Справа № 120/3801/22
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2022-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

20 вересня 2022 р. Справа № 120/3801/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Чернюк Алли Юріївни, розглянувши у письмовому проваджені в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури про стягнення заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі позивач) з адміністративним позовом до Вінницької обласної прокуратури (далі - відповідач) про стягнення заробітної плати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.02.2022 року по справі №380/20963/21 її поновлено на посаді прокурора Томашпільського відділу Могилів-Подільської місцевої прокуратури Вінницької області з 23.10.2021 року. Однак, вказане рішення виконано 06.04.2022 року, а тому позивач просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за період невиконання рішення суду з 23.02.2022 року по 05.04.2022 року у розмірі 10825,99 грн.

Ухвалою суду від 11.05.2022 року відкрито провадження у даній справі, вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Даною ухвалою також встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.

30.05.2022 року на адресу суду від представника Вінницької обласної прокуратури надійшло клопотання, у якому відповідач просив здійснювати розгляд справи у порядку загального позовного провадження, та продовжити строк на подання відзиву.

Ухвалою від 31.05.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника Вінницької обласної прокуратури про здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження та продовжено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву на п`ятнадцять днів з дня отримання ухвали.

20.06.2022 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому він заперечує щодо задоволення даного позову. Зокрема зазначає, що позивач із заявою про добровільне виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.02.2022 року в частині поновлення на посаді, що слугувало б підтвердженням її волевиявлення продовжувати фактичну службу на відповідній посаді прокурора, до Вінницької обласної прокуратури не зверталася. Виконавчі документи до Вінницької обласної прокуратури про поновлення позивача на посаді також не надходили. На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.02.2022 року, після того як ОСОБА_1 прибула до установи, наказом керівника Вінницької обласної прокуратури №199к від 06.04.2022 року її поновлено на посаді прокурора Томашпільського відділу Могилів-Подільської місцевої прокуратури Вінницької області.

На переконання відповідача, аналіз статей 21 та 24 КЗпПУ вказує, що процес поновлення на роботі здійснюється за принципом диспозитивності, тобто за наявності волевиявлення особи. Для цього необхідна або заява від особи, яка бажає поновитися на посаді та працювати, або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Таким чином, на думку представника відповідача, порушень вимог статті 236 КЗпП України з боку Вінницької обласної прокуратури не вбачається, а відтак відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення про поновлення на роботі.

Окрім того, представник відповідача вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом.

Суд, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні фактичні обставини.

Позивач, ОСОБА_1 , в період з 01.11.2001 року по 22.10.2021 року працювала в органах прокуратури України.

У зв`язку із набранням чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" №113-ІХ, яким запроваджено реформування системи органів прокуратури розпочалася атестація, яка проводиться у порядку, передбаченому законодавством.

На підставі рішення П`ятнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів від 13.09.2021 №428, наказом керівника Вінницької обласної прокуратури від 20.10.2021 № 1368к позивача звільнено з посади прокурора Томашпільського відділу Могилів - Подільської місцевої прокуратури Вінницької області на підставі п.п. 2 п. 19 розділу II Прикінцеві та Перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" з 22.10.2021.

Вказані обставини встановлені рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.02.2022 року по справі №380/20963/21, яке набрало законної сили 06.07.2022 року, відтак такі відповідно до положень ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.02.2022 року по справі №380/20963/21, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.07.2022 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Вінницької обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення про неуспішне проходження атестації, наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Визнано протиправним та скасовано рішення п`ятнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 13.09.2021 № 428 про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації. Визнано протиправним та скасовано наказ керівника Вінницької обласної прокуратури від 20.10.2021 № 1368к, яким ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Томашпільського відділу Могилів-Подільської місцевої прокуратури Вінницької області. Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Томашпільського відділу Могилів-Подільської місцевої прокуратури Вінницької області з 23.10.2021. Стягнуто з Вінницької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.10.2021 по 22.02.2022 у сумі 31 358 (тридцять одна тисяча триста п`ятдесят вісім) грн 04 копійки. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Томашпільського відділу Могилів-Подільської місцевої прокуратури Вінницької області та стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати за один місяць в розмірі 8026 (вісім тисяч двадцять шість) грн 17 коп. звернуто до негайного виконання

На виконання вищезгаданого рішення суду першої інстанції, наказом керівника Вінницької обласної прокуратури №199к від 06.04.2022 року ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора Томашпільського відділу Могилів-Подільської місцевої прокуратури Вінницької області з 23.10.2021 року.

Зважаючи на те, що судове рішення було виконано відповідачем із затримкою, відтак, позивач вважає бездіяльність відповідача щодо негайного виконання рішення суду протиправною та звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання судового рішення в сумі 10825,99 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, та визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.ч. 2-3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про, зокрема, поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Частиною 7 ст. 235 КАС України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Суд наголошує, що добровільне виконання рішення суду боржником є його законодавчо встановленим обов`язком. Зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.

Отже, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Аналіз наведених правових норм свідчить, що судове рішення про поновлення позивача на посаді підлягало виконанню з дати його прийняття.

В той же час, судом встановлено, що позивача було поновлено на посаді прокурора Томашпільського відділу Могилів-Подільської місцевої прокуратури Вінницької області лише 06.04.2022 року, наказом керівника Вінницької обласної прокуратури №199к від 06.04.2022 року.

Суд наголошує, що 22.02.2022 року в судовому засіданні по справі № №380/20963/21 за участю представника Офісу Генерального прокурора, Вінницької обласної прокуратури Мельничука Ю.І. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.02.2022 року по справі №380/20963/21, а отже відповідач з 22.02.2022 був обізнаний про негайне виконання даного рішення суду в частині поновлення позивача на посаді.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена ст. 236 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Так, статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За змістом положень статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно має виконуватися не за загальним правилом - з дати набрання ним законної сили, а негайно з моменту його проголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян. Законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду. Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

При цьому, суд зауважує, що середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно зі ст. 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст. 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Зазначена позиція суду узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 27.01.2022 по справі № 580/5185/20.

Отже, рішення суду від 22.02.2022 року, яке підлягало негайному виконанню в частині поновлення позивача на посаді, відповідачем фактично виконано 06.04.2022 року, коли був виданий наказ керівника Вінницької обласної прокуратури №199к від 06.04.2022 року.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що невиконання відповідачем протягом тривалого часу рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.02.2022 року по справі №380/20963/21 про поновлення позивача на посаді має наслідком застосування приписів статті 236 Кодексу законів про працю України про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

При цьому, суд критично оцінює доводи відповідача про відсутність в діях Вінницької обласної прокуратури зволікання у виконанні рішення суду про поновлення позивача на роботі, оскільки протягом тривалого часу ОСОБА_1 не зверталася до відповідача із відповідною заявою, а також за примусовим виконанням рішення суду, в той же час, як вважає відповідач, процес поновлення на роботі здійснюється за принципом диспозитивності, тобто за наявності волевиявлення особи. Для цього необхідна або заява від особи, яка бажає поновитися на посаді та працювати, або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Так, аналіз вищезазначених правових норм свідчить, що законодавцем визначений обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі. У випадку невиконання цього обов`язку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку. Тобто законодавцем визначено два шляхи негайного виконання судового рішення - добровільно або у примусовому порядку.

Негайним виконанням судового рішення про поновлення на роботі є його виконання не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу оголошення рішення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадянина.

Верховним Судом неодноразово наголошено, зокрема в постановах від 31.07.2019 року в справі № 813/593/17, від 24.09.2019 року в справі № 826/16191/17, від 03.10.2019 року в справі № 804/8042/17, що положення Кодексу законів про працю України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, в цьому випадку - пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

Суд наголошує, що законодавством України не передбачено обов`язку із зверненням працівника до роботодавця із заявою про поновлення його на роботі, оскільки судове рішення про поновлення позивача на роботі мало виконуватися негайно без прив`язки до вчинення будь-яких дій з боку позивача.

При цьому, звернення до органів ДВС для примусового виконання рішення про поновлення на посаді незаконно звільненого працівника також жодним чином не виключають відповідальності роботодавця за ст.236 КЗпП України.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що обов`язок відповідача щодо виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді, з якої її незаконно було звільнено, виник одразу після прийняття відповідного судового рішення.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Обов`язковість судового рішення віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень за змістом статей 14, 370 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, органами державної влади, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Відповідно, судове рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню та жодним чином не може ставитися в залежність від будь-яких обставин, окрім непереборних.

Аналогічну за змістом правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 24.09.2021 року в справі № 640/755/19.

Надаючи оцінку доводам відповідача щодо строку звернення позивача до суду з даним позовом, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 5 ст. 122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

У відповідності до положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У постанові від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17 Верховний Суд визначив природу вимоги про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, та дійшов висновку, що такий спір є спором про оплату праці, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині 2 статті 233 КЗпП України.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині 2 статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь яким-строком

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині 2 статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.

Таким чином, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не може бути обмежено будь-яким строком звернення до суду.

Враховуючи наведене, позивачем не пропущено строк звернення до суду, відтак, суд дійшов висновку, про необґрунтованість доводів відповідача в цій частині.

Інші доводи сторін, викладені в заявах по суті, висновків суду не спростовують, при цьому, вважаю за необхідне звернути увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

В свою чергу, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 21 березня 2018 року в справі № 243/2748/16-ц, від 27 червня 2019 року в справі №821/1678/16, від 30 вересня 2020 року в справі № 824/222/18-а.

Визначаючись щодо суми середнього заробітку, що належить для виплати позивачу за час затримку виконання рішення про поновлення на роботі, суд враховує таке.

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Приймаючи рішення від 22.02.2022 року в справі № 380/20963/21 суд прийшов до висновку, що на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата за час вимушеного прогулу в сумі 31358 (тридцять одна тисяча триста п`ятдесят вісім) грн. 04 коп. При цьому суд виходив з того, що згідно з довідкою Вінницької обласної прокуратури №21-Ф-364 від 25.10.2021 року, середньоденна заробітна плата позивача станом складає 373,31 грн.

Як зазначалося судом, відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з дати прийняття судового рішення (22.02.2022) та наказу про поновлення позивача на роботі (06.04.2022), судом встановлено, що період затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі становить 29 робочих днів.

Відтак, середній заробіток позивача за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 22.02.2022 по 06.04.2022 включно становить 10825,99 грн. (373,31 грн. середньоденна заробітна плата х 29 робочих днів), який підлягає стягненню на користь позивача.

При цьому, суд звертає увагу, що згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові по справі №826/6583/14 від 15.02.2019 суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Крім того, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Норми частин 2 та 3 ст. 9 КАС України визначають, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем в обґрунтування заявлених вимог, суд доходить висновку, що з вищенаведених мотивів і підстав, адміністративний позов підлягає задоволенню.

За приписами ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки, позивач не понесла витрат по сплаті судового збору відтак розподіл судового збору не проводиться.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Стягнути з Вінницької обласної прокуратури (, вул. Монастирська, 33, м. Вінниця) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.02.2022 року по справі №380/20963/21 про поновлення на роботі з 23.02.2022 року по 05.04.2022 року в сумі 10825,99 грн. (десять тисяч вісімсот двадцять п`ять гривень дев`яносто дев`ять копійок), з відрахуванням при виплаті встановлених законом податків і зборів.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 );

Відповідач: Вінницька обласна прокуратура (, вул. Монастирська, 33, м. Вінниця).

Суддя Чернюк Алла Юріївна