Справа № 307/2926/22
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 рокуЛьвівСправа № 307/2926/22 пров. № А/857/13222/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Кухтея Р. В.
за участю секретаря судового засідання Обрізка І.М. Кушик Ю.Т.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 серпня 2022 року у справі № 307/2926/22 за адміністративним позовом Тячівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області до ОСОБА_1 про примусове видворення з України за затримання з метою забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на 6 місцяців громадянки рф,

місце ухвалення судового рішення м.Тячів

Розгляд справи здійснено за правилами окремого позовного провадження

суддя у І інстанції Сойми М.М.

дата складання повного тексту рішення 10 серпня 2022

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Тячівський відділ ГУ ДМС України в Закарпатській області звернувся до суду з адміністративним позовом до громадянки російської федерації ОСОБА_1 про примусове видворення з України та затримання з метою забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на 6 (шість) місяців.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 серпня 2022 року у справі № 307/2926/22 позов задоволено.

Прийнято рішення про примусове видворення за межі території України громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Затримано громадянку російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою забезпечення її примусового видворення за межі території України з поміщенням у пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк достатній для виконання судового рішення, який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання.

Допущено негайне виконання рішення суду.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

На підтвердження доводів апеляційної скарги вказує, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації на території України, вона побоюється, при видворенні її до рф, її життю та здоров`ю загрожуватиме небезпека, вказує, що вона постійно проживає на території України з 1993 року, має тут у власності житло, зареєструвала шлюб з громадянином України, від якого мають спільних дітей. Вона неодноразово зверталася до державних органів для оформлення документів, однак, у їх оформленні їй було відмовлено.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Учасники справи були повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені у відповідності до вимог ст. 268 КАС України. В судове засідання учасники справи не прибули, про причини неприбуття не повідомили. Клопотань про відкладення слухання справи не направляли. Від апелянта ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи без її участі, апеляційні вимоги підтримує.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позову, судом першої інстанції ураховано положення ч.1 ст. 289 КАС України та фактичні обставини справи за яких ОСОБА_1 перебуває на території України без наявних законних підстав, які б надавали право законного перебування її на території України. Рішення позивача про примусове повернення до країни походження відповідач не виконала, а відтак не дотрималася зобов`язання покинути територію України у термін до 21 липня 2022 року. Документ, який дає право на виїзд за кордон у встановленому порядку у відповідача відсутній.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 22 червня 2022 року під час проведення профілактичних заходів з нагляду та контролю за виконанням законодавства в міграційній сфері у місті Тячів та Тячівського району, працівниками Тячівського відділу ГУ ДМС України в Закарпатській області була виявлена громадянка російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка перебуває на території України без наявних законних підстав, які б надавали право законного перебування її на території України на визначений термін. У ОСОБА_1 наявний документ, який посвідчує особу, а саме: паспорт громадянки російської федерації серії НОМЕР_1 , виданий 04 вересня 2009 року, що був дійсний до 04 вересня 2014 року.

Згідно постанови Тячівського відділу ГУ ДМС України у Закарпатській області від 22 червня 2022 року відповідача ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 5 100, 00 гривень.

Відповідно до рішення в.о. начальника Тячівського відділу ГУ ДМС України у Закарпатській області від 22 червня 2022 року вирішено примусово повернути до країни походження громадянку російської федерації ОСОБА_1 та зобов`язано її у термін до 21 липня 2022 року добровільно покинути територію України. Зміст вказаного рішення доведено ОСОБА_1 22.06.2022року (а.с.9).

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 не виконала рішення позивача про примусове повернення до країни походження та не дотрималася зобов`язання покинути територію України у термін до 21 липня 2022 року, підстав, які б надавали право законного перебування її на території України не здобула, із заявою про визнання її біженцем або особою яка потребує додаткового захисту в Україні не зверталась, документ, який дає право на виїзд за кордон у відповідача відсутній.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. До таких випадків належить, зокрема, законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які проживають або тимчасово перебувають в Україні, їх основні права, свободи та обов`язки, порядок вирішення питань, пов`язаних з їх в`їздом в Україну або виїздом з України, регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773-VI) відповідно до частини 2 статті 3 якого іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Частиною третьою статті 3 Закону №3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно дефініції, наведеної у п.14 ст.1 Закону №3773-VI, нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України; іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні (п.7 ст.1 Закону №3773-VI); іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом (п.8 ст.1 Закону №3773-VI); іноземці та особи без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, - іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території Україні протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку (п.9 ст.1 Закону №3773-VI); іноземці та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, якщо інше не встановлено законом (п.10 ст.1 Закону №3773-VI).

Згідно ч.1 ст.26 Закону№3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Частиною першою статті 30 Закону №3773-VI передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилитимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Згідно абзацу першого частини четвертої статті 30 Закону №3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення, (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Відповідно до частини першої статті 23 розділу III Закону №3773-VI, нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до законодавства України.

Судом встановлено, що відповідач перебуває на території України нелегально та не має правових підстав для подальшого перебування в Україні. На момент затримання, паспортний документ, який дає право на перетин державного кордону у відповідача був відсутній.

Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду (частина 4 статті 26 Закону №3773-VI).

Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв.

З аналізу наведених норм слідує, що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення компетентного органу про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що останній ухилятиметься від виконання такого рішення.

Таким чином, примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства повинні передувати дві обставини: перша - прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; друга - ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Отже, обов`язковим є попереднє прийняття компетентним органом рішення про примусове повернення.

Суд не має повноважень на примусове видворення іноземця чи особи без громадянства до прийняття компетентним органом щодо цього іноземця чи особи без громадянства рішення про примусове повернення.

Подібну правову позицію висловлено у постановах Верховного Суду від 19 листопада 2018 року у справі №359/8674/16-а та від 28 лютого 2019 року у справі №754/2198/17, від 12 червня 2020 року у справі №754/2199/17.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (частина 5 статті 26 Закону №3773-VI).

Положеннями п.5 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої спільним наказом МВС України, адміністрації Держприкордонслужби України, СБУ від 23.04.2012 року №353/271/150, передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни-походження або третьої країни є, зокрема, дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Згідно пункту 7 вказаної Інструкції №353/271/150, підставами для подання позову про примусове видворення іноземців є:

невиконання іноземцем в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення;

наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, крім випадків затримання іноземця за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та його передачі прикордонним органам суміжної держави;

якщо іноземці, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, не мають законних підстав для перебування на території України та якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких осіб відсутній договір про реадмісію;

якщо іноземець, стосовно якого прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не виїхав з України протягом місяця з дня отримання копії такого рішення, за винятком випадків, коли особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду,- до набрання рішенням суду законної сили.

З матеріалів справи слідує, що рішенням в.о. начальника Тячівського відділу ГУ ДМС України у Закарпатській області від 22 червня 2022 року вирішено примусово повернути до країни походження громадянку російської федерації ОСОБА_1 та зобов`язано її у термін до 21 липня 2022 року добровільно покинути територію України. Зміст вказаного рішення доведено ОСОБА_1 22.06.2022року (а.с.9).

Наданим правом щодо оскарження рішення про її примусове повернення відповідач не скористалася. На час розгляду справи у суді апеляційної інстанції вказане рішення є чинним.

Однак, ОСОБА_1 вказаного рішення позивача про примусове повернення до країни походження не виконала та не дотрималася зобов`язання покинути територію України у термін до 21 липня 2022 року.

При цьому, судом встановлено, що підстав які б надавали право законного перебування її на території України відповідач не здобула, із заявою про визнання її біженцем або особою яка потребує додаткового захисту в Україні не зверталась, документ, який дає право на виїзд за кордон у вказаного відповідача відсутній.

Відповідно до положень Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрацією державної прикордонної служби України та Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150, примусове видворення передбачає: виявлення порушника, поміщення його в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України (ПТПІ), документальне оформлення примусового видворення, подальше супроводження іноземця до пункту пропуску через державний кордон України чи до країни походження.

Пунктом 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1110 (далі - Положення №1110), визначено, що пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих ДМС, її територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Статтею 289 КАС України встановлено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів, зокрема, затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення видворення або її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.

Згідно з пунктом 5 Типового положення іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України або передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.

З аналізу наведених норм чинного законодавства слідує, що клопотання про затримання щодо іноземця або особи без громадянства може бути подано стосовно особи, щодо якої подано та розглядається адміністративний позов про примусове видворення, при цьому підставою затримання повинні слугувати докази на підтвердження обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі.

В такому випадку, клопотання про затримання розглядається судом в рамках розгляду справи про примусове видворення.

Зібраними у справі доказами підтверджуються обставини щодо ухилення відповідача від виконання рішення про його примусове повернення, відсутності документу, що дає право на виїзд з України та існування ризику втечі. Наявність перелічених підстав надає суду право затримання позивача з метою забезпечення її примусового повернення.

Стосовно ж доводів апеляційної скарги, які стосуються тривалого проживання відповідача на території України, відсутності протиправної та аморальної поведінки відповідача, відсутності її бажання повертатися до російської федерації, не спростовують допущені відповідачем порушення законодавства України, які належним чином встановлені та зафіксовані у визначеному порядку Тячівським відділом ГУ ДМС України в Закарпатській області шляхом прийняття відповідних постанов про накладення адміністративного стягнення від 22.06.2022 та рішення № 1 від 22.06.2022 про примусове повернення до країни походження, які є чинними та відповідачем не оскаржувалися, що по суті свідчить про згоду останнього з їх змістом.

Судова колегія зазначає, що наявність родичів на території України мало б бути причиною щодо своєчасних дій легалізації свого становища, а не доводом щодо спростування підстав застосування процедури примусового видворення за встановлених обставин даної справи.

Також, колегія суддів зазначає, що частиною 1 ст. 9 Закону № 3773-VI встановлено, що іноземці в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Відповідно до статті 1 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації від 16.01.1997, яка набрала чинності 10.03.1997 (далі-Угода), громадяни держави однієї Сторони можуть в`їжджати, виїжджати та пересуватися територією держави іншої Сторони без віз з дотриманням правил перебування, що діють в цій державі, по документах, що посвідчують особу і підтверджують громадянство, зазначених у Додатках 1 та 2 до цієї Угоди. Громадяни держави однієї Сторони на основі взаємності звільняються від реєстрації у компетентних органах за місцем їхнього перебування на території держави іншої Сторони, якщо термін такого перебування не перевищує 90 днів з моменту в`їзду на територію держави цієї іншої Сторони, за наявності у них міграційної картки з позначкою органів прикордонного контролю, проставленої при в`їзді на територію держави перебування.

Постановою КМУ «Про зупинення дії окремих положень Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації» від 30 січня 2015 року № 23, зупинено з 1 березня 2015 року дію пунктів 1 і 5 переліку документів громадян Російської Федерації для в`їзду, виїзду, перебування і пересування територією України, визначеного додатком 1 до Угоди, у частині можливості громадян Російської Федерації в`їжджати, прямувати транзитом, перебувати і пересуватися територією України на підставі паспорта громадянина Російської Федерації або свідоцтва про народження (для дітей віком до 14 років) із зазначенням належності до громадянства Російської Федерації. Вказана постанова КМУ діє з 04.02.2015 та залишається чинною до прийняття Кабінетом Міністрів України рішення про припинення існування умов, передбачених статтею 6 Угоди.

З наведених норм вбачається, що громадяни Російської Федерації мали право з 10.03.1997 року в`їжджати, перебувати і пересуватися територією України без віз з дотриманням правил перебування, що діють в Україні.

В період з 10.03.1997 року по 04.02.2015 громадяни РФ мали право перебувати і пересуватися територією України на підставі паспорта громадянина Російської Федерації.

З 04.02.2015 право перебування і пересування територією України громадян РФ регулюється діючим законодавством України, а саме Законом № 3773-VI.

Реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в`їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону (ст.16 Закону № 3773-VI).

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України (ч.3ст.9 Закону № 3773-VI).

Згідно Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ від 15 лютого 2012 року № 150(далі - Порядок № 150), іноземці, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України (пп.2 п.2).

Іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав). Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України (ст.17 Закону № 3773-VI).

Статтею 4 Закону № 3773-VI передбачені підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

Відповідно до ч.15 ст.4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України..

Системний аналіз ч.15 ст.4 Закону № 3773-VI, свідчить про те, що іноземець вважається таким, що на законних підставах перебуває на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України, якщо він прибув в Україну з метою возз`єднання сім`ї або уклав шлюб з особами, які є громадянами України, та отримав посвідку на тимчасове проживання,

На обов`язковість отримання іноземцями, зазначеними в ч.15 Закону № 3773-VI, вказують також і норми ч.3ст.5 Закону № 3773-VI.

Частиною 15 ст.5 Закону № 3773-VI передбачено, що підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною п`ятнадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства, дійсний поліс медичного страхування та документ, згідно з яким вони, відповідно до права країни походження іноземця або особи без громадянства, вважаються членами сім`ї особи, зазначеної в частинах другій - тринадцятій статті 4 цього Закону. Документ, що підтверджує належність до членів сім`ї, визнається дійсним в Україні у разі його легалізації, якщо інше не передбачено законом чи міжнародним договором України.

Відповідно п.2 ч.1 ст.13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», посвідка на тимчасове проживання є документом, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус на території України, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видана така посвідка.

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», посвідка на тимчасове проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні. Посвідка на тимчасове проживання оформляється іноземцям та особам без громадянства (незалежно від віку), визначеним статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до п.1 Розділу V Перехідних положень Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, видані до дня набрання чинності цим Законом, є чинними до закінчення строку їх дії та не підлягають обов`язковій заміні.

Враховуючи наведене законодавство вбачається, що факт законного перебування на території України громадянина РФ підтверджує посвідка на тимчасове проживання або посвідка на постійне проживання.

В ході розгляду даної справи відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про наявність укладеного шлюбу з громадянином України та отримання нею в установленому порядку посвідки на тимчасове проживання або посвідки на постійне проживання.

Враховуючи встановлені в судовому обставини та вимоги діючого законодавства України, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач фактично без належних на те законних підстав протягом тривалого часу перебуває на території України.

Що стосується доводів позивачів про те, що відповідач має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, а тому позивач повинен був врахувати обставини його сімейного стану під час прийняття оскаржуваного рішення.

В цьому випадку за доцільне наголосити на тому, що чинним законодавством України не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і вказане законодавство України не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України.

Слід зазначити, що доводи відповідача з приводу народження дітей на території України дітей не спростовує встановлених позивачем порушень в її діях, оскільки підставою прийняття спірного рішення слугував факт проживання відповідача без відповідних документів, що дають право на проживання на території України.

Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на помилковому трактуванні норм матеріального права, зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Такі ж правові висновки містяться в постанові Верховного Суду від 13.10.2021 в справі № 263/14519/20, яка є ідентичною нинішній.

Відносно ж доводів відповідача щодо небезпеки для її життя, здоров`я та свободи на території рф, через воєнні дії рф проти України, то колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» забороняється примусово повертати і примусово видворяти іноземців до країн, де:

їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або через політичні переконання;

їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного чи внутрішнього збройного конфлікту, або систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Примусове повернення не застосовується до іноземців, які не досягли 18-річного віку, та іноземців, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Натомість приведені відповідачем доводи, з приводу існування загрози її життю, здоров`ю та свободі у разу повернення її російської федерації, не підтверджені жодними належними доказами та доводами, з яких вбачалось обставин щодо можливого переслідування російською федерацією своїх громадян через їх перебування на території України.

Крім того, колегія суддів урахувала, що відповідачем тривалий час не було реалізовано своє право на тримання посвідки на постійне або тимчасове проживання на території України або щодо звернення із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, що в даному випадку свідчило б про наявність в нього персоналізованих побоювань щодо загрози його життю, здоров`ю та свободі на території рф.

Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 серпня 2022 року у справі № 307/2926/22залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття. Порядок, строки та підстави подання касаційної скарги на рішення суду апеляційної інстанції визначено ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
І. М. Обрізко
Повне судове рішення складено 22 вересня 2022 року