Справа № 320/8357/20
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2022-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/8357/20 Суддя першої інстанції: Панова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Горяйнова А.М.,

суддів - Файдюка В.В. та Шелест С.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2022 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому, з урахуванням уточнень, просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України (далі - Військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати середнього розміру грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, а саме - за період з 03 квітня 2018 року до 14 липня 2020 року (834 календарні дні) у сумі 1002109 грн 38 коп;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити середній розмір грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку за період з 03 квітня 2018 року до 14 липня 2020 року (834 календарні дні) у сумі 1002109 грн 38 коп.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2022 року вказаний адміністративний позов було задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку за період 03 квітня 2018 року до 14 липня 2020 року;

- стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 247414 грн 07 коп.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду від 11 лютого 2022 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права. Скаржник вказує на те, що виплату компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій було виплачено на виконання рішення суду. Оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільнені, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України відсутні. Також скаржник наголошує на тому, що суд першої інстанції повинен був визначити розмір середнього заробітку з урахуванням принципу співмірності. Відповідач просить врахувати, що військова частина здійснює платежі виключно в межах бюджетних асигнувань, встановлених на поточний рік і не має права самостійно приймати рішення про здійснення видатків.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке узгоджується з практикою вирішення аналогічних спорів Верховним Судом. Зокрема, суд першої інстанції застосував принцип співмірності та пропорційності і зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2022 року - змінити, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Положеннями п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді старшого помічника начальника оперативного відділення штабу (ВОС НОМЕР_4).

Наказом начальника Військової частини НОМЕР_1 від 30 березня 2018 року № 82 з позивачем припинено контракт про проходження військової служби з 01 квітня 2018 року та виключено зі списків особового складу і всіх видів забезпечення.

Під час проходження служби позивачу не була виплачена грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року у справі № 320/2493/20 Військову частину НОМЕР_1 було зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 належну грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік (чотири роки), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 квітня 2018 року.

Зазначене судове рішення відповідачем в апеляційному порядку не оскаржувалося та набрало законної сили 07 серпня 2020 року.

На виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року у справі № 320/2493/20 відповідач 15 липня 2020 року здійснив виплату коштів позивачу в розмірі 38643 грн 99 коп, що підтверджується випискою з карткового рахунку.

Під час виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки на виконання судового рішення відповідач самостійно не здійснив нарахування середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Не погоджуючись із такою бездіяльністю Військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спеціальним законодавством щодо порядку та умов виплати грошового забезпечення військовослужбовцям не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, що не заборонено спеціальним законодавством.

Суд першої інстанції встановив, що остаточний розрахунок з позивачем був проведений не 01 квітня 2018 року (в день звільнення з військової служби), а 15 липня 2020 року, що свідчить про протиправність дій відповідача щодо не проведення повного розрахунку з позивачем в день його звільнення з військової служби і є підставою для виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Визначаючи розмір середнього заробітку, суд першої інстанції врахував, що частка грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у цих виплатах складає 42,99% від загального розміру виплат, належних позивачеві при звільненні.

Колегія суддів не у повній мірі погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Звертаючись до суду з вимогами про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати і виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим, що право на виплату таких коштів йому надане ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

Відповідач не заперечує проти висновків суду першої інстанції про те, що загальні норми трудового законодавства можуть бути застосовані до спірних правовідносин, однак просить врахувати, що на момент звільнення позивача з військової служби між сторонами справи не існувало спору про розмір належних до виплати коштів, що впливає можливість застосування заходів відповідальності роботодавця, визначених ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

За правилами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

У свою чергу ст. 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як раніше зазначалося, між ОСОБА_1 та Військовою частиною НОМЕР_1 існував спір щодо виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки.

Відповідну грошову компенсації позивачу було присуджено рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року у справі № 320/2493/20, що набрало законної сили 07 серпня 2020 року. Фактична виплата коштів відбулася 15 липня 2020 року.

Відповідач наполягає на тому, що положення ст. 117 КЗпП України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, адже відповідні кошти були виплачені ОСОБА_1 на виконання судового рішення, а не як суми виплат, які належали йому при звільненні.

Разом з тим стягнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій саме на підставі судового рішення не змінює правової природи таких виплат як коштів, що належали до виплати ОСОБА_1 на день його звільнення зі служби.

Надаючи оцінку вказаним доводам відповідача колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. За змістом вказаного судового рішення якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України. Відтак, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює настання відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

У вказаному судовому рішенні також викладено правовий висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби, яка полягає у несвоєчасній виплаті компенсації за невикористані дні відпустки за 2015-2018 роки, в порядку, визначеному ст. 117 КЗпП України.

Період затримки розрахунку при звільненні зі служби визначається як проміжок часу між днем звільнення ОСОБА_1 (01 квітня 2018 року) та днем проведення виплати усіх належних йому за місцем служби коштів (15 липня 2020 року).

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на отримання якого має позивач, колегія суддів враховує, що згідно з п.п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що з урахуванням грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у сумі 38643 грн 99 коп, загальний розмір виплат, належних позивачеві при звільненні, становить 89888 грн 79 коп (51244 грн 80 коп + 38643 грн 99 коп), а частка грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у цих виплатах складає 42,99%.

Обрахована судом відповідно до Порядку сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій становить 575515 грн 40 коп.

З врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд першої інстанції прийшов до висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 247414 грн 07 коп (42,99% від 575515 грн 40 коп).

Відповідач в апеляційній скарзі наполягає на тому, що справедливості та співмірності не було застосовано належним чином.

Надаючи правову оцінку зазначеним доводам, колегія суддів враховує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц було додатково наголошено на тому, що не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають меті запровадження відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах;

- співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Як вже зазначалося, затримка у здійсненні виплати всіх належних ОСОБА_1 сум була зумовлена наявністю спору між сторонами цієї справи щодо наявності правових підстав для виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки. Право позивача на отримання такої компенсації було підтверджене рішенням суду від 22 червня 2020 року, яке набрало законної сили 07 серпня 2020 року. Фактична виплата коштів здійснена 15 липня 2020 року, тобто ще до набрання рішенням суду законної сили.

Також колегія суддів враховує, що відповідний адміністративний позов був поданий ОСОБА_1 у березня 2020 року. Відтак період затримки виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку за 2015-2018 роки значною мірою співпадає з періодом, протягом якого позивач не вживав заходів для захисту свого права на отримання такої компенсації (з квітня 2018 року до березня 2020 року). Період затримки розрахунку при звільненні майже у сім разів перевищує період з дня звернення до суду з позовом про виплату зазначеної компенсації до дня її фактичної виплати відповідачем.

За таких обставин з метою дотримання справедливого балансу між правами та інтересами сторін цієї справи, враховуючи поведінку сторін (позивач протягом тривалого часу не порушував питання про виплату компенсації, а відповідач виплатив належні позивачу кошти ще до набрання рішенням суду законної сили), колегія суддів вважає необхідним додатково зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби у сім разів та присудити до стягнення на користь позивача кошти в сумі 35344 грн 87 коп (247414 грн 07 коп / 7).

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо наявності у ОСОБА_1 права на отримання компенсації за час затримки розрахунку при звільненні, однак неправильно визначив її розмір.

Доводи апеляційної скарги відповідача в цілому не спростовують висновків суду першої інстанції щодо обґрунтованості заявлених позивачем вимог, проте вказують необхідність зміни судового рішення в частині визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2022 року - змінити, визначивши суми, що підлягає стягненню на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 242, 268, 272, 287, 308, 311, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2022 року - змінити, виклавши абзац третій її резолютивної частини в такій редакції:

«Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України (ідентифікаційний код: НОМЕР_2 ; місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 35344 (тридцять п`ять тисяч триста сорок чотири) грн 87 коп».

В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач А.М. Горяйнов

Судді В.В. Файдюк

С.Б. Шелест