Справа № 420/25428/21
Суддя: Глуханчук О.В.
Дата ухвалення: 2022-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Глуханчука О.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеса) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеса), у якому позивач просить суд:

визнати протиправними дії Військової академії (м. Одеса), які виразилися у відмові виплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 03.05.2019 року по 14.06.2021 року;

зобов`язати військову частину Військову академію ( АДРЕСА_1 ) нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 03.05.2019 року по 14.06.2021 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року №100.

Обґрунтування позовних вимог
Позов мотивований тим, що позивач проходив військову службу у Військовій академії та наказом начальника Військової академії (по стройовій частині) від 03.05.2019 року №97 був виключений із списків особового складу та всіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням з військової служби в запас.

Однак, як вказує позивач, за період з 01.01.2016 року по 28 лютого 2018 року йому не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення, що стало предметом судового розгляду. На виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2020 р. по справі № 420/5003/20 відповідачем була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення за період з 1 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, яка була перерахована на картковий рахунок 14.06.2021 року.

У зв`язку з протиправними діями щодо невиплати при звільненні з військової служби всіх належних грошових сум позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак позитивної відповіді не отримав, оскільки відповідач листом від 23.11.2021 року вих. № 6/21/1045 відмовив у задоволенні заяви посилаючись на те, що виплата колишнім військовослужбовцям середнього грошового забезпечення у зв`язку з затримкою остаточного розрахунку при звільненні з військової служби чинним законодавством не передбачена.

Не погоджуючись з діями відповідача по відмові у виплаті середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 03.05.2019 року по 14.06.2021 року, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Позивач зазначає, що за затримку повного розрахунку при звільненні для роботодавця ст.ст. 116, 117 КЗпП України передбачена відповідальність у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку, з цих підстав, як вважає позивач, він має право на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 03.05.2019 року по 14.06.2021 року.

Процесуальний рух справи
Ухвалою суду від 20 грудня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі. Розгляд справи призначено проводити без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами, відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України.

24 січня 2022 року від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву.

14 лютого 2022 року від позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

Інші заяви по суті справи сторонами не надавались, клопотання та додаткові докази не надходили.

Водночас, під час дослідження матеріалів справи в письмовому провадженні судом встановлено, що підставою звернення позивача до суду з даним позовом стала відмова відповідача у виплаті середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 03.05.2019 року по 14.06.2021 року.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи письмових доказів щодо розміру грошового забезпечення позивача за останні два місяці служби, судом вирішено питання щодо переходу до розгляду справи в порядку загального позовного провадження та проведення підготовчого засідання для з`ясування обставин, що мають значення для справи безпосередньо в учасників справи, витребування та дослідження нових доказів.

Ухвалою суду від 18 лютого 2022 року розгляд адміністративної справи №420/25428/21 продовжено за правилами загального позовного провадження та розпочато спочатку зі стадії відкриття провадження у справі.

Також ухвалою від 18 лютого 2022 року судом витребувано від Військової академії (м. Одеса) інформацію у вигляді письмових доказів щодо розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні два місяці служби у Військовій академії (м. Одеса) з обов`язковим зазначенням розмірів/видів основних та додаткових видів грошового забезпечення (з врахуванням вимог п.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100 (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин)).

У зв`язку із введенням на території України воєнного стану Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого Законом України №2102-IX, розгляд справи був відкладений.

Підготовче засідання, призначене на 23 серпня 2022 року 11 год. 30 хв., було відкладене на 06 вересня 2022 року 11 год. 30 хв.

29 серпня 2022 року відповідачем подано через канцелярію суду відзив на позовну заяву та витребувану судом довідку про розмір грошового забезпечення позивача.

Ухвалою суду від 06 вересня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 21 вересня 2022 року об 11 годині 30 хвилин.

У судове засідання, призначене на 21 вересня 2022 року, учасники справи не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином та своєчасно.

Від позивача 26 серпня 2022 року через канцелярію суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі (а.с. 52).

Відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За приписами ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Позиція відповідача
Відповідно до відзиву, відповідач проти задоволення позову заперечує, з позовними вимогами не погоджується, вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.

Щодо застосування до спірних правовідносин статті 117 Кодексу законів про працю України, відповідач зазначив, що КЗпП України не регулює питання проходження військової служби, а передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.

Відповідач вважає, що з прийняттям судового рішення, якими присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців (Відповідача) виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь Позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

З урахуванням вищенаведеного, справу розглянуто в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані сторонами заяви по суті справи і докази на їх обґрунтування, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено наступне.
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу у Військовій академії (м. Одеси) на посаді техніка групи навчальної техніки продовольчої служби навчально-лабораторного комплексу кафедри тилового забезпечення факультету підготовки спеціалістів матеріально-технічного забезпечення Військової академії

Згідно витягу із наказу командира Військової академії (м Одеса) (по стройовій частині) №97 від 03.05.2019 року, старшого прапорщика ОСОБА_2 , техніка групи навчальної техніки продовольчої служби навчально-лабораторного комплексу кафедри тилового забезпечення факультету підготовки спеціалістів матеріально-технічного забезпечення Військової академії, звільненого з військової служби у запас за підпунктом б (за станом здоров`я) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу наказом начальника Військової академії (по особовому складу) від 03 травня 2019 року № 45-РС, з 03 травня 2019 року виключено зі списків особового складу академії та всіх видів забезпечення (а.с. 7).

У зв`язку з невиплатою індексації грошового забезпечення за період з 06 квітня 2016 року по 28 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 липня 2020 року визнано протиправною бездіяльність Військової академії (м. Одеса) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 06.04.2016 року по 28.02.2018 року. Зобов`язано Військову академію (м. Одеса) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 06.04.2016 року по 28.02.2018 року у сумі 4503,21 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2020 року по справі №420/5003/20 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 липня 2020 року в частині зобов`язання Військову академію (м. Одеса) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 06 квітня 2016 по 28 лютого 2018 у сумі 4503,21 грн. скасовано. Ухвалено в цій частині постанову, якою зобов`язано Військову академію (м.Одеса) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 06 квітня 2016 року по 28 лютого 2018 року з прийняттям індексу споживчих цін за 1 або 100 для обчислення індексації грошового забезпечення в серпні 2015 року (базовий місяць). В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 липня 2020 року залишено без змін.

Разом із позовною заявою позивачем надано до суду Виписку по картковому рахунку, відповідно до якої 14.06.2021 року йому зараховано суму коштів у розмірі 37 520, 35 грн. в рахунок грошового забезпечення (а.с. 4).

Вказані обставини справи не заперечуються сторонами.

Позивач у позові підтверджує, що йому виплачено частину недоплаченого грошового забезпечення 14.06.2021 року.

У відповідь на звернення до Військової академії щодо виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, листом від 23 листопада 2021 року вих. №6/21/1045 ОСОБА_1 повідомлено про таке.

Зокрема відповідач зазначив, що на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.11.2020 року по справі №420/5003/20, Військовою академією (м. Одеса) нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 06 квітня 2016 року по 28 лютого 2018 року у розмірі 37520,35 грн. (тридцять сім тисяч п`ятсот двадцять гривень 35 копійок). Перерахунок коштів здійснено на картковий рахунок відкритий в АТ «Ощадбанк». Оскільки при нарахуванні і виплаті сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за період з 03 травня 2019 року по 14 червня 2021 року, на переконання відповідача, відсутні. За наявності спірних правовідносин, які виникли вже після звільнення та проведення остаточного розрахунку та стосувались права на нарахування та виплату належного розміру індексації грошового забезпечення, виплата середнього заробітку у розумінні статті 117 КЗпП України є безпідставною. (а.с. 8).

Отже, спірним між сторонами стало питання щодо наявності підстав для відшкодування позивачу середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з виплати індексації грошового забезпечення.

Позивач вважає, що відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України наявні правові підстави для виплати йому середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 03.05.2019 року по 14.06.2021 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року №100.

Вирішуючи спірні правовідносини, надаючи юридичну кваліфікацію встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно положень ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Вказана правова позиція щодо застосування норм ст.ст. 116-117 КЗпП України неодноразово висловлювалась Верховним Судом.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Що стосується застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України, суд зазначає наступне.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Суд звертає увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні з військової служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постановах від 08 листопада 2019 року - справа №580/825/19, від 10 жовтня 2019 року - справа №826/4108/15, від 28 листопада 2019 року - справа №580/825/19, від 04 квітня 2018 року - справа №805/5111/15-а.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд зазначає, що в силу вищенаведених законодавчих норм, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Судом встановлено, що сума індексації грошового забезпечення за період з 06.04.2016 року по 28.02.2018 року позивачу не виплачена під час звільнення з військової служби, що було предметом судового розгляду в адміністративній справі №420/5003/20.

Отже, оскільки відповідач не провів з позивачем при звільнення з військової служби остаточний розрахунок, то позивач набув право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Як встановлено судом та підтверджується сторонами, 14.06.2021 року позивачу на картковий рахунок зараховано суму коштів у розмірі 37 520, 35 грн. (а.с. 4).

Отже, остаточний розрахунок з позивачем було проведено 14 червеня 2021 року.

Відтак, період затримки становить проміжок часу з 03 травня 2019 року по 13 червня 2021 року.

Водночас, суд вважає необхідним зазначити, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначає, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (постанова від 20.05.2020 року, справа №816/1640/17).

Щодо визначення суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні

Статтею 27 Закону України Про оплату праці передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок №100), який застосовується у випадку виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, а також в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Пунктом 2 Порядку №100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно з пунктом 8 вищеназваного Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період .

В свою чергу, відповідно до пункту 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197) за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується. Розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Вирішуючи цей спір, судом встановлено, що позивач має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 травня 2019 року по 13 червня 2021 року, у зв`язку з невиплатою йому при звільненні індексації грошового забезпечення.

Сума виплаченої індексації становить 37 520, 35 грн.

Період затримки становить проміжок часу з 03 травня 2019 року по 13 червня 2021 року (772 дні).

При вирішенні питання щодо розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні, суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду у справі №806/2473/18 (постанова від 30.10.2019).

Згідно наданої відповідачем виписки з Картки особового рахунку військовослужбовця - ОСОБА_1 (а.с. 56) та довідки про виплачене грошове забезпечення, грошове забезпечення позивача за останні два місяці перед звільненням становить:

Березень 2019 року 13761, 08 грн.;

Квітень 2019 року 13824,47 грн.

Кількість робочих днів за останні два місяці перед звільненням:

Березень 2019 року 20;

Квітень 2019 року 21;

Усього 41.

Отже, середньоденний заробіток позивача складає 672,82 грн. (13761,08+13824,47/41).

У свою чергу, середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні становить 519 417,04 грн. (672,82 грн. х 772 дні).

Разом з цим, Верховний Суд у постанові від 30.10.2019 року по справі №806/2473/18 висловив правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Розрахунок істотності частки: 37 520, 35 грн. (це сума індексації грошового забезпечення, яка виплачена позивачу з порушенням термінів) / 519 417,04 грн. (це середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100 = 7, 22.

Отже, істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 7, 22 %.

Відтак, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 7,22 %, становить: 672,82 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 7, 22% (істотна частка) х 772 (кількість днів затримки) / 100 = 37 501,91 грн.

На підставі викладеного, суд вважає, що сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу з урахуванням принципів справедливості та співмірності становить 37 501,91 грн.

Вказана правова позиція узгоджується також з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі №260/348/19.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, оцінивши докази, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню таким чином:

визнати протиправною бездіяльність Військової академії (м. Одеса) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 03 травня 2019 року по 13 червня 2021 року;

стягнути з Військової академії (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 травня 2019 року по 13 червня 2021 року у сумі 37 501,91 грн.

Отже, позов підлягає частковому задоволенню з урахуванням ч. 2 ст. 9 КАС України.

Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позивач був звільнений від оплати судового збору, розподіл судових витрат на його користь не здійснюється. Доказів понесення інших судових витрат на дату ухвалення рішення позивачем не надано.

Керуючись ст.ст. 2, 5-9, 72, 74-77, 90, 132, 139, 194, 205, 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України,

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеса) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової академії (м. Одеса) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 03 травня 2019 року по 13 червня 2021 року.

Стягнути з Військової академії (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 травня 2019 року по 13 червня 2021 року у сумі 37 501,91 грн. (тридцять сім тисяч п`ятсот одна гривня 91 коп.).

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_2 ).

Відповідач Військова академія (м. Одеса) (; 65009, м. Одеса, Фонтанська дорога, 10).

Суддя О.В. Глуханчук