Справа № 420/23274/21
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2022-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/23274/21
Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

за участі секретаря Алексєєвої Н. М.

представника ГУ ДПС в Одеській області Поліщука Д. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки)

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У листопаді 2021 року адвокат Чумаченко С. О., представляючи інтереси ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління ДПС в Одеській області (далі ГУ ДПС в Одеській області) в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2020 №Ф-26049-51У на суму 35 588,74 грн.

Головним аргументом адвоката для задоволення позову є висновок Великої палати Верховного Суду, що викладений в постанові від 01.07.2020 у справі №260/81/19, що відсутність офіційного підтвердження статусу фізичної особи підприємця (далі ФОП) шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (далі - Закон № 755-IV), виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

Мотивуючи такий висновок адвокат зазначив, що Закон № 755-IV передбачав волевиявлення особи щодо одержання правового статусу ФОП через здійснення комплексу дій шляхом подання державному реєстратору реєстраційної картки та отримання свідоцтва про державну реєстрацію, яке засвідчує факт внесення в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі ЄДР) запису юридичної особи або ФОП.

Далі, як пояснив представник позивача, включення в ЄДР ФОП, державна реєстрація яких була проведена до 01.07.2004, відбувалася до 03.03.2012, лише у випадку самостійного подання реєстраційних карток державному реєстратору.

За ствердженням представника, його довіритель не здійснював підприємницької діяльності з 2001 року, запис про нього відсутня в ЄДР, адже він не виявив бажання подавати реєстраційну картку на проведення в ЄДР його державної реєстрації як ФОП та вести підприємницьку діяльність.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року, ухваленого за результатами розгляду справи в загальному позовному провадженні, позов ОСОБА_1 задоволено.

Суд визнав протиправною та скасував вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 13.11.2020 №Ф-26049-51У про сплату боргу (недоїмки) у сумі 35588,74 грн.

Ухвалюючи таке рішення суд першої інстанції встановив, що спірна заборгованість виникла в результаті нарахування ГУ ДПС в Одеській області ОСОБА_1 єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - ЄСВ) як ФОП.

Водночас, як зауважив суд першої інстанції, контролюючий орган не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, що ОСОБА_1 займався підприємницькою діяльністю та був зареєстрований як ФОП. На думку суду, відповідач не спростував твердження адвоката ОСОБА_2 , що його довіритель з 2001 року не здійснює підприємницьку діяльність та не зареєстрований як ФОП.

Також суд першої інстанції звернув увагу на правові позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 01.07.2020 у справі №260/81/19, де наголошено, що суб`єктна ознака статусу ФОП є визначальною для вирішення питання про віднесення позивача до платників єдиного внеску, а тому дослідження питання про наявність у позивача статусу ФОП має значення як для правильного вирішення цієї справи та прийняття обґрунтованого рішення, так і для формування єдиної правозастосовчої практики.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, ГУ ДПС в Одеській області подало апеляційну скаргу в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Передусім скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки, що ОСОБА_1 не вносив зміни до ЄДР про припинення підприємницької діяльності, документи, що підтверджують державну реєстрацію припинення його підприємницької діяльності як ФОП, відомості щодо зняття з обліку платника ЄСВ в органах Пенсійного фонду чи інші дані з ЄДР про припинення підприємницької діяльності до контролюючого органу не надсилалися, а відповідна заява до державного реєстратора не подавалась.

Скаржник пояснює, що згідно реєстраційних даних ІС «Податковий блок» ОСОБА_1 перебуває на податковому обліку в ДПІ у Суворовському районі ГУ ДПС в Одеській області, вид діяльності «Роздрібна торгівля з лотків на ринках», дата державної реєстрації 27.05.1999.

Адвокат ОСОБА_2 у відзиві на апеляцію зазначає, що ГУ ДПС в Одеській області не наводить жодних мотивів необхідності відступлення від наведених в рішенні суду першої інстанції правових висновків Великої Палати Верховного Суду або необхідності їх неврахування судом.

Також адвокат Чумаченко С. О. наголошує, що в апеляційній скарзі не зазначено, яке конкретне порушення норм матеріального чи процесуального права було допущено судом першої інстанції, чи допущене неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягав застосуванню, або незастосовано закон, який підлягав застосуванню.

Резюмуючи викладене, адвокат Чумаченко С. О. просить апеляційну скаргу ГУ ДПС в Одеській області залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У суді апеляційної інстанції представник ГУ ДПС в Одеській області підтримав доводи апеляції та просив її задовольнити.

Позивач та його представник до суду апеляційної інстанції не з`явились, належним чином сповіщені про дату, час та місце розгляду справи. Представник позивача надав клопотання про розгляд справи без його участі.

Фактичні обставини справи.

27.05.1999 ОСОБА_1 був зареєстрований Василівською міською радою Запорізької області фізичною особою-підприємцем.

Згідно реєстраційних даних ІС «Податковий блок», ОСОБА_1 перебуває на податковому обліку в ДПІ у Суворовському районі ГУ ДПС в Одеській області, відповідно до обраного виду діяльності «Роздрібна торгівля з лотків та на ринках».

01 липня 2004 року набрав чинності Закон № 755-IV, яким передбачено створення і формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

25 квітня 2014 року набрав чинності Закон України від 25 березня 2014 року № 1155-VII «Про внесення змін до деяких законів України щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців до Єдиного державного реєстру» (далі Закон № 1155-VII).

Цим Законом пункт 2 розділу VIII Прикінцеві положення Закону № 755-IV викладено в новій редакції, відповідно до якої усі діючі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, відомості про яких не включені до ЄДР, зобов`язані подати державному реєстратору відповідно до вимог статті 19 цього Закону реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР.

ОСОБА_1 реєстраційну картку для включення відомостей про нього до ЄДР не подавав, а тому з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформованого 12.11.2021, вбачається, що записів в ЄДР щодо ОСОБА_1 немає.

До того ж, встановлено, що з 2001 року позивач господарську діяльність не здійснює.

З 01.01.2017 до статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI) внесено зміни, одна з яких стосується порядку нарахування єдиного внеску. З цього часу самостійне визначення бази для нарахування єдиного внеску стало обов`язком платників податків.

У зв`язку з цим, за період 2017-2020 років ГУ ДПС в Одеській області нарахувало ОСОБА_1 заборгованість зі сплати єдиного внеску у сумі 35588,74 грн. та сформувала відповідну вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-26049-51У від 13.11.2020.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначено Законом № 2464-VI.

За правилами пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

01 січня 2017 року набрав чинності Закон України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі Закон № 1774-VIII), яким було внесено зміни, зокрема, до пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VІ щодо нарахування єдиного внеску його платниками.

Так, відповідно до абзаців першого та другого пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VІ (у редакції Закону № 1774-VIII зі змінами, внесеними Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій») єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Таким чином, у зв`язку із внесеними до Закону № 2464-VІ змінами щодо нарахування єдиного внеску його платниками у фізичних осіб - підприємців з 01 січня 2017 року виник обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу.

Колегія суддів встановила, що спірним у даній справі є питання наявності у позивача статусу платника єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VІ і, як наслідок, наявності обов`язку сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі за період з 2017 року по 2020 рік відповідно до оскаржуваної вимоги за відсутності доходу від здійснення підприємницької діяльності.

При цьому, ОСОБА_1 набув статусу суб`єкта підприємницької діяльності та отримав відповідне свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи до 01 липня 2004 року, тобто до набрання чинності Законом №755-IV, але не звертався до державного реєстратора з реєстраційною карткою про включення відомостей про нього до ЄДР відповідно до вимог цього Закону.

Отже, до предмета доказування в цій справі входить наявність можливості в осіб, які набули статусу суб`єктів підприємницької діяльності до набрання чинності Законом №755-IV, здійснювати конституційне право на підприємницьку діяльність та отримувати дохід від такої діяльності на законних підставах у разі неподання ними реєстраційної картки відповідно до вимог цього Закону.

ГУ ДПС в Одеській області в апеляційній скарзі стверджує про те, що ОСОБА_1 перебуває на податковому обліку, зміни до ЄДР про припинення підприємницької діяльності не вносив, документи, що підтверджують державну реєстрацію припинення його підприємницької діяльності як ФОП, відомості щодо зняття з обліку платника ЄСВ в органах Пенсійного фонду чи інші дані з ЄДР про припинення підприємницької діяльності до контролюючого органу не надсилалися, а відповідна заява до державного реєстратора не подавалась.

Тому, за логікою апелянта, контролюючий орган правомірно нарахував позивачу єдиний внесок за період з 2017 року по 2020 рік в сумі 35588,74 грн., оскільки позивач мав статус фізичної особи-підприємця протягом спірного періоду та був платником єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ.

Вирішуючи такий спір, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 01 липня 2020 року (справа № 260/81/19), за аналогічних обставин справи.

Так, у цій справі № 260/81/19 Велика Палата указувала на таке.

01 липня 2004 року набрав чинності Закон № 755-IV, яким передбачено створення і формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (тут і далі - у первинній редакції).

Відповідно до частини першої статті 42 Закону № 755-IV для проведення державної реєстрації фізична особа, яка має намір стати підприємцем, повинна подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцем проживання такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації фізичної особи - підприємця; копію довідки про включення заявника до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації ФОП.

Згідно з пунктом 2 розділу VIII Прикінцеві положення цього Закону державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка. При цьому реєстраційний збір за заміну свідоцтва про державну реєстрацію не стягується.

Таким чином, визначена процедура державної реєстрації з дати набрання чинності Законом № 755-IV передбачала встановлення волевиявлення особи щодо одержання правового статусу ФОП через здійснення повного (при первинному набутті) чи мінімального (при підтвердженні набутого статусу суб`єкта підприємницької діяльності до 01 липня 2004 року) комплексу дій шляхом подання державному реєстратору реєстраційної картки (документ встановленого зразка, який підтверджує волевиявлення особи щодо внесення відповідних записів до ЄДР - абзац сьомий частини першої статті 1 Закону № 755-IV) та отримання свідоцтва про державну реєстрацію (документ встановленого зразка, який засвідчує факт внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію юридичної особи або ФОП - абзац дев`ятий частини першої статті 1 Закону № 755-IV).

03 березня 2011 року набрав чинності Закон № 2390-VI, яким було внесено зміни до Закону № 755-IV.

Пунктами 2-4 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2390-VI було передбачено, що процес включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.

Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.

Водночас пунктом 8 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2390-VI визначено, що після закінчення передбаченого для включення відомостей до ЄДР строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до ЄДР. За результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, включаються до ЄДР з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними.

Таким чином, строк для включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких була проведена до 01 липня 2004 року, визначений пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2390-VI, закінчився 03 березня 2012 року. При цьому цей строк включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких проведена до 01 липня 2004 року, підлягав застосуванню виключно у випадках самостійного подання останніми реєстраційних карток державному реєстратору.

Натомість відомості про фізичних осіб - підприємців, які самостійно не звернулись із відповідною заявою у строк, установлений пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2390-VI, підлягали включенню до ЄДР на підставі інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій. Державні реєстратори, вносячи відомості про цих фізичних осіб - підприємців до ЄДР, зобов`язані були зробити відмітку про недійсність їхнього свідоцтва про державну реєстрацію.

Як свідчать матеріали справи за позовом ОСОБА_1 , державна реєстрація останнього фізичною особою-підприємцем проведена до 01 липня 2004 року. Позивач не подавав державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про нього до ЄДР та для заміни свідоцтва про його державну реєстрацію на свідоцтво про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання такого свідоцтва.

У зв`язку з цим, записів в ЄДР щодо реєстрації ОСОБА_1 фізичною особою-підприємцем немає.

Велика Палата Верховного Суду у зазначеній вище справі вважає, що статус ФОП є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.

Водночас зміни у процедуру адміністрування системи державної реєстрації фізичних осіб - підприємців, запроваджені законами № 2390-VI та № 1155-VII, не спростовують наведених висновків щодо природи визначення статусу ФОП, а лише визначають регулювання діяльності уповноважених органів у відношенні до фізичних осіб, які мають намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 01 липня 2004 року, що підтверджується виконанням ними обов`язку подати реєстраційну картку або ж констатації відмови особи від набуття статусу ФОП шляхом неподання реєстраційної картки, що за змістом нормативних приписів мало наслідком відмову в заміні свідоцтва про державну реєстрацію на бланки нового зразка та внесення відмітки до ЄДР про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними. Таким чином, виключалася можливість законного здійснення підприємницької діяльності, а відтак отримання доходу від такої діяльності.

За таких обставин справи, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо протиправності сформованої ГУ ДПС в Одеській області вимоги про сплату ОСОБА_1 боргу з єдиного внеску за період з 2017 року по 2020 рік в сумі 35 588,74 грн. №Ф-26049-51У від 13.11.2020.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків Великої Палати не спростовують та не свідчать про можливість відступлення судом апеляційної інстанції від таких висновків або їх неврахування.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У цій справі суд першої інстанції дотримався наведених вимог, що свідчить про відсутність підстав для втручання в судове рішення.

З огляду на результат апеляційного розгляду, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями: 308, 310, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Л. В. Стас

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 22.09.2022.