Справа № 640/34574/21
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Кобаля М.І., Костюк Л.О.,

при секретарі судового засідання Кузьмич М.Б.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача КМУ - Меншикової О.Я.,

представника відповідача (Міносвіти) - Кравець А.О.,

представника відповідача НАН України - адвоката Тодорович В.П.,

представника Комісії - Чернушича А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Національної академії наук України, Міністерства освіти і науки України, Національної комісії зі стандартів державної мови визнання протиправними та нечинними окремих положень нормативно-правового акту та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, Національної академії наук України, Міністерства освіти і науки України, Національної комісії зі стандартів державної мови в якому просить: "визнати помилковою, антинауковою і такою, що грубо суперечить природі Української мови примітку 1 пункту 2 § 88 Українського правопису, схваленого постановою Кабінету Міністрів України № 437 від 22 травня 2019 року і зобов`язати його розробників - відповідачів вилучити її з правопису з повідомленням про це в засобах масової інформації".

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2022 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

ОСОБА_1 подав до Шостого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, зокрема не враховано, що ним оскаржується не увесь Український правопис, а лише його невелика частина. Зазначає, що упродовж процесу відповідачі спрямовують зусилля на обговорення питань, які не стосуються позову, ухиляються від обговорення внутрішньої природи мови як матеріалізованої форми свідомості й світогляду Українського народу. До справи не залучено жодного штатного мовознавця, як вимагає суть позову, який стосується внутрішньо-граматичної природи мови. Наполягає, що рішення суду першої інстанції є «кричущо несправедливим».

Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 серпня 2022 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Від відповідачів - Міністерства освіти і науки України, Кабінету Міністрів України, Національної академії наук України, Національної комісії зі стандартів державної мови надійшли відзиви на апеляційну скаргу, у яких підтримано позицію та аргументи, викладені в суді першої інстанції. Зокрема, відповідачі вважають рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим, а апеляційну скаргу надуманою та безпідставною.

Позивач у свою чергу надав відповідь на відзив Міністерства освіти і науки України та .

В судовому засіданні позивач та представники відповідачів надали свої пояснення, відповіли на взаємні запитання та на питання суду, підтримали свої позиції, викладені в апеляційній скарзі та відзивах на неї.

Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що Кабінетом Міністрів України 22 травня 2019 року з метою забезпечення конституційних положень про державний статус української мови та уніфікації вживання правописних норм прийнято постанову № 437 "Питання українського правопису" (далі - Постанова № 437), якою вирішено: погодитися з пропозицією Міносвіти та Національної академії наук щодо схвалення Українського правопису в новій редакції, розробленій Українською національною комісією з питань правопису; визнати таким, що втратив чинність, пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 1992 року № 309 "Питання українського правопису"; Міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, обласним, Київській і Севастопольській міським державним адміністраціям сприяти використанню в новій редакції Українського правопису в діловодстві, освіті, видавничій справі, сфері телебачення і радіомовлення, інших сферах суспільного життя.

Згідно пункту 2 § 88 Українського правопису, схваленого постановою Кабінету Міністрів України № 437 від 22 травня 2019 року, закінчення -і (після голосного та апострофа -ї) мають іменники чоловічого роду м`якої та мішаної груп, а також деякі іменники середнього роду: велетні, герої, ковалі, обрії, купці, лікарі, пазурі (і пазури), секретарі, солов`ї, теслярі, школярі, ножі, слухачі, товариші, очі (зрідка вічі), плечі.

Вважаючи примітку 1 пункту 2 § 88 Українського правопису, схваленого постановою Кабінету Міністрів України № 437 від 22 травня 2019 року, відповідно до якої іменники чоловічого роду з числівниками два, три, чотири мають закінчення - и, -і (-ї): два хлопці, три робітники, чотири слухачі, помилковою, антинауковою та такою, що порушує його права, позивач звернувся з даним позовом до суду, за результатами розгляду якого судом першої інстанції ухвалено рішення від 29 червня 2022 року.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції від 05 липня 2021 року у цій справі, колегія суддів враховує, що згідно з пунктом 18 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

У Постанові № 437 від 22 травня 2019 року передбачено сприяння органів виконавчої влади використанню в новій редакції Українського правопису в діловодстві, освіті, видавничій справі, сфері телебачення і радіомовлення, інших сферах суспільного життя, то останній фактично встановив загальні правила регулювання, не тільки і не стільки для органів виконавчої влади, скільки для невизначеного кола осіб в діловодстві, освіті, видавничій справі, сфері телебачення і радіомовлення, інших сферах суспільного життя на довгострокове та неодноразове застосування.

Відтак, Постанова № 437 від 22 травня 2019 року встановлює загальні правила регулювання для невизначеного кола осіб і розрахована на неодноразове застосування, з огляду на що вона є нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини другої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт, у тому числі й позивач, як суб`єкт правовідносин, у яких підлягає застосуванню оскаржуваний акт, зокрема, у сфері діловодства (наприклад, при взаємодії з органами виконавчої влади), видавничій справі (наприклад, при використанні освітніх чи будь-яких інших видань, в яких вже реалізовано застосування у новій редакції Українського правопису), у сфері телебачення і радіомовлення та інших сферах суспільного життя, де впроваджено у новій редакції Український правопис.

Відповідно до статті 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова.

Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України.

Згідно пункту 10 статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України здійснює інші повноваження, визначені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 120 Конституції України встановлено, що організація, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України, інших центральних та місцевих органів виконавчої влади визначаються Конституцією і законами України.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про кабінет Міністрів України" до основних завдань Кабінету Міністрів України належать: забезпечення державного суверенітету та економічної самостійності України, здійснення внутрішньої та зовнішньої політики держави, виконання Конституції та законів України, актів Президента України; вжиття заходів щодо забезпечення прав і свобод людини та громадянина, створення сприятливих умов для вільного і всебічного розвитку особистості; забезпечення проведення бюджетної, фінансової, цінової, інвестиційної, у тому числі амортизаційної, податкової, структурно-галузевої політики; політики у сферах праці та зайнятості населення, соціального захисту, охорони здоров`я, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування; розроблення і виконання загальнодержавних програм економічного, науково-технічного, соціального, культурного розвитку, охорони довкілля, а також розроблення, затвердження і виконання інших державних цільових програм; забезпечення розвитку і державної підтримки науково-технічного та інноваційного потенціалу держави; забезпечення рівних умов для розвитку всіх форм власності; здійснення управління об`єктами державної власності відповідно до закону; здійснення заходів щодо забезпечення обороноздатності та національної безпеки України, громадського порядку, боротьби із злочинністю, ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій; організація і забезпечення провадження зовнішньоекономічної діяльності, митної справи; спрямування та координація роботи міністерств, інших органів виконавчої влади, здійснення контролю за їх діяльністю.

Згідно частини першої статті 4 наведеного Закону Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Пунктом 2 частини першої статті 20 зазначеного Закону до основних повноважень Кабінету Міністрів України віднесено, зокрема: забезпечення проведення державної політики у сферах культури, етнонаціонального розвитку України і міжнаціональних відносин, охорони історичної та культурної спадщини, всебічного розвитку і функціонування державної мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України; створення умов для вільного розвитку мов корінних народів і національних меншин України, сприяння задоволенню національно-культурних потреб українців, які проживають за межами України.

Кабінет Міністрів України спрямовує і координує роботу міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які забезпечують проведення державної політики у відповідних сферах суспільного і державного життя, виконання Конституції та законів України, актів Президента України, додержання прав і свобод людини та громадянина (ч. 1 ст. 21 Закону).

Кабінет Міністрів України спрямовує свою діяльність на виконання Конституції та законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України (стаття 41 Закону України "Про Кабінет Міністрів України").

Кабінет Міністрів України відповідно до Конституції та законів України здійснює свої повноваження шляхом прийняття рішень на його засіданнях більшістю голосів від посадового складу Кабінету Міністрів України, визначеного відповідно до статті 6 цього Закону.

Згідно з частинами першою та другою статті 49 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження. Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Відповідно до глави 29 Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 № 950, акти Кабінету Міністрів нормативного характеру видаються у формі постанов.

Указом Президента України від 31 травня 2018 року № 156/2018 "Про невідкладні заходи щодо зміцнення державного статусу української мови та сприяння створенню єдиного культурного простору України" до повноважень Кабінету Міністрів України віднесено, зокрема, передбачення заходів щодо зміцнення державного статусу української мови, вироблення дієвих механізмів її захисту та розвитку; забезпечення додержання посадовими і службовими особами органів державної влади та органів місцевого самоврядування вимог закону щодо обов`язковості використання державної мови під час виконання своїх посадових обов`язків, недопущення її дискримінації.

Відповідно до положень Регламенту КМУ № 950 розробниками проектів актів Кабінету Міністрів є міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, державні колегіальні органи, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські держадміністрації відповідно до своєї компетенції.

Кабінет Міністрів України для забезпечення здійснення своїх повноважень утворює урядові комітети, а також тимчасові консультативні, дорадчі та інші допоміжні органи, що діють відповідно до положень, які затверджуються Кабінетом Міністрів на підставі Типового положення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2009 року № 599 "Питання консультативних, дорадчих та інших допоміжних органів, утворених Кабінетом Міністрів України".

Постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 402 "Про підготовку і видання "Українського правопису" у новій редакції" встановлено, що організаційне та науково-методичне забезпечення підготовки зазначеного правопису здійснюватимуть Інститут української мови Академії наук та Українська національна комісія з питань правопису при Кабінеті Міністрів України, а також затверджено склад названої комісії.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19 лютого 2002 року № 198 "Про Українську національну комісію з питань правопису", Урядом покладено на Міністерство освіти і науки та Національну академію наук організаційне і науково-методичне забезпечення діяльності Української національної комісії з питань правопису, а також підготовку до видання "Українського правопису" в новій редакції та затверджено новий склад Української національної комісії з питань правопису.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 416 затверджено новий склад Української національної комісії з питань правопису.

Пунктом 1 Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 630 (далі - Положення) визначено, що Міністерство освіти і науки України (МОН) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міністерство освіти і науки України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, зокрема, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки.

Відповідно до пунктів 1 та 2 Положення про організаційне і науково-методичне забезпечення діяльності Української національної комісії з питань правопису, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України, Національної академії наук України від 11 серпня 2015 року №865/463, саме вказане Положення визначає основні засади роботи Української національної комісії з питань правопису (далі - Комісія).

Комісія є науковим консультативно-дорадчим органом, що створена з метою вдосконалення норм української правописної системи та підготовки до видання Українського правопису в новій редакції.

Основними завданнями Комісії, визначеними Розділом II Положення про Комісію, є: дослідження теоретичних питань українського правопису; вивчення відношення усталеної мовної практики до правописного кодексу, виявлення та обґрунтування правописних змін; внесення пропозицій щодо нормування та кодифікації термінології та освоєння запозиченої лексики; внесення пропозицій щодо написання власних назв, їх словозміни та адаптації в мовній практиці; підготовка до видання нової редакції Українського правопису за результатами проведених досліджень.

Пунктом 7 Розділу IV Положення про Комісію визначено, що організаційне забезпечення діяльності Комісії здійснює Міністерство освіти і науки України, консультативне, інформаційне - Національна академія наук України.

Відповідно до пункту 10 Типового положення про консультативний, дорадчий та інший допоміжний орган, утворений Кабінетом Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2009 року № 599 "Питання консультативних, дорадчих та інших допоміжних органів, утворених Кабінетом Міністрів України", пропозиції та рекомендації допоміжного органу можуть бути реалізовані шляхом прийняття Кабінетом Міністрів України рішення, проект якого вносить орган виконавчої влади відповідно до своїх повноважень.

Зазначеним Положенням визначено, що допоміжний орган утворюється як комісія - для забезпечення узгодження дій центральних і місцевих органів виконавчої влади з питань, пов`язаних з реалізацією повноважень Кабінету Міністрів України.

У серпні - вересні 2018 року відбулося громадське обговорення проекту нової редакції Українського правопису, який розміщено на офіційних сайтах МОН та НАН України.

Під час громадського обговорення надійшло понад 3000 пропозицій від наукових установ, закладів освіти, органів державної влади та місцевого самоврядування, окремих громадян.

Проект Українського правопису в новій редакції 24 жовтня 2018 року схвалено спільним рішенням МОН та НАН України (постанова № 293 Президії Національної академії наук України, протокол № 22/10, та рішення Колегії Міністерства освіти і науки України, протокол № 10/4-13 від 24.10.2018 та доручено МОН подати доопрацьований проект Українського правопису на розгляд Кабінету міністрів України.

Кабінет Міністрів України Постановою № 437 від 22 травня 2019 року погодився із схваленням Українського правопису в новій редакції.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на вимоги зазначеної норми закону, колегія суддів вважає, що Кабінет Міністрів України у даному випадку діяв на підставі та у межах своїх повноважень, як і інші відповідачі.

Частиною дев`ятою статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.

Колегія суддів звертає увагу на те, що основними доводами та аргументами апеляційної скарги ОСОБА_1 є незадоволення поведінкою та діями відповідачів упродовж розгляду справи в суді першої інстанції. При цьому позивач не наводить жодних аргументів стосовно порушення відповідачами процедури або порядку прийняття оскаржуваної частини постанови.

Виходячи з такого, судова колегія не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою та безпідставною.

Відповідно до вимог частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частинами першою та другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки колегія суддів доводи апеляційної скарги відхиляє, не змінює та не скасовує рішення суду першої інстанції, відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2022 року у справі №640/34574/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач О.М. Кузьмишина

Судді М.І. Кобаль

Л.О. Костюк