Справа № 640/14718/19
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2022-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Глущенко Я.Б. та Шелест С.Б.,

при секретарі - Ткаченко В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 грудня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2019 року позивач - ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, в якому просила:

- визнати дії Міністерства оборони України з відмови позивачці у виплаті одноразової грошової допомоги та компенсаційних виплат - протиправними;

- зобов`язати Міністерства оборони України здійснити виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги та компенсаційних виплат.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 грудня 2021 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідачем - Міністерством оборони України подано апеляційну скаргу, в якій останній просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

07 вересня 2022 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 36349, від позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу Міністерства оборони України, відповідно до змісту якого ОСОБА_1 повністю заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою, наголошує, що відповідач, посилається на наявність алкоголю у крові ОСОБА_2 , як на підставу відмови у виплаті матері одноразової грошової допомоги та компенсаційних виплат, проте алкоголь в крові не є причиною нещасного випадку і не перебуває з ним причинно - наслідковому зв`язку, що встановлено, зокрема рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.12018 року у справі № 2040/6877/18.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ч.1 ст.. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що смерть загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 настала під час виконання службових обов`язків військової служби внаслідок одержання множинних вогнепальних кульових сліпих поранень грудної клітини з ушкодженням внутрішніх органів та не є наслідком перебування ОСОБА_2 у стані алкогольного сп`яніння, оскільки ним не вчинялось певних активних дій у стані алкогольного сп`яніння, які безпосередньо призвели до події, що спричинила його загибель, наголошує, що в межах спірних правовідносин сума одноразової допомоги повинна бути призначена та виплачена та складає 1 158 000, 00 грн. (1 544 грн. х 750).

Колегія суддів вважає вказаний вірним висновок суду першої інстанції щодо необхідності визнання протиправними дій відповідача та зобов`язання останнього призначити і виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 , втім зазначає, що судом невірно визначено суму до виплати, у зв`язку з чим рішення суду підлягає зміні, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, старший солдат ОСОБА_2 проходив військову службу за контрактом у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 на посаді водія - стрільця 1 відділення снайперів взводу снайперів.

ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , факт родинних зв`язків встановлено рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області.

02 січня 2017 року під час несення військової служби, участі в антитерористичній операції, в АДРЕСА_1 , на території взводного опорного пункту «ЄНОТ» ротного опорного пункту 9210 «Ворскла» військової частини польова пошта НОМЕР_1 , син позивача загинув від отриманих множинних вогнепальних кульових сліпих поранень грудної клітини з ушкодженням внутрішніх органів, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 11 січня 2017 року серія НОМЕР_2 .

Протоколом № 69 від 31 травня 2019 року комісія Міністерства оборони України з розгляду питань пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум розглянувши подані позивачем документи, відмовила в призначенні одноразової грошової допомоги з посиланням на статтю 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме: призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється, якщо загибель (смерть) військовослужбовця, є наслідком вчинення адміністративного правопорушення, або дій у стані алкогольного сп`яніння.

Вважаючи протиправним рішення відповідача щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги члену сім`ї загиблого військовослужбовця Збройних Сил України, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги, зокрема, у разі загибелі (смерті) військовослужбовців , військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 поширюється, в тому числі, на членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога, зокрема, у разі загибелі (смерті) військовослужбовців - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Згідно з положеннями пункту 1 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби.

Випадки, коли призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються встановлені пунктом 1 статті 164 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме, якщо загибель (смерть) військовослужбовця є наслідком:

а) вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення;

б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;

в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом);

г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Аналогічні положення закріплені в пункті 19 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 (далі по тексту - Порядок №975).

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що допомога не призначається і не виплачується лише у випадку, якщо смерть військовослужбовця є наслідком вчинення активних дій самим військовослужбовцем, який знаходиться у стані алкогольного сп`яніння. Сам факт знаходження військовослужбовця у стані алкогольного/наркотичного сп`яніння на час настання смерті не є підставою для відмови у призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги його членам сім`ї.

Тобто, на думку суду, в такому випадку необхідно встановити причинно-наслідковий зв`язок між станом сп`яніння військовослужбовця та його смертю (загибеллю).

Аналогічну позицію викладено в постановах Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі №813/4502/17 та від 11 квітня 2018 року у справі №802/1869/17-а.

Як вбачається з витягу з протоколу засідання Військово - лікарської комісії Північного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців №326 від 19 серпня 2017 року причина смерті ОСОБА_2 - «Множинні вогнепальні кульові сліпі поранення грудної клітки з ушкодженням внутрішніх органів». Поранення та причина смерті, одержане в результаті нещасного випадку, «ТАК», пов`язане з проходженням військової служби.

Згідно довідки про причину смерті №5 від 03.01.2017 року вбачається, що причиною смерті ОСОБА_2 02 січня 2017 року стало множинні вогнепальні кульові сліпі поранення грудної клітини з ушкодженням внутрішніх органів.

На переконання колегії суддів, зазначеними документами підтверджується, що смерть загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 настала під час виконання службових обов`язків військової служби внаслідок множинних вогнепальних кульових сліпих поранень грудної клітки та не є наслідком перебування ОСОБА_2 у стані алкогольного сп`яніння, оскільки ним не вчинялось певних активних дій у стані алкогольного сп`яніння, які безпосередньо призвели до події, що спричинила його загибель.

Вказане також підтверджується обвинувальним актом у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 1,5,7 ч. 2 ст. 115, ч.2 ст.15, ч.1,5,7 ч.2 ст.115, ч.3 ст.402 та ч.2 ст.15, ч.3 ст.408 КК України, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000005 від 02.01.2017 року, в якому зазначено, що смерть ОСОБА_2 стоїть у прямому причинному зв`язку з ушкодженнями і настала внаслідок множинних вогнепальних кульових сліпих поранень грудної клітини з ушкодженням внутрішніх органів.

Крім того, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.2018 року по справі № 2040/6877/18, що набрало законної сили, встановлено, що сам факт перебування військовослужбовця у стані алкогольного сп`яніння на час настання смерті не визначається нормами права, як підстава для відмови, а згідно з Акту розслідування від 05.01.2017 року, основними причинами і умовами, які сприяли вчиненню кримінального правопорушення є відсутність належного контролю за особовим складом, самоусунення від виконання своїх посадових обов`язків, не володіння військовослужбовцями в умовах особового періоду, тобто слабкий контроль з боку командирів за організацією повсякденної діяльності у місцях несення служби.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо того, що позивачем подано документи, які свідчать про те, що загибель (смерть) військовослужбовця не пов`язана з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення ним дій, зокрема, у стані алкогольного сп`яніння, оскільки законодавством чітко не визначено, який конкретно документ має бути поданий заявником про те, що загибель (смерть) військовослужбовця не пов`язана з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення ним дій, у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи самогубства, а тому до уваги мають бути взяті всі інші достовірні документи.

Також, суд при вирішення спору враховує, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року №8-рп/99 та від 20 березня 2002 року №5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року №5-рп/2002).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги членам сім`ї загиблого військовослужбовця Збройних Сил України.

Щодо розміру виплати одноразової грошової допомоги, варто зазначити наступне.

Відповідно до ч. 9 ст. 163 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зазначено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві визначається Порядком №975.

Відповідно до пункту 3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги, зокрема, у разі загибелі (смерті) військовослужбовця є дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть.

Отже, порядок виплати одноразової грошової допомоги та розмір їх виплати визначаються нормами чинними на день виникнення права на отримання грошової допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі №127/12061/17.

Як встановлено судом, відповідно до свідоцтва про смерть, день смерті ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Пунктом «а» частини першої статті 162 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в редакції чинній на дату виникнення права на отримання позивачем одноразової грошової допомоги, визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону.

Згідно із підпунктом 1 пункту 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в редакції чинній на дату виникнення права на отримання позивачем одноразової грошової допомоги, одноразова грошова допомога призначається і виплачується, зокрема, у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби.

Судом встановлено, що смерть ОСОБА_2 настала під час виконання обов`язків військової служби.

Аналогічна норма міститься в пункті 5 Порядку №975, в редакції чинній на дату виникнення права на отримання позивачем одноразової грошової допомоги, відповідно до якої одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату загибелі (смерті), рівними частками членам сім`ї, батькам та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста.

Таким чином, позивач має право на призначення одноразової грошової допомоги у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату загибелі, а саме - станом на 01 січня 2017 року.

У відповідності до ст.7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» установити у 2017 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2017 року - 1 544 гривні, з 1 травня - 1 624 гривні, з 1 грудня - 1 700 гривень.

Тобто, прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 02.01.2017 року (день смерті) складав 1 544 гривень.

За таких обставин, в даному випадку сума одноразової допомоги повинна бути призначена та виплачена складає 772 000 грн. (1 544 грн. х 500).

Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, втім застосовано невірну редакцію норми матеріального, у зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу Міністерства Оборони України - задовольнити частково, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 грудня 2021 року - змінити.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства Оборони України - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 грудня 2021 року - змінити.

Викласти абзац перший та третій резолютивної частини рішення наступним чином:

«Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 ) задовольнити частково.

Зобов`язати Міністерство оборони України (, 03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6) здійснити виплату ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 ) одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на день виникнення права на отримання такої допомоги, а саме у розмірі 772 000 грн.»

У задоволенні решти апеляційної скарги Міністерства Оборони України - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: Я.Б.Глущенко

С.Б.Шелест

Повний текст виготовлено 20 вересня 2022 року.