Справа № 380/3102/22
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2022-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/3102/22 пров. № А/857/10188/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Пліша М.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішенняЛьвівського окружного адміністративного суду від 08 червня 2022 року (суддя Кравців О.Р., м. Львів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у лютому 2022 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (далі ГУДПС у Львівській області), в якому просив: - визнати протиправними діями ГУ ДПС у Львівській області: 1) включення до інтегрованої картки платника інформації про наявність боргу зі сплати соціального внеску за період 2018-2020 роки в сумі 26477,44 грн.; 2) не включення до інтегрованої картки платника інформації про погашення боргу зі сплати єдиного соціального внеску за І-ІV квартали 2020 року на суму 9595,30 грн.; 3) включення відповідачем до інтегрованої картки платника інформації про погашення недоїмки за період ІІ-ІV квартали 2017 року та І кварталу 2018 року; - зобов`язати ГУ ДПС у Львівській області внести зміни до інтегрованої картки платника ОСОБА_1 шляхом: 1) виключення з неї інформації про наявність боргу зі сплати внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період 2018-2020 роки в сумі 26477,44 грн.; 2) включення до неї інформації про погашення боргу зі сплати єдиного соціального внеску за І-ІV квартал 2020 року на суму 9595,30 грн.; 3) виключення інформації про погашення боргу зі сплати внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період ІІ-ІV квартали 2017 року та І кварталу 2018 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до рішення суду в період з 01.05.2017 по 31.12.2019 у позивача не було обов`язку щодо сплати єдиного внеску, як у самозайнятої особи. Однак відповідачем протиправно не внесено зміни до його інтегрованої картки та поінформовано, що за рахунок сум, які надходять від платника такого внеску погашаються суми недоїмки у порядку календарної черговості їх виникнення. Наголошує, що у разі скасування вимоги про сплату податкового боргу, контролюючий орган повинен вчинити дії щодо відображення/коригування у особовій картці дійсного стану зобов`язань перед бюджетом.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08 червня 2022 року позов задоволено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження сплати адвокатським об`єднанням ЕКС ЮРЕ єдиного внеску за позивача у період 01.05.2017 по 31.12.2019, відтак висновки суду першої інстанції про те, що в даному випадку оскільки особа є найманим працівником, то платником єдиного внеску за неї є її роботодавець є неправильними.

Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року у справі №380/2812/21 визнано протиправною та скасовано вимогу №Ф-2396-51 Головного управління ДПС у Львівській області від 09.02.2021 про сплату боргу (недоїмки) винесену щодо ОСОБА_1 .

Вказане рішення залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 серпня 2021 року, та набрало законної сили 26.08.2021.

Позивач 12.01.2022 звернувся до відповідача із листом у якому вказав, що ним у січні 2022 року сплачено ЄСВ в сумі 9595,30 грн. за 2020 рік, який не сплачено в 2021 році з причин наявності вищевказаного спору, а також ЄСВ за січень-квітень 2017 року в сумі 2816,00 грн. (а.с.9, 10).

Листом (а.с.12) ГУДПС у Львівській області розглянувши запит позивача повідомило, що відповідно до ч. 6 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» за рахунок сум, що надходять від платника єдиного внеску або від державної виконавчої служби, погашаються суми недоїмки, штрафних санкцій та пені у порядку календарної черговості їх виникнення. Заборгованість по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування становить 26477,44 грн. за період з ІІ кварталу 2018 року по IV квартал 2020 року. Зазначено також, що відповідним рішенням суду визнано протиправною та скасовано вимогу, а не суму боргу (недоїмки).

Вважаючи зазначену позицію відповідача протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що нарахування відповідачем недоїмки по сплаті єдиного внеску зазначеної у скасованій вимозі є протиправним, оскільки позивач у період, за який йому нараховано таку недоїмку, перебував у трудових відносинах та отримував дохід, на підставі якого за нього роботодавцями сплачувався єдиний внесок.

Відповідно до приписів частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Закон №2464-VI).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до абзацу третього пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців).

Згідно із абзацом третім пункту 5 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

В абзаці першому пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у п.п. 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Абзац другий цієї ж норми встановлює, що у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону №2464-VI мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом є недоїмкою (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №2464-VI).

Відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної ст. 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Аналіз вищевикладених норм вказує, що необхідною умовою для сплати фізичною особою-підприємцем єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є здійснення такою особою підприємницької діяльності; самозайнятість особи, зокрема, здійснення нею незалежної професійної адвокатської діяльності та отримання доходу від такої діяльності. При цьому, неотримання доходу від таких видів діяльності, у відповідності до пункту частини першої статті 7 Закону №2464-VI, не дає підстав для звільнення від сплати єдиного внеску.

При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Як встановлено матеріалами справи, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року у справі №380/2812/21 визнано протиправною та скасовано вимогу від 09.02.2021 сформовану контролюючим органом внаслідок наявності у позивача недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування яка згідно з інтегрованими картками платника складала 38888,74 грн. (2017 рік 8448,00 грн., за 2018 рік 9828,72 грн., за 2019 рік 11016,72 грн., за 2020 рік 9595,30 грн.). Відповідач заперечуючи проти вказаного позову вказував, що за І квартал позивач за січень та лютий місяці зокрема повинен був сплатити єдиний соціальний внесок у мінімальному розмірі 2078,12 грн., за ІІ квартал 1039,06 грн. (за червень), за ІІІ квартал 3178,12 грн. (через підвищення мінімальної заробітної плати), за IV квартал 3300,00 грн.

У вказаному рішенні суд дійшов висновку, що оскільки Новіцький П,М, з 01.05.2017 по 31.12.2019 працював адвокатом в адвокатському об`єднанні «ЕКС ЮРЕ», за вказаний період у позивача відсутній обов`язок щодо сплати єдиного внеску як у самозайнятої особи.

З огляду на частину четверту статті 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, висновки суду у справі №380/2812/21 мають преюдиційне значення для розглядуваної справи.

Суд першої інстанції застосував правові висновки Верховного Суду, які викладені у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №160/3114/19 та від 04 грудня 2019 року у справі №440/2149/19. Окрім іншого, суд визначив, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, як і особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема, адвокатську та вважається самозайнятою особою, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Апелянт заперечує проти застосування вказаних висновків до даної справи, оскільки вважає, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження сплати адвокатським об`єднанням ЕКС ЮРЕ єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування за позивача у період з 01.05.2017 по 31.12.2019.

З приводу цього апеляційний суд зазначає, що страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті. Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.Отже, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків. Така правова позиція неодноразово була викладена Верховним Судом, зокрема у постанові від 09 вересня 2019 року у справі №242/5448/16-а.

З огляду на те, що застрахована особа не повинна відповідати за виконання чи невиконання страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, відтак доводи апелянта про те, що матеріали справи не містять доказів сплати ЄСВ є нерелевантними.

Відтак, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що нарахування відповідачем недоїмки по сплаті єдиного внеску зазначеної у скасованій вимозі є протиправним, оскільки позивач у період, за який йому нараховано таку недоїмку, перебував у трудових відносинах та отримував дохід, на підставі якого за нього роботодавцями сплачувався єдиний внесок.

Стосовно вимоги про зобов`язання відповідача внести зміни до інтегрованої картки платника податків, апеляційний суд зазначає.

Відповідно до підпункту 19-1.1.10 пункту 19-1.1 статті 19 ПК України встановлено, що контролюючі органи виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій ст. 19-3 цього Кодексу, зокрема, забезпечують ведення обліку податків, зборів, платежів.

Правила ведення в податкових органах оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначені Порядком ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженим наказом Міністерства фінансів України 12.01.2021 №5 (далі Порядок №5).

Згідно із підпунктом 1 пункту 1 Порядку №5 з метою обліку нарахованих і сплачених, повернутих та відшкодованих сум платежів територіальними органами ДПС відкриваються інтегровані картки платника за кожним платником та кожним видом платежу, які мають сплачуватися такими платниками на рахунки, відкриті в розрізі адміністративно-територіальних одиниць. Інтегрована картка платника містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та фондами загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування за відповідним видом платежу та відповідною адміністративно-територіальною одиницею. Облік платежів ведеться в інтегрованій картці платника окремими обліковими операціями в хронологічному порядку. При цьому кожна операція фіксується в окремому рядку із зазначенням виду операції та дати її проведення. Згідно із пп.4) інформація з рішення суду, прийнятого по суті п. 2 глави 4 (Відображення в інформаційній системі результатів адміністративного та/або судового оскарження донарахованих сум з відповідним перенесенням до ІКП) розділу V. (Перенесення до ІКП, визначених за результатами контрольно-перевірочної роботи, сум грошових зобов`язань, податкових та інших платежів, єдиного внеску. Методи контролю відповідності показників результатів контрольно-перевірочної роботи даним ІКП) статус податкових повідомлень-рішень / рішень / вимог та/або рішень щодо єдиного внеску змінюється відповідно до суті рішення (постанови) («Скасовується в судовому порядку» / «Вручено, судовий розгляд»).

Згідно з висновками Верховного Суду, які викладені в постановах від 19 лютого 2019 року у справі №825/999/17, від 26 лютого 2019 року у справі №805/4374/15-а, від 25 березня 2020 року у справі №826/9288/18), 30 листопада 2021 року у справі №300/3157/20), відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом. Відповідно, у разі скасування вимоги про сплату податкового боргу, контролюючий орган повинен вчинити дії щодо відображення/коригування у особовій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом.

Відтак, суд першої інстанції правильно задовольнив позовну вимогу про зобов`язання ГУДПС у Львівській області внести зміни до інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 .

Оцінюючи наведені скаржником доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення адміністративного позову.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження апелянта не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 червня 2022 року в справі № 380/3102/22- без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
М. А. Пліш