Справа № 420/12000/21
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2022-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

Головуючої судді Бойко О.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом громадянина Сирії ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення №26-21 від 02.02.2021 р. та зобов`язання визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визнання протиправними дії в частині не роз`яснення причин відмови та порядку оскарження рішень, вирішив відмовити в задоволенні адміністративного позову.

І. Суть спору:

Позивач, громадянин Сирії ОСОБА_1 , звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до відповідачів, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України, в якому просив:

1.Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 26-21 від 02 лютого 2021 року про відмову у визнанні громадянина Сирії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

2.Зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Сирії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

3.Визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в частині не роз`яснення ОСОБА_1 причин відмови та порядку оскарження рішень про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ІІ. Аргументи сторін.

(а) Позиція Позивача

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне.

Позивач вважає, що під час прийняття оскаржуваного рішення відповідачі належним чином не дослідили ситуацію у країні його походження, де існує військовий конфлікт, оскільки наявні загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю, безпеці чи свободі позивача, що є умовою для надання додаткового захисту у відповідності до вимог п.п.4, 13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

На думку позивача, відмова відповідача в наданні йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, може мати наслідком виникнення у позивача обов`язку повернутись до країни походження, що є порушенням норм законодавства України та міжнародного права.

(б) Позиція Відповідачів

11.10.2021 від представника відповідача, Державної міграційної служби України, надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник відповідача вказує, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності в нього ознак, передбачених пп.1, 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки його твердження носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні.

Відповідач вважає, що на теперішній час соціально-політична ситуація в певних регіонах Сирії є стабілізованою, під повним контролем сирійського уряду, що не виключає обставини повернення шукача захисту та подальшого безпечного оселення та проживання в країні своєї громадянської належності.

При цьому, позивач не надав доказів його переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а елемент його побоювання зазнати примусового призову до урядових збройних сил Сирії у разі його повернення до країни громадянської належності відповідач не визнає таким, що може мати відношення до визначення статусу біженця, а також створювати для нього серйозну шкоду. У позивача відсутні індивідуальні об`єктивні обставини, які б унеможливлювати проходження ним строкової служби, з урахуванням наявності офіційної альтернативи проходження такої служби шляхом сплати відповідного мита. Крім того, наявність паспортного документу, що видано на 6 років підтверджує факт проходження строкової служби в Сирії.

11.10.2021 від представника відповідача, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив в задоволенні позовних вимог відмовити з аналогічних підстав, які викладені у відзиві відповідача 2.

ІІІ Процедура та рух справи

15.07.2021 ухвалами Одеський окружний адміністративний суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами загального позовного провадження, витребував особову справу позивача та зупинив провадження у справі.

16.12.2021 суд ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 15.02.2022.

12.07.2022 суд ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, продовжив розгляд справи у письмовому провадженні.

ІV. Обставини справи встановлені судом та докази на їх підтвердження

Позивач в січні 2019 року нелегальним шляхом дістався російсько-українського кордону, державний кордон України перетнув таємно, поза пунктом пропуску, поблизу м. Харків, що підтверджується матеріалами особової справи.

15.06.2020 позивач звернувся до відповідача 1 із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування вказаної заяви позивач зазначив, що після початку війни в Сирії влада змусила його піти в армію і служити. Позивач після поранення обіцяв повернутись на службу, проте вирішив втекти спочатку в Ливан на три місяці, а потім в Російську Федерацію. Після закінчення візи позивачу порадили поїхати до України та обіцяли там її поставити, проте вже на кордоні позивач дізнався, що візи немає та, що він знаходиться в Україні нелегально. Позивач проживав в Україні біля 2-х років та його клієнти на роботі порадили звернутись в міграційну службу та узаконити своє місцезнаходження легально, оскільки він не зможе повернутись в Сирію, де його шукає влада. Позивач у вказаній заяві просить допомоги йому надати захист та можливість жити та працювати в Україні законно (т.1 а.с.99-101).

За результатами розгляду матеріалів особової справи позивача на підставі проведеного анкетування та протоколу співбесіди, відповідач 1 виніс Висновок про прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.176-178).

22.06.2020 відповідач 1 виніс Наказ № 117 «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (т.1 а.с.179).

11.12.2020 відповідач 1 склав Висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з додатками у вигляді інформаційних матеріалів (ІКП) щодо ситуації по країні громадянської належності позивача (т.1 а.с.73-95).

02.02.2021 відповідач 2 прийняв рішення № 26-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з підстав відсутності стосовно заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (т.1 а.с.69-70).

26.02.2021 відповідач 1 виніс Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 348. Вказане повідомлення позивач отримав 25.06.2021, про що свідчить його розписка (т.1 а.с.66).

IV. Джерела права та висновки суду

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі Закон № 3671-VI).

Пункт 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI визначає, що біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI).

За приписами частин першої та другої статті п`ятої Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд з матеріалів особової справи встановив, що позивач вибув з території Сирії влітку 2017 року на територію Лівану, де перебував близько 3-х місяців та оформив приватну одноразову візу до Російської Федерації, проживав там приблизно до січня 2019 року, здійснюючи звідти двічі короткострокові виїзди до Лівану з метою оформлення російських віз.

Суд звертає увагу, що враховуючи тривалий час перебування на території Російської Федерації позивач не надав доказів звернення за міжнародним захистом, хоча в разі обґрунтованості побоювань зазнати переслідувань на Батьківщині позивач повинен був звернутись за захистом на території Росії.

При цьому, суд наголошує, що позивач в січні 2019 року нелегально та таємно перетнув державний кордон України поза пунктом пропуску, поблизу м. Харків, а із заявою про набуття міжнародного захисту звернувся лише через 1 рік та 6 місяців після передування на території України у якості нелегального мігранта.

За таких обставин, факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дані звернення до територіального органу ДМС із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише потребою у легалізації на території України.

Зазначена позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом повністю узгоджується із позицією Верховного Суду, зокрема, висловленою у постанові від 14.03.2018 по справі №820/1502/17.

Так, Верховний Суд зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

При цьому, суд встановив, що відповідно до додаткового протоколу співбесіди з позивачем на питання співробітника міграційної служби чому він не залишився на території Лівану чи Російської Федерації позивач повідомив, що в Лівані він не планував залишатись, бо там постійні проблеми з людьми, які втекли з Сирії, їм не надають працювати на виникають постійні конфлікти. Також позивач повідомив, що в РФ ситуація була краще, він там працював поваром в ресторані, а коли обікрали його сумки і товар, термін дії його візи закінчився знайомий порадив поїхати до України, бо там кращі умови, можна жити та працювати (т.1 а.с.194).

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 7 ст.7 Закону України №3671-VI встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У своїй заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач повідомив про наявний збройний конфлікт на території Сирії та побоювання понести покарання через втечу з армії. При цьому, з протоколів співбесіди суд встановив суперечливі дані, оскільки позивач плутається в наданні тверджень щодо періоду проходження ним військової служби, присвоєнні військового звання. Крім того, позивач не надав обіцяного військового квитка на підтвердження проходження ним строкової військової служби в Сирії та ніяким чином не підтвердив здійснення щодо нього розшукових дій з боку сирійського уряду, так само як і отримання ним або членами його родини відповідних повісток.

Суд звертає увагу, що пунктом 167 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації об`єднаних націй у справах біженців (відповідно до Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосується статусу біженця) дезертирство, завжди і у всіх країнах, обов`язкова чи не обов`язкова служба - розглядається як кримінальний злочин. Покарання відрізняється в залежності від країни, і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування.

Побоювання переслідувань або покарання за дезертирство або ухиляння від призову самі по собі - не являються за визначенням обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань.

Суд зауважує, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також слід враховувати, що відповідно до діючого законодавства Сирії під час бойових дій чоловіки мають офіційні підстави для отримання відстрочки від армії, яку можна отримати як на території Сирії, так і за кордоном. Крім того, з аналізу актуальної ІКП станом на жовтень 2019 року (доповідь Датського офісу з питань міграції) вказує на існування офіційної альтернативи проходженню строкової військової служби в сирійській армії шляхом сплати відповідного мита, що застосовується в основному для сирійців, які прибувають з-за кордону.

Окрім того, сирійською владою в 2015 році видано низку нормативно-правових актів щодо амністії в`язнів, політв`язнів та дезертирів. Президент Сирії Башшар Аль-Асад підписав Указ №32 про надання амністії та звільнення від відповідальності за ухилення від призову до лав збройних сил для всіх громадян як в країні, так і поза її межами, а також за злочини, передбачені Законом «Про військовий обов`язок та військову службу», скоєні до 25.07.2015.

Також суд звертає увагу, що ні позивач, ні члени його родини ніколи не були членами політичних партій та релігійних, військових або громадських організацій. При проведенні співбесіди позивач надав інформацію, що його колишня дружина та рідний син проживають у м. Латакія, соціально-політична ситуація в регіоні їхнього проживання є задовільною та повністю контролюється сирійським урядом. Крім того, рідний дядько позивача проживає в будинку родини у м. Хама, яке заявник відносить до регіонів з відносно спокійною ситуацією, який контролюється державною владою. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи, зокрема, в протоколі співбесіди від 22.06.2020 позивач повідомив, що в рідному для позивача місті військових зіткнень немає, а в м. Латакія, Тартус, Дамаск, Хомс, Хама відносно спокійна ситуація (т.1 а.с.167).

Крім того, відповідно до статті Country Guidance: Syria Common analysis and guidance note, датованою 09.2020: «…Станом на березень 2020 р. більша частина провінції Хама перебувала під контролем проурядових сил і лише вузька смуга, що простягалась вздовж північного кордону Хами з провінцією Ідліб, що простягалася від Каури на сході до Карфуса на заході, все ще контролювалась опозиційними фракціями… Відносна стабільність міста Хама призвела до значної тенденції внутрішньої міграції і поселення в Хамі… Протягом 2019 року в Хамі відбулося близько 25 000 переміщень у напрямку повернення, з яких 18 000 були поверненнями в межах мухафази, а решта повернулись переважно з губернаторства Ідліб..» (т.1 а.с.85).

Відповідно до листа заступника директора начальника Управління консульського забезпечення ДКС № 71/ВКЗ/15-500-65252 від 06.09.2018 за інформацією Посольства України в Ліванській Республіці, урядові війська Сирії продовжують вживати активних заходів з метою знищення терористичної організації Ісламська держава і станом на серпень 2018 року контролюють близько 75 % території своєї країни Терористичні формування займають близько 5% території Сирії, ще близько 20% припадає на курдський автономний регіон.

Хоча ситуація військового конфлікту в Сирії підтверджена міжнародною спільнотою, однак інформація по країнi походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством пiдстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Вiдповiдної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 06 серпня 2020 року по справі № 420/3327/19, вiд 06.03.2019 по справі № 826/14576/16, постанові від 06.03.2019 по справі № 815/2505/17, постанові від 04.03.2019 по справі № 815/2505/17.

Відповідно до ч.1 ст. 10 Закону України №3671-VI рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Виходячи зі змісту оскаржуваного рішення, відповідач 2 відмовив позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні. У свою чергу, суд погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України.

Таким чином, враховуючи розбіжності у поясненнях позивача та наданих доказах, відсутність обґрунтованих прикладів і доказів, які б свідчили про загрозу його життю та здоров`ю в країні походження та безперешкодний легальний виїзд позивача з країни походження, враховуючи тривалий проміжок часу із зверненням за міжнародним захистом, суд вважає, що є підстави для прийняття рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

VI. Розподіл судових витрат

Враховуючи висновок суду про відмову у задоволенні позову та те, що позивач звільнений від сплати судового збору, правові підстави для стягнення з відповідача судових витрат відсутні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.ст.2, 244-246 КАС України -

В И Р І Ш И В:

У задоволені адміністративного позову громадянина Сирії ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення №26-21 від 02.02.2021 та зобов`язання визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визнання протиправними дії в частині не роз`яснення причин відмови та порядку оскарження рішень - відмовити.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини постанови суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Суддя: Оксана БОЙКО

.