №300/2836/22 передано головуючому судді Кафарському В.В..
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.07.2022 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву від 11.08.2022 за №30, який надійшов на адресу суду 15.08.2022. У відзиві відповідач зазначив про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 .. Додатково повідомив, що з 10.01.2022 розпочато процедуру попередження позивача про вивільнення з посади начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Івано-Франківськ-центральний» Івано-Франківської митниці ДФС, внаслідок реорганізації Державної фіскальної служби України шляхом поділу. З урахуванням наведеного відповідач вважає звільнення ОСОБА_1 законним, а тому просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Окрім того представником відповідача повідомлено, що надати суду витребовувані докази не має змоги у зв`язку з їх відсутністю, оскільки відповідно до довідки від 01.06.2022 №95/07.1-10 Івано-Франківська митниця передала, а Державний архів Івано-Франківської області прийняв на зберігання всі документи тривалого зберігання за 1992-2022 роки.
Позивач, в свою чергу 19.08.2022 на адресу суду скерував відповідь на відзив, відповідно до якого підтримав позовні вимоги з наведених у позовній заяві аргументів та надав додаткові пояснення.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.09.2022 провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської митниці ДФС України про визнання неправомірними і скасування рішень в частині визнання неправомірним та скасування попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 від 10.01.2021 закрито.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, дослідивши зібрані по справі докази та пояснення, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 з 01.08.2001 проходила державну службу в органах Державної митної служби, зокрема, з 06.02.2008 в Івано-Франківської митниці.
Наказом Івано-Франківської митниці ДФС України від 04.12.2018 №603-к на підставі частини 2 статті 87 закону України «Про державну службу» з 21.06.2017 припинено державну службу ОСОБА_1 , начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Івано-Франківськ-центральний» Івано-Франківської митниці ДФС.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 у справі №300/64/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до Івано-Франківської митниці ДФС про визнання протиправним, скасування наказу №603-к від 04.12.2018, поновлення на посаді, стягнення середньомісячного заробітку, компенсацій за відпустку, за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Івано-Франківської митниці ДФС №603-к від 04.12.2018 «Про припинення державної служби». В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.10.2019 в справі №300/64/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, апеляційну скаргу Івано-Франківської митниці ДФС задоволено частково, скасовано рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 по справі №300/64/19 в частині задоволення позовних вимог. У решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 року по справі №300/64/19 залишено без змін.

Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17.09.2020 у справі №300/64/19 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.10.2019 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції .

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.0.04.2021 у справі №300/64/19 позов ОСОБА_1 до Івано-Франківської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправним і скасування наказу № 603-к від 04.12.2018, про поновлення на посаді, про стягнення заробітної плати за період з 21.06.2017 по 04.12.2018 в сумі 203830 грн., стягнення компенсації за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2018 рік в сумі 14942,46 грн., стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 05.12.2018 по 03.01.2019 в розмірі 11111,06 грн., стягнення компенсації за завдану моральну шкоду в сумі 80000 грн задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Івано-Франківської митниці ДФС від 04.12.2018 року за № 603-к «Про припинення державної служби». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу митного оформлення № 1 митного поста «Івано-Франківськ-центральний» Івано-Франківської митниці ДФС з 05.12.2018. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2021 в справі №300/64/19 апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.04.2021 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі №300/64/19 у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу митного оформлення № 1 митного поста Івано-Франківськ-центральний Івано-Франківської митниці ДФС з 05.12.2018 року. Ухвалено у вказаній частині нову постанову, якою поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Івано-Франківськ-центральний`Івано-Франківської митниці ДФС з 21.06.2017 року. У решті рішення суду залишено без змін.

Наказом голови комісії з проведення реорганізації Івано-Франківської митниці ДФС «Про виконання постанови суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 » від 22.12.2021 №15-к позивача поновлено на посаді начальника відділу митного оформлення « 1 митного поста «Івано-Франківськ-центральний» Івано-Франківської митниці ДФС з 21.06.2017.Надалі на адресу позивача направлено попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 .

Наказом голови комісії з реорганізації Івано-Франківської митниці ДФС «Про звільнення ОСОБА_1 » від 14.02.2022 №1-к припинено державну службу та звільнено з 15.02.2022 ОСОБА_1 з посади начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Івано-Франківськ центральний» Івано-Франківської митниці ДФС у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності штату державних службовців.

Не погоджуючись із наказами про поновлення та звільнення, вважаючи такі рішення відповідача неправомірними, з метою захисту порушених прав позивач звернулася із даним адміністративним позовом до суду з позовними вимогами про визнання неправомірним та скасування наказу від 22.12.2021 за №15-к «Про виконання постанови суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 » та наказу від 14.02.2022 за №1-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення проти них, проаналізувавши норми матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, судом зазначається таке

Частиною другою статті 19 Конституція України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Надаючи правову оцінку наказу «Про виконання постанови суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 » від 22.12.2021 №15-к з урахуванням обґрунтувань позивача щодо його неправомірності судом зазначається наступне.

Статтею 370 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Приписами частини 2 статті 372 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача.

Питання, пов`язане з фактом поновлення на роботі, вирішується відповідно до рішення суду: видається наказ про поновлення працівника на роботі та вносяться зміни до трудової книжки працівника за пункту2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення від 29.07.1993 року №58, зокрема, визнається недійсним запис, зроблений відповідно до наказу, визнаного судом незаконним .

Виконання рішення в частині поновлення на роботі складається з правового оформлення поновлення на роботі, що має полягати у виданні відповідного розпорядчого документу яким на підставі судового рішення буде скасовуватися розпорядження про звільнення, та у виправленні відповідних записів у трудовій книжці.

Як встановлено судом постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2021 в справі №300/64/19 поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Івано-Франківськ-центральний» Івано-Франківської митниці ДФС з 21.06.2017 року.

Матеріалами справи підтверджується, що судове рішення по справі №300/64/19 набрало законної сили 22.07.2021.

13.08.2021 видано виконавчий лист №300/64/19 щодо поновлення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на посаді начальника відділу митного оформлення № 1 митного поста «Івано-Франківськ-центральний» Івано-Франківської митниці ДФС (, адреса: м. Івано-Франківськ, вул. К.Данила,20) з 21.06.2017 року.

Головою комісії з проведення реорганізації Івано-Франківської митниці ДФС на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2021 у справі №300/64/19 видано наказ «Про виконання постанови суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 » від 22.12.2021 №15-к, яким скасовано наказ Івано-Франківської митниці та поновлено позивача на посаді начальника відділу митного оформлення « 1 митного поста «Івано-Франківськ-центральний» Івано-Франківської митниці ДФС з 21.06.2017, який разом з супровідним листом направлений на адресу позивача (а. с. 12-13).

Водночас судом зазначається, що у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2021 в справі №300/64/19 надана оцінка щодо поновлення ОСОБА_1 саме на посаді на посаді начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Івано-Франківськ-центральний» Івано-Франківської митниці ДФС з 21.06.2017 року.

А тому з урахуванням вище наведеного позовні вимоги про скасування наказу «Про виконання постанови суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 »від 22.12.2021 за №15-к задоволенню не підлягають.

Щодо процедури вивільнення позивача та прийняття наказу від 14.02.2022 за №1-к «Про звільнення ОСОБА_1 » судом враховано, що обґрунтовуючи неправомірність наказу про звільнення позивач указує,на те що її звільнення відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося без обґрунтування такого рішення. Позивачу не було запропоновано іншу роботу одночасно з попередженням про вивільнення, окрім того реорганізація триває неправомірно більше трьох років, а рішення про поновлення та звільнення ОСОБА_1 з державної служби прийнято неправомочною особою, яка не є суб`єктом призначення.

Водночас,як встановлено судом та не заперечується сторонами у справі, з моменту попередження про наступне вивільнення і по дату звільнення з державної служби відповідачем не пропонувалося позивачу іншої рівноцінної посади державної служби та/або іншої роботи (посади державної служби).

Отже спір у цій справі серед іншого виник у зв`язку із звільненням позивача наказом голови комісії з реорганізації Івано-Франківської митниці ДФС від 14.02.2022 за №1-к «Про звільнення ОСОБА_1 »з посади начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Івано-Франківськ центральний» Івано-Франківської митниці ДФСу зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців, на підставі пункту 1 частини 1статті 87 Закону України «Про державну службу» №889-VIII, пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпПУкраїни. Разом з тим, суд враховує, що підставою для прийняття оскаржуваного наказу стала реорганізація Івано-Франківської митниці ДФС.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 569 Митного кодексу України працівники митних органів, на яких покладено виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, є посадовими особами. Посадові особи митних органів є державними службовцями. Правове становище посадових осіб митних органів визначається цим Кодексом, а в частині, не врегульованій ним, - законодавством про державну службу та іншими актами законодавства України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу».

Так, згідно пункту 1 статті 1 Закону №889-VIII,державна служба це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Відповідно до частин 1-3 статті 5 Закону України «Про державну службу», правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються Законом№889-VIII. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом..

Отже спірні правовідносини врегульовані Митним кодексом України, Законом України «Про державну службу» та Кодексом законів про працю України.

Надаючи оцінку фактичним обставинам в розрізі дослідження факту наявності чи відсутності підстав для припинення державної служби ОСОБА_1 згідно з пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців з урахуванням пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП, та правомірності наказу від 14.02.2022 №1-к «Про звільнення ОСОБА_1 », яким припинено державну службу та звільнено позивача з посади начальника відділу митного оформлення № 1 митного поста «Івано-Франківськ-центральний» Івано-Франківської митниці ДФС з 15.02.2022, з урахуванням неодноразових звернень до суду, а також обґрунтування позивачем протиправності рішень відповідача судом зазначається наступне.

Статтею 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у визначених випадках.

Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42 1, частин першої, другої і третьої статті 49 2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Спеціальним Законом, який визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби є Закон №889-VIII.

Станом на момент початку процедури реорганізації Івано-Франківської митниці ДФС Закон №889-VIIIне передбачав особливостей процедури звільнення державних службовців у зв`язку з реорганізацією державного органу. Тобто,діяли загальні норми щодо порядку припинення трудового договору з ініціативи власника у зв`язку з реорганізацією підприємства, установи, організації, що визначені КЗпП України.

Загальною нормою (частина 2 статті 40 КЗпП України) передбачено, що звільнення з підстав, зокрема, реорганізації підприємства, установи чи організації допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно частини 4 статті 36 КЗпП України, у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до частин 1-3 статті 49-2КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Як встановлено вище, наказом Івано-Франківської митниці ДФС України від 04.12.2018 №603-к на підставі частини 2 статті 87 закону України «Про державну службу» з 21.06.2017 припинено державну службу ОСОБА_1 .. Наказом голови комісії з проведення реорганізації Івано-Франківської митниці ДФС «Про виконання постанови суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 » від 22.12.2021 №15-к позивача поновлено на посаді начальника відділу митного оформлення « 1 митного поста «Івано-Франківськ-центральний» Івано-Франківської митниці ДФС з 21.06.2017.

Надалі наказом голови комісії з реорганізації Івано-Франківської митниці ДФС «Про звільнення ОСОБА_1 » від 14.02.2022 №1-к припинено державну службу та звільнено з 15.02.2022 ОСОБА_1 з посади начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Івано-Франківськ центральний» Івано-Франківської митниці ДФС у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності штату державних службовців.

Судом зазначається, що впродовж перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем положення Закону №889-VIII у взаємозв`язку з нормами КЗпП України, які встановлюють процедуру звільнення державних службовців, у тому числі і у зв`язку з реорганізацією державного органу, зазнали змін та змінили порядок вивільнення державних службовців.

У редакції, чинній до 25 вересня 2019 року, пункт 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII передбачав, що однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

При цьому частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII у даній редакції було унормовано, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю (абзац перший). Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення (абзац другий).

25 вересня 2019 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19 вересня 2019 року №117-IX (далі Закон №117-IX), який мав на меті спрощення порядку прийняття на державну службу та розширення підстав її припинення з метою швидкого та ефективного перезавантаження державної влади в Україні.

Внаслідок цих законодавчих змін у частині першій статті 87 Закону №889-VIII (у редакції підпункту 53 пункту 6 розділу I Закону №117-ІХ) виокремлені дві підстави припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення:

- скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (пункт 1 частини першої);

- ліквідація державного органу (пункт 1-1 частини першої).

Законом №117-ІХ були також виключені положення абзаців першого і другого частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, які стосувалися застосування до державних службовців законодавства про працю та допускали звільнення з підстав реорганізації або ліквідації державного органу лише в разі неможливості переведення державного службовця на іншу посаду чи його відмови від такого переведення.

Цим же Законом № 117-ІХ стаття 40 КЗпП України доповнена частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

02 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 12 грудня 2019 року № 378-IX (далі Закон № 378-IX), пунктом 2 розділу І якого стаття 49-2 КЗпП України після частини п`ятої доповнена новою частиною такого змісту: «Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону № 889-VIII, здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу.

13 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року № 440-IX (далі - №440-IX), підпунктом в) пункту 106 розділу І якого частину третю статті 87 доповнено новим абзацом першим такого змісту: «Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення». У зв`язку з цим абзаци перший - третій вважати відповідно абзацами другим - четвертим.

Верховним Судом було сформовано правову позицію з приводу застосування у подібних правовідносинах вище зазначених норм права, зокрема у постановах від 28 липня 2021 року у справі № 640/11024/20, від 08 грудня 2021 року у справі № 380/3646/20, від 23 грудня 2021 року у справі № 380/3551/20, від 16 лютого 2022 року у справах № 380/3389/20, № 380/3435/20, № 380/3654/20, № 380/4357/20, від 22 лютого 2022 року у справі № 380/3547/20, від 09 червня 2022 року у справі № 380/3833/20, від 09 червня 2022 року у справі № 380/3269/20, від 07 лютого 2022 року у справі № 380/3754/20 та досліджувалося питання щодо правильного розуміння сутності нормативного врегулювання процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VІІІ (у редакції Закону № 117-IX) у сукупності з положеннями частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції Закону № 440-IX).

Аналізуючи положення Закону №889-VIII, яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, Верховний Суд у справах з подібними правовідносинами №640/11024/20, №380/3646/20, №380/3551/20, №380/3389/20, №380/3435/20, №380/3654/20, №380/4357/20, №380/3547/20, №380/3833/20, №380/3269/20, №380/3754/20дійшов висновку, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у державному органі.

У вище наведених постановах Верховний Суд підкреслив, що вжите у частині третій статті 87 Закону №889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

Суд також ураховує, що редакції статей 41, 87 Закону №889-VIIІ (зі змінами, внесеними згідно із Законом №117-IX, які набули чинності з 25 вересня 2019 року, та із Законом №440-IX, які набули чинності з 13 лютого 2020 року) були чинними як на момент попередження позивача про наступне вивільнення, так і на момент прийняття оскаржуваного наказу «Про звільнення ОСОБА_1 » від 14.02.2022 №1-к та підлягали застосуванню.

Отже,оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону України «Про державну службу», на час прийняття оскаржуваного наказу було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із реорганізацією, то суд прийшов до висновку, що в даному випадку саме норми спеціального законодавства підлягають застосуванню, а відтак вважає доводи позивача про недодержання відповідачем норм Кодексу законів про працю України помилковими.

При цьому, норми статті 87 Закону України «Про державну службу» не скасовувались та неконституційними не визнавались, а відтак немає підстав вважати, що відповідач діяв неправомірно, не запропонувавши позивачу вакантну посаду державної служби, оскільки це є правом, а не обов`язком.

Поряд із цим суд зауважує що внесення таких послідовних змін до Закону №889-VIII та КЗпП України, якими законодавець визначав особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої статті 87 Закону №889-VІІІ, зокрема, в частині строку попередження про наступне вивільнення, процедури звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, ознайомлення із попередженням про наступне вивільнення, а так само і видання спірного наказу, у цій справі врегульована положеннями Закону №889-VIII (у редакції зі змінами, внесеними згідно із Законами №117-IX та №440-IX).

Судом враховується, що визначальним моментом встановлення події з якої слід визначати початок настання правовідносин, пов`язаних із припиненням державної служби, є вручення працівнику попередження про наступне вивільнення, адже саме на етапі вручення попередження і виникають правовідносини, пов`язані із припиненням державної служби.

В межах спірних правовідносин, з урахуванням пояснень позивача, а саме вручення попередження про наступне вивільнення є подією/фактом, на момент якого повинен застосовуватися закон, під час дії якого вони настали або мали місце.

Судом встановлено, що головою комісії з реорганізації Івано-Франківської митниці ДФС позивача відповідно до абзацу 1 статті 49-2 КЗпП України попереджено про наступне вивільнення із займаної посади та направлено попередження про наступне вивільнення поштовим зв`язком з рекомендованим повідомленням про вручення на адресу: АДРЕСА_2 .

У матеріалах справи міститься супровідний лист та повідомлення про наступне вивільнення ОСОБА_1 з зазначенням у них дати 10.01.2021 року (а. с.15-16).

В той же час, позивачем в позовній заяві не заперечується факт отримання нею попередження про наступне вивільнення 13.01.2022, однак звернула увагу суду на те що в ньому вказана дата 10.01.2021.

Водночас посилання як на одну з підстав неправомірності прийняття наказу про звільнення, у зв`язку з невірно вказаною датою в повідомленні про наступне вивільнення є формальними та не спростовують факту обізнаності позивача з 13.01.2022 щодо наступного вивільнення та, враховуючи видання наказу від 14.02.2022 №1-к про «Про звільнення ОСОБА_1 » з 15.02.2022, відповідачем дотримано строк попередження про наступне вивільнення позивача, яке повинно здійснюватися не пізніше 30 календарних днів.

Окрім того судом при дослідженні наказу голови комісії з реорганізації Івано-Франківської митниці ДФС «Про звільнення ОСОБА_1 » від 14.02.2022 №1-к встановлено що в ньому міститься посилання на попередження про наступне вивільнення від 10.01.2022, а отже зазначення у попередженні про наступне вивільнення 2021 року є опискою.

При цьому, згідно приписів статті 9-1 Закону №889-VIII, доведення інформації або документів до відома державного службовця відповідно до вимог цього Закону здійснюється шляхом її вручення або надсилання поштою, в тому числі з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. У разі доведення інформації або документів шляхом використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку такий спосіб фіксується протоколом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина перша). Інформація або документи надсилаються державному службовцеві за адресою місця проживання/перебування або на його адресу електронної пошти чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку за наявними в особовій справі контактними даними (частина друга). Державний службовець при вступі чи проходженні державної служби зобов`язаний повідомити службу управління персоналом про його засоби електронної пошти чи інші засоби телекомунікаційного зв`язку з ним з метою їх використання для доведення до відома державного службовця інформації або документів (частина третя). Інформація або документи, надіслані поштою, в тому числі електронною, чи шляхом передачі з використанням інших засобів зв`язку вважаються такими, що доведені до відома державного службовця на п`ятий календарний день з моменту їх відправлення (частина четверта).

Отже, враховуючи направлення відповідачем попередження про наступне вивільнення на адресу ОСОБА_1 , яке отримано нею 13.01.2022, Івано-Франківською митницею ДФС дотримано передбаченого законодавством порядку повідомлення позивача про його наступне вивільнення.

Доводи позивача що виготовлення та направлення відповідачем попередження про наступне вивільнення відбулось із порушенням норм Закону України «Про електронні документи та документообіг`судом відхиляються, оскільки нормистатті 9-1 Закону №889-VIIIзобов`язують доведення інформації або документів до відома державного службовця відповідно до вимог цьогоЗакону та порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас, відсутність певної інформації, в реквізитах документів за наявності посилання на конкретну норму закону на підставі якої припинено державну службу, та за умови доведення таких обставин первинним документами в разі спору про це, не свідчить про очевидну протиправність.

Зі змісту наказу «Про звільнення ОСОБА_1 » від 14.02.2022 №1-к слідує, що у ньому вказано підставу для його видання (попередження про наступне вивільнення, у якому окреслено, що воно надається у зв`язку з реорганізацією Івано-Франківської митниці ДФС) та чітко зазначено підстави звільнення (пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII), в наказі зазначено дату припинення трудових відносин.

Вказаний наказ від 14.02.2022 №1-к відповідає вимогам, визначеним Типовою інструкцією з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обміну, затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.2018 №55, містить зазначення обов`язкових реквізитів, вказівку на підставу його видання «попередження про наступне вивільнення від 10.01.2022» та причини і підстави звільнення (у зв`язку з реорганізацією Івано-Франківської митниці ДФС).

Відтак, доводи позивача про процедурні порушення відповідачем під час вивільнення та неправомірність прийняття наказу від 14.02.2022 №1-к судом до уваги не беруться.

Щодо тверджень позивача про відсутність повноважень у голови комісії з реорганізації Івано-Франківської митниці ДФС видавати наказ про поновлення на посаді, звільнення з державної служби та повідомлення про наступне вивільнення ОСОБА_1 , оскільки його повноваження обмежені лише діями щодо ліквідації (реорганізації) даного органу, надаючи оцінку обґрунтуванням позивача щодо неправомірності наказів, які прийняті на думку позивача не правомочною на те особою, слід зазначити наступне.

Механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - органи виконавчої влади) та їх територіальних органів визначає Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року №1074 (далі Порядок №1074).

Порядком затверджено заходи, що здійснюються представниками державних органів, які визначені правонаступниками чи яким передаються функції органів, що ліквідуються або реорганізуються, а також членами комісії з реорганізації ДФС, що є представниками інших центральних органів виконавчої влади відповідно до вимог Постанови №1074.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України`утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну Фіскальну службу шляхом поділу (пункт 1 постанови).

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 установлено, зокрема, що Державна митна служба є центральним органом виконавчої влади, дiяльнiсть якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів.

Державна податкова служба та Державна митна служба є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 за №227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» затверджено Положення про Державну податкову службу України та Положення про Державну митну службу України.

Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 за №227 Державна митна служба, її територіальні органи виконують встановлені законодавчими та іншими нормативно-правовими актами функції та повноваження органів доходів і зборів до внесення до таких актів відповідних змін у частині, що стосується повноважень Державної митної служби, її територіальних органів.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 за №858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної митної служби за переліком згідно з додатком 1, у тому числі Галицьку митницю Держмитслужби. Також реорганізовано деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної митної служби за переліком згідно з додатком 2. Згідно вказаного додатку 2 до постанови Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 за №858 Івано-Франківську митницю ДФС приєднано до Галицької митниці Держмитслужби.

На виконання вказаної постанови ДФС України, керуючись Цивільним кодексом України та Порядком №1074, видано наказ від 25.11.2019 №30-рг «Про реорганізацію митниць ДФС», пунктом 4 якого визначено тримісячний строк для проведення реорганізації митниць ДФС, зокрема і Івано-Франківської митниці ДФС.

Згідно з пунктом 1 наказу ДФС України від 25.11.2019 № 30-рг «Про реорганізацію митниць ДФС» розпочато реорганізацію Івано-Франківської митниці ДФС.

Пунктом 2 цього наказу утворено Комісію з реорганізації Івано-Франківської митниці ДФС. Пунктом 4 цього наказу визначено строк проведення реорганізації митниць ДФС три місяці з дня опублікування повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи.

У подальшому наказом ДФС України від 24 березня 2020 року № 14-рг «Про внесення змін до деяких наказів ДФС» внесено зміни до наказу від 25 листопада 2019 року № 30-рг, замінивши слова «три місяці» словами «шість місяців» в пункті 4 цього наказу.

Отже, відповідно до вказаного рішення розпочато процедуру реорганізації, створено комісію з реорганізації Івано-Франківської митниці ДФС, яка є незавершеною і на момент розгляду справи (а. с. 84).

Наказом Державної фіскальної служби України від 17.12.2021 №55-РГ ОСОБА_3 призначено головою комісії з реорганізації Івано-Франківської митниці ДФС.

Судом зазначається, що відповідно до частини 1 статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Частинами 1, 3, 4 статті 105 ЦК України передбачено, що учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, зобов`язані протягом трьох робочих днів з дати прийняття рішення письмово повідомити орган, що здійснює державну реєстрацію .

Учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи ( комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється . Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи ( комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи.

До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

Отже, за приписами Цивільного кодексу України відповідні комісії діють не від власного імені, а від імені юридичної особи як її орган.

Водночас відносини, що виникають у сфері державної реєстрації, регулюються, окрім Цивільного кодексу України, спеціальним Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003 № 755-IV, єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

При цьому, відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 цього закону Витяг з Єдиного державного реєстру містить відомості, які є актуальними на дату та час формування витягу або на дату та час, визначені у запиті, або інформацію про відсутність таких відомостей у цьому реєстрі.

Кінцевим етапом в процедурі ліквідації підприємства є внесення державним реєстратором до Реєстру даних про проведення реєстрації припинення юридичної особи шляхом ліквідації, про що видає ліквідатору (голові ліквідаційної комісії) повідомлення про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи (стаття 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003 № 755-IV).

З системного аналізу даних норм можна стверджувати, що реорганізація Івано-Франківської митниці ДФС була розпочата, а комісія з реорганізації приступила до виконання обов`язків з дати внесення запису про реорганізацію до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Судом встановлено, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, Івано-Франківська митниця ДФС (ідентифікаційний код 39640261) перебуває в стані припинення. Керівником організації є Ватаманюк В. В.. Головою комісії з припинення або ліквідатором є Сав`юк В. В. (а. с. 85).

Зважаючи на відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Івано-Франківська митниця ДФС (), перебуває в стані припинення, а тому голова комісії з реорганізації прийняв наказ про поновлення та звільнення ОСОБА_1 ..

Суд вважає, що у відповідача були наявні правові підстави для видання оспорюваних наказів та повідомлення про наступне вивільнення позивача у зв`язку з реорганізацією, а відповідно таке вказує на наявність правових підстав для звільнення ОСОБА_1 з 15.02.2022.

Приймаючи до уваги аргументи позивача щодо відсутності законодавчого врегулювання строку реорганізації юридичної особи, суд вважає за необхідне зауважити, що визначення в розпорядчих наказах суб`єкта владних повноважень строку реорганізації, а згодом зміна такого строку чи його продовження, не може слугувати підставою протиправності дій/рішень, які прийняті після зміни строку чи його продовження, оскільки визначення строку є інструментом реалізації розпорядчих рішень.

Невиконання усіх необхідних заходів з реорганізації у визначені строки не зупиняє та не відміняє саму реорганізацію, яка триває до моменту внесення запису до єдиного державного реєстру про припинення юридичної особи у зв`язку з реорганізацією.

Водночас пункт 1 наказу ДФС України «Про реорганізацію митниць ДФС» від 25.11.2019 №30-рг, яким розпочато реорганізацію Івано-Франківської митниці ДФС, не скасовувався і не відмінявся.

Відтак, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, ураховуючи їхній зміст та юридичну природу, зважаючи на висловлену Верховним Судом правову позицію щодо застосування положень статті 87 Закону №889-VIII (у редакції Закону № 440-IX) у взаємозв`язку з пунктом 2 частини першої статті 41 Закону №889-VIII (у редакції Закону № 117-IX), суд приходить до висновку про відсутність порушення Івано-Франківською митницею ДФС встановленої законодавством процедури при вирішенні питання щодо звільнення позивача та, відповідно, про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Закріплений у частині 1 статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 2 статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Щодо судових витрат, то відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги не підлягають до задоволення, підстави для повернення ОСОБА_1 сплаченого судового збору у сумі 992,40 грн відсутні.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями, 241-246, 255, 260-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

у задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Івано-Франківської митниці ДФС України (вул. Чорновола, 159, м. Івано-Франківськ, 76005, ) про визнання неправомірними і скасування рішень відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Кафарський В.В.

Рішення складене в повному обсязі 23 вересня 2022 р.