Справа № 200/14460/21
Суддя: Дмитрієв В.С.
Дата ухвалення: 2022-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2022 року Справа№200/14460/21

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Дмитрієва В.С., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Донецького апеляційного суду, Державної судової адміністрації України, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби в Донецькій області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

27 жовтня 2021 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Донецького апеляційного суду про:

визнання протиправними дії Донецького апеляційного суду щодо нарахування та виплати судді Донецького апеляційного суду ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року із застосуванням щомісячного обмеження її нарахування, згідно з частиною 3 статті 29 Закону України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13 квітня 2020 року;

зобов`язання Донецький апеляційний суд провести нарахування суддівської винагороди судді Донецького апеляційного суду ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року включно на підставі частин 2,3,4 статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів без застосування будь яких обмежень, передбачених частиною 3 статті 29 Закону України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13 квітня 2020 року, з урахуванням раніше виплачених сум, у розмірі 449 928,69 гривень;

стягнути з Донецького апеляційного суду на користь ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду в розмірі 449 928,69 грн. (чотириста сорок дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять вісім гривень 69 копійок).

Позовні вимоги мотивовані тим, що у жовтні 2018 року позивача зараховано до штату на посаду судді Донецького апеляційного суду та встановлено щомісячну доплату за вислугу років в розмірі 70% посадового окладу. З січня 2020 року по 18 квітня 2020 року суддівська винагорода, для визначення розміру якої використовувався посадовий оклад виходячи з 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1січня 2020 року з застосуванням регіонального коефіцієнта 1.1 та доплати за вислугу років в розмірі 70% від посадового окладу. Проте з квітня 2020 року відповідач почав обмежувати нарахування суддівської винагороди, у зв`язку з чим розмір винагороди перестав відповідати розміру, установленому Законом. Позивач не погоджується із сумою виплаченої їй суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року та вважає, що відповідачем порушено її право на належне матеріальне забезпечення виходячи із того, що відповідач, діючи всупереч приписам статей 19 та 130 Конституції України, порушив норми спеціального Закону України Про судоустрій і статус суддів та застосував обмеження розміру суддівської винагороди передбачені Законом України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13 квітня 2020 року № 553-IX.

Відповідач 1 позов не визнав, надав відзив на адміністративний позов за змістом якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач вказав, що Донецький апеляційний суд є розпорядником коштів нижчого рівня, тобто бюджетною установою, яка уповноважена на утримання асигнувань, прийняття зобов`язань та здійснення виплат з бюджету на виконання своїх функцій. Оскільки Законом України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ встановлено обмеження нарахування, зокрема, суддівської винагороди, у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, тому нарахована суддівська винагорода обмежується максимальним розміром 47 230 грн. на місяць. Крім того відповідач вказав про відсутність підстав для нарахування та виплати недоплаченої з урахуванням обмежень суддівської винагороди за 28 серпня 2020 року, оскільки обмеження заробітної плати позивача здійснювалося в період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року.

Відповідач 2, Державна судова адміністрація України, відзив на адміністративний позов не надав. На виконання вимог ухвали суду повідомив про те, що зміни до кошторису Донецького апеляційного суду стосовно зменшення бюджетних асигнувань за КВКВ 2111 «Заробітна плата» Державною судовою адміністрацією України у 2020 році не вносились.

Третя особа пояснень або заперечень проти позову не надала.

Ухвалою судді Донецького окружного адміністративного суду від 1 листопада 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено розгляд справи провести за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 18 листопада 2021 року залучено як другого відповідача у справі Державну судову адміністрацію України та витребувано додаткові докази.

Ухвалою суду від 30 грудня 2021 року вирішено адміністративну справу розглядати за правилами загального позовного провадження, продовжити строк проведення підготовчого провадження на тридцять днів, призначити підготовче засідання на 27 січня 2022 року, повторно витребувати докази у справі.

Ухвалою суду від 27 січня 2022 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 1 березня 2022 року.

1 березня 2022 року судове засідання у справі не відбулось, у зв`язку з введення воєнного стану, постійними обстрілами території України та введення активних бойових дій на території Донецької області, з метою недопущення випадків загрози життю, здоров`ю та безпеці учасників справи.

Ухвалою суду від 14 червня 2022 року вирішено відкласти розгляд справи, продовжити строк розгляду справи на більш тривалий, розумний термін та встановити учасникам справи строк для надання клопотання про розгляд справи без їх участі в порядку письмового провадження або надання клопотання про відкладення розгляду справи до закінчення воєнного стану на території України.

Судове засідання по справі призначено на 22 вересня 2022 року, про що повідомлено сторін.

Сторони у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Від позивача та Державної судової адміністрації України надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутністю.

На підставі частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у письмовому провадженні.

Суд, дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наказом В.о. голови Донецького апеляційного суду від 2 жовтня 2018 року №29 к зарахована, як раніше обрана на посаду судді безстроково, до штату Донецького апеляційного суду з 2 жовтня 2018 року, з посадовим окладом відповідно до штатного розпису.

Проте, за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року суддівську винагороду позивачеві нараховано та виплачено в обмеженому розмірі, який не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, відповідно до вимог статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік.

Так, згідно з довідкою Донецького апеляційного суду №311.16/168/2021 від 19 жовтня 2021 року сума обмеження суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року становить 449928,69 грн.

Не погодившись із обмеженням розміру суддівської винагороди, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

12 березня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, якою з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX, яким Закон України Про Державний бюджет України на 2020 рік доповнено статтею 29 наступного змісту:

Стаття 29. Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)..

Відповідно до статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначено положеннями Закону України Про судоустрій і статус суддів від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII).

Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною другою статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Пунктом 1 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII встановлено базовий розмір посадового окладу судді апеляційного суду - 50 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 135 Закону № 1402-VIII до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років 15 відсотків, більше 5 років 20 відсотків, більше 10 років 30 відсотків, більше 15 років 40 відсотків, більше 20 років 50 відсотків, більше 25 років 60 відсотків, більше 30 років 70 відсотків, більше 35 років 80 відсотків посадового окладу.

Суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук із відповідної спеціальності в розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду (частина сьома статті 135 Закону № 1402-VIII).

Відповідно до частини дев`ятої статті 135 вказаного Закону обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

У рішенні від 08 квітня 2016 року № 4-рп/2016 у справі № 1-8/2016 Конституційний Суд України вкотре зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя.

Однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

У рішенні від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 у справі № 1-2/2013 Конституційний Суд України зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.

У рішенні від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 у справі № 1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність. Така позиція Конституційного Суду України збігається з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

У рішенні від 11 березня 2020 року № 4-р/2020 у справі № 1-304/2019 (7155/19) Конституційний Суд України висловив позицію, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

З огляду на викладене, аналіз вищевказаних положень дає підстави суду дійти висновку про те, що законодавцем визначено регулювання суддівської винагороди виключно Законом України Про судоустрій і статус суддів, що узгоджується з приписом частини другої статті 130 Конституції України.

Тобто Закон України Про судоустрій і статус суддів є спеціальним по відношенню до встановлення розміру суддівської винагороди.

При розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.

Оскільки Закон України Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" № 553-IX від 13 квітня 2020 року не скасовував норми Закону України Про судоустрій і статус суддів № 1402-VIII від 02 червня 2016 року щодо розміру суддівської винагороди, тому при визначенні розміру суддівської винагороди відповідач повинен був керуватись вимогами статті 135 Закону № 1402-VIII, якою чітко визначено, що базовий розмір суддівської винагороди для судді місцевого суду складає 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року разом з відповідними доплатами та регіональним коефіцієнтом.

Доводи відповідача про те, що він як бюджетна установа може проводити нарахування і виплати лише в рамках законодавства України в межах бюджетних асигнувань на поточний фінансовий рік є слушними, однак вони не нівелюють висновки суду про необхідність застосування спеціального Закону № 1402-VIII при нарахуванні і виплаті суддівської винагороди.

При цьому суд вважає за необхідне зауважити, що за приписами статті 148 Закону № 1402-VIII фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначаються окремим рядком щодо Верховного Суду, Вищої ради правосуддя, апеляційної палати вищого спеціалізованого суду, а також у цілому щодо апеляційних, місцевих судів.

Видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку.

Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України не можуть бути скорочені в поточному фінансовому році.

Отже, беручи до увагу той факт, що до прийняття змін до Державного бюджету України на 2020 рік Законом № 553-IX від 13 квітня 2020 року суддівська винагорода нараховувалась та виплачувалась у відповідності до вимог статті 135 Закону № 1402-VIII в повному обсязі, суд дійшов висновку про те, що жодних правових підстав для застосування обмеження при нарахуванні та виплати суддівської винагороди у відповідача не було.

При цьому жодних належних та допустимих доказів того, що розмір бюджетних видатків на суддівську винагороду не дозволив відповідачу виплатити суддівську винагороду в повному обсязі, відповідач суду не надав.

Також суд вважає, що обмежуючи розмір суддівської винагороди, шляхом внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, всупереч вимогам частини другої статті 130 Конституції України та статті 135 Закону №1402-VIII, а також юридичній позиції Конституційного Суду щодо незалежності суддів, законодавець зумовив ситуацію, з огляду на яку, розпорядники бюджетних коштів, серед яких і відповідач у даній справі, виконуючи вимоги Бюджетного кодексу України, вимушені вчиняти дії, що порушують права та гарантії суддів. Однак, необхідність виконання відповідачем, як розпорядником бюджетних коштів, вимог чинного законодавства, не змінює правової природи таких дій, що за своєю суттю мають ознаки протиправності, оскільки порушують конституційні гарантії суддів.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що здійснивши нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року з обмеженнями, передбаченими статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, відповідач порушив гарантоване Конституцією України право на належне матеріальне забезпечення судді як одну із складових його незалежності.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на Рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 у якому відображений висновок, що соціально-економічні права громадян не є абсолютними. Дане рішення Конституційного Суду України не стосуються гарантій незалежності суддів, однією з яких є суддівська винагорода, а обставини та питання, які ним розглядались, є відмінними від даної справи.

Стосовно посилання відповідача на рішення Ради суддів України суд зазначає, що вказані рішення не є нормативно-правовими актами і, відповідно, не носять обов`язкового характеру.

Стосовно належного відповідача у справі, суд зазначає, що позивачем не заявлено позовних вимог до Державної судової адміністрації України, сторонами не надана інформація про обмеження асигнування відповідача-1, які Державна судова адміністрація України затвердила в його кошторисі (на 2020 рік), у зв`язку з набранням чинності Законом України від 13 квітня 2020 року № 553-IX «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік"».

При цьому, Верховний Суд у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 160/15370/20 зазначив, що враховуючи встановлення судами попередніх інстанцій розпорядника коштів в даному випадку, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині позовних вимог про протиправність дій Дніпровського апеляційного суду. Суд зазначає, що саме відповідач-1 є розпорядником коштів нижчого рівня та здійснює нарахування і виплату позивачу суддівської винагороди; обраний позивачем спосіб захисту повністю відновлює порушене право позивача на отримання суддівської винагороди в належному розмірі;додаткове визнання рішень, дій або бездіяльності Держаної судової адміністрації України протиправними не вплине на вирішення по суті заявлених позивачем позовних вимог;у суду відсутні підстави для виходу за межі позовних вимог згідно з ч. 2 ст. 9 КАС України, оскільки позивачем обрано ефективний спосіб захисту її прав.

Отже, суд дійшов висновку про відсутність потреби у визнані протиправними рішень, дій або бездіяльності Держаної судової адміністрації України в межах цієї справи для захисту прав позивача.

Таким чином, суд визнає протиправними дії відповідача - 1 щодо нарахування та виплати суддівської винагороди позивачеві за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року із застосуванням обмеження розміру суддівської винагороди передбаченого статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення з Донецького апеляційного суду на користь позивача недоплачену суму суддівської винагороди, суд зазначає наступне.

У пункті 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845, зазначено, що в разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою. При цьому положення пунктів 28-34 цього Порядку застосовуються лише щодо зазначеної бюджетної програми.

При цьому, п. 1 вказаного Порядку, цей Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Верховний Суд у постанові від 29 липня 2021 року у справі № 340/1727/20 зазначив, що вимога про стягнення заборгованості з виплати суддівської винагороди є способом захисту порушеного права.

Саме цей спосіб захисту порушеного права обрано позивачем. У суду відсутня необхідність для додаткового визначення механізму (способу) виконання цього рішення шляхом безспірного списання з бюджетної програми 0501150, оскільки порядок виконання рішення суду про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників уже встановлений законодавством.

Також суд зазначає, що в межах цієї справи сума недоплаченої суддівської винагороди в розмірі 449928,69 грн. не є спірною, оскільки саме відповідач-1 визначив цю суму в довідці від 19 жовтня 2021 року № 3.11-16/168/2021.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "РуїзТорія проти Іспанії" (RuizToriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

З урахуванням зазначеного суд не надає оцінку іншим доводам сторін, оскільки вони не мають суттєвого впливу на рішення суду за результатами вирішення цього спору.

Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору в силу положень п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2-15, 31-32, 72-80, 160-161, 168, 171, 173-183, 192-198, 210, 223-225, 227-229, 241-246, 250-251, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Донецького апеляційного суду щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року із застосуванням обмеження розміру суддівської винагороди передбаченого статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік.

Зобов`язати Донецький апеляційний суд (, місце знаходження: Донецька обл. м. Маріуполь пр. Миру, буд. 1а) нарахувати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) суддівську винагороду, обчисливши її відповідно до статті 130 Конституції України та вимог статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, без застосування обмежень, передбачених ст.. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», з урахуванням раніше виплачених сум, у розмірі 449 928,69 грн.

Стягнути з Донецького апеляційного суду (, місце знаходження: Донецька обл. м. Маріуполь пр. Миру, буд. 1а) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) недоплачену суддівську винагороду в розмірі 449 928,69 грн. (чотириста сорок дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять вісім гривень 69 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя В.С. Дмитрієв