Справа № 240/9719/22
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
22 вересня 2022 року м. Житомир справа № 240/9719/22
категорія 106030000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом про визнання незаконними та скасування наказів Головного управління Національної поліції в Житомирській області (далі відповідач, ГУ НП в Житомирській області) від 06 травня 2022 року №443 в частині застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції та від 09 травня 2022 року №224 о/с про звільнення його зі служби, поновлення на службі в поліції на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділу поліції №2 Житомирського районного управління поліції та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 10 травня 2022 року по день поновлення на посаді.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що висновки службового розслідування не відповідають фактичним обставинам, оскільки він не порушував вимог законодавства, за які можна застосувати найсуворіше дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції. Також наголошує, що не допускав жодної злісної непокори розпорядженню поліцейського. Акцентує увагу, що із протоколом про вчинення ним адміністративного правопорушення його не ознайомлювали, права, передбачені статтею 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не роз`яснювали, а рішення суду, яким би його визнано винним у вчиненні будь-якого адміністративного правопорушення, відсутнє. Стверджує, що підставою для звільнення став висновок про вчинення ним адміністративного правопорушення, якого він не вчиняв. Також наголошує, що відповідачем порушено вимоги статті 14 Дисциплінарного статуту: не здійснено повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення дисциплінарного проступку; не встановлено його вини та ступеня тяжкості дисциплінарного проступку; не дотримано засади неупередженості та рівності всіх поліцейських перед законом незалежно від посади, спеціального звання, що мало наслідком застосування різних дисциплінарних стягнень; рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності прийнято не за результатами службового розслідування, а на підставі матеріалів про вчинення адміністративного правопорушення. Наголошує, що спірні накази не містять мотивування застосування найсуворішого заходу у вигляді звільнення, а з наказом про призначення службового розслідування, висновком службового розслідування та спірним наказом від 06 травня 2022 року №443 його не ознайомили та не надали їх копій, що, на переконання позивача, обумовило порушення його права на захист. Акцентує увагу, що на момент прийняття відповідачем спірних наказів не мав діючого дисциплінарного стягнення у вигляді зауваження, оскільки наказ про його накладення датований 15 лютого 2022 року. До того ж, у день звільнення зі служби позивач перебував на лікарняному. З урахуванням того, що в основу службового розслідування, висновки якого слугували підставою для прийняття оспорюваних наказів, було покладено обставини, за які передбачена адміністративна відповідальність, а рішення суду із встановленням вини позивача відсутнє, так само як і відсутнє належне обґрунтування порушення службової дисципліни, оскаржувані накази, на переконання позивача, є протиправними та підлягають скасуванню.
Ухвалою суду від 27 травня 2022 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та визначено відповідачам строк для подання відзиву на позов.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.
06 липня 2022 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву разом з витребуваними судом документами, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що під час проведення службового розслідування, підставою для призначення якого стали повідомлення на лінію « 102», зареєстроване в Єдиному обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Відділу поліції №1 Житомирського районного управління поліції ГУ НП за №3450, рапорт заступника відділу підтримки УГІ ГУ НП в Житомирській області та подання для організації проведення службового розслідування начальника Житомирського управління Департаменту внутрішньої безпеки НП України, досліджувався факт порушення позивачем службової дисципліни, а не факт притягнення його до адміністративної відповідальності. Наголошує, що дотримання поліцейськими під час складання протоколу про адміністративне правопорушення щодо позивача, так само як і відсутність постанови суду за результатами розгляду матеріалу про адміністративне правопорушення, не має відношення до предмета цього спору, а саме правомірності рішення, прийнятого за результатами службового розслідування. Зауважує, що рішення про застосування дисциплінарного стягнення віднесено до повноважень відповідної посадової особи, а зазначені позивачем норми не покладають на таку особу обов`язку обґрунтовувати неможливість застосування інших дисциплінарних стягнень, окрім застосованого. Оскільки за результатами проведеного службового розслідування дисциплінарною комісією встановлено порушення позивачем положень Закону України «Про Національну поліцію України», Дисциплінарного статуту Національної поліції України, Правил етичної поведінки поліцейських, уважає, що рішення про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності є законними, а тому правові підстави для задоволення позову відсутні. На підтвердження наявності у позивача непогашеного дисциплінарного стягнення зазначив, що з наказом від 15 лютого 2022 року ОСОБА_1 ознайомився лише 25 березня 2022 року, а тому строк його дії спливав лише 25 травня 2022 року.
25 липня 2022 року відповідач надав суду копію витягу з наказу «По особовому складу» від 07 липня 2022 року №321 о/с, яким внесено зміни до наказу від 09 травня 2022 року №224 о/с, зокрема, в частині дати звільнення позивача. Підставою для прийняття такого наказу став рапорт начальника відділу правового забезпечення ГУ НП в Житомирській області та електронні листки непрацездатності позивача.
25 липня 2022 року позивач подав суду клопотання про розгляд справи в судовому засіданні.
Ухвалою суду від 26 липня 2022 року клопотання позивача задоволено та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.
Суд установив, що ОСОБА_1 розпочав службу в Національній поліції в квітні 2021 року на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділу поліції №2 Житомирського районного управління поліції ГУ НП в Житомирській області. Після закінчення навчання в ДУ «Житомирський навчальний центр підготовки поліцейських» 09 жовтня 2021 року приступив до виконання службових обов`язків за посадою.
За результатами отримання роздруківки повідомлення на лінію « 102», зареєстрованого в Єдиному обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Відділу поліції №1 Житомирського районного управління поліції ГУ НП за №3450, рапорту заступника відділу підтримки УГІ ГУ НП в Житомирській області та подання для організації проведення службового розслідування начальника Житомирського управління Департаменту внутрішньої безпеки НП України, 05 травня 2022 року начальник ГУ НП в Житомирський області видав наказ №328 «Про призначення службового розслідування та утворення дисциплінарної комісії».
За результатами такого розслідування 06 травня 2022 року дисциплінарною комісією складено висновок, затверджений того ж дня начальником ГУ НП в Житомирській області.
Наказом начальника ГУ НП в Житомирській області від 06 травня 2022 року №443 за порушення службової дисципліни, невиконання вимог пункту 1 частини 1, 3 статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», пунктів 1, 3, 6, 11 частини 3 статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15 березня 2018 року №2337-VIII, порушення пункту 1 розділу ІІ, пункту 3 розділу ІV Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09 листопада 2016 року №1179, пункту 6 розділу ІІ Порядку ведення єдиного обліку в органах (підрозділах) поліції заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 08 лютого 2019 року №100, в частині неухильного дотримання нормативно-правових актів, які регламентують діяльність поліції, зокрема гідно нести високе звання поліцейського, бути вірним Присязі поліцейського, запобігати вчиненню правопорушень, утримання від дій, які перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки та підривають авторитет Національної поліції України, дотримання субординації, а також поваги до інших поліцейських, яке виразилось у вчинені поза службою, з ознаками алкогольного сп`яніння, дій і вчинків, які можуть зашкодити чи негативно вплинути на імідж Національної поліції України, не гідне поводження на місці зупинки транспортного засобу, злісна непокора законному розпорядженню, або вимозі поліцейського, що призвело до адміністративного затримання та складання адміністративних матеріалів за статтею 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення, застосовано до поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділу поліції №2 (м. Коростишів) Житомирського районного управління поліції ГУ НП в Житомирській області ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції.
Наказом від 09 травня 2022 року позивача звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби).
Уважаючи такі накази протиправними, ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду.
У судовому засіданні позивач та його представник просили позов задовольнити. Наполягали, що вчинення позивачем дисциплінарного проступку спростовується відеозаписами з бодікамер поліцейських. За результатами отримання витягу з наказу «По особовому складу» від 07 липня 2022 року №321 о/с, яким внесено зміни до наказу від 09 травня 2022 року №224 о/с, від аргументу щодо прийняття останнього у період перебування позивача на лікарняному, відмовилися.
Представник відповідача у судовому засіданні підтримав доводи, наведені у відзиві на позов, та просив у задоволенні позову відмовити.
На підставі положень частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України з огляду на надходження клопотання позивача та представників сторін 02 серпня 2022 року суд постановив ухвалу про розгляд справи в порядку письмового провадження, яка внесена до журналу судового засідання.
12 серпня 2022 року суд отримав клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи копії рішення Богунського районного суду міста Житомира від 08 серпня 2022 року у справі №295/4721/22, яке підтверджує протиправність дій інспектора взводу №2 батальйону Управління патрульної поліції в Житомирській області щодо адміністративного затримання ОСОБА_1 04 травня 2022 року о 23:58 годин на 127 км автодороги М-06 сполученням Київ Чоп в с. Глибочиця, Житомирського району Житомирської області та застосування до останнього фізичної сили і спецзасобів.
Ураховуючи, що в рамках цієї справи предметом перевірки виступає, зокрема, вчинення позивачем дій, які обумовили застосування до нього фізичної сили, спецзасобів кайданків та адміністративного затримання, суд 17 серпня 2022 року постановив ухвалу про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №295/4721/22 та направив до Богунського районного суду міста Житомира запит про надання інформації про дату набрання законної сили рішенням у зазначеній справі.
20 вересня 2022 року за результатами отримання належним чином засвідченої копії рішення Богунського районного суду міста Житомира від 08 серпня 2022 року у справі №295/4721/22 з відміткою про набрання ним законної сили суд постановив ухвалу про поновлення провадження у справі.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №580-VIII) Національна поліція України (поліція) це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Частиною 1 статті 6 цього Закону закріплено, що поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до частин 1, 2 та 4 статті 7 Закону України №580-VIII під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації.
Обмеження прав і свобод людини допускається виключно на підставах та в порядку, визначених Конституцією і законами України, за нагальної необхідності і в обсязі, необхідному для виконання завдань поліції.
Поліцейським за будь-яких обставин заборонено сприяти, здійснювати, підбурювати або терпимо ставитися до будь-яких форм катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
У разі виявлення таких дій кожен поліцейський зобов`язаний негайно вжити всіх можливих заходів щодо їх припинення та обов`язково доповісти безпосередньому керівництву про факти катування та наміри їх застосування. У разі приховування фактів катування або інших видів неналежного поводження поліцейськими керівник органу протягом доби з моменту отримання відомостей про такі факти зобов`язаний ініціювати проведення службового розслідування та притягнення винних до відповідальності.
У разі виявлення таких дій поліцейський зобов`язаний повідомити про це орган досудового розслідування, уповноважений на розслідування відповідних злочинів, вчинених поліцейськими.
Пунктами 1 3 частини 1 статті 18 Закону України №580-VIII визначено, що поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; поважати і не порушувати прав і свобод людини.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 19 Закону України №580-VIII у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.
Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.
Сутність службової дисципліни в Національній поліції України, повноваження поліцейських та їхніх керівників з її додержання, види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження визначає Дисциплінарний статут Національної поліції України, затверджений Законом України від 15 березня 2018 року №2337-VIII (далі Дисциплінарний статут).
За визначенням частин 1 та 2 статті 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.
Службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.
Пунктами 1, 3, 6, 11 частини 3 статті 1 Дисциплінарного статуту передбачено, що службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України №580-VIII, зобов`язує поліцейського: бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень; утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України; поважати честь і гідність інших поліцейських і працівників поліції, надавати їм допомогу та стримувати їх від вчинення правопорушень.
Згідно з частиною 1 статті 11 Дисциплінарного статуту за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.
За визначенням статті 12 Дисциплінарного статуту дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.
Відповідно до частин 1 3 статті 13 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.
Дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони.
До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.
Наведені норми свідчать про те, що притягнення поліцейського до дисциплінарної відповідальності можливе, зокрема, за невиконання чи неналежне виконання службової дисципліни.
Відповідно до частин 2, 3 статті 14 Дисциплінарного статуту службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.
Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.
Особливості проведення службового розслідування в період дії воєнного стану врегульовані положеннями розділу V Дисциплінарного статуту.
Положеннями частини 1 статті 26 цього Статуту закріплено, що у період дії воєнного стану службове розслідування проводиться з дотриманням вимог цього Статуту з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Службове розслідування призначається та проводиться у формі письмового провадження.
Частиною 3 цієї правової норми передбачено, що службове розслідування має бути завершене протягом 15 календарних днів з дня його призначення уповноваженим керівником. У разі потреби цей строк може бути продовжений керівником, який призначив службове розслідування, але не більш як на 15 календарних днів.
До строку проведення службового розслідування не зараховується документально підтверджений час перебування поліцейського, стосовно якого проводиться службове розслідування, у відрядженні чи на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, розташованих на підконтрольних органам державної влади територіях.
Згідно частин 5 та 6 статті 26 Дисциплінарного статуту за результатами службового розслідування уповноважена особа складає висновок. Службове розслідування вважається завершеним у день затвердження керівником, який призначив службове розслідування, чи особою, яка його заміщує, висновку за результатами службового розслідування.
Положеннями статті 27 Дисциплінарного статуту закріплено, що під час проведення службового розслідування уповноважена особа зобов`язана запропонувати поліцейському або іншій особі, обізнаній з обставинами вчинення дисциплінарного проступку, надати пояснення.
Особливості застосування дисциплінарних стягнень у період дії воєнного стану визначені у статті 29 Дисциплінарного статуту.
Відповідно до положень цієї правової норми дисциплінарні стягнення застосовуються в порядку зростання від менш суворого, яким є зауваження, до більш суворого звільнення зі служби в поліції. У разі повторного вчинення дисциплінарного проступку поліцейським протягом строку дії дисциплінарного стягнення у виді зауваження за результатами службового розслідування дисциплінарне стягнення, що застосовується, повинно бути суворішим, ніж попереднє.
Судом установлено, що накладенню на позивача дисциплінарного стягнення передувало проведення службового розслідування.
06 травня 2022 року начальником ГУ НП в Житомирській області затверджено висновок службового розслідування, зі змісту якого вбачається, що передумовою звільнення позивача зі служби стали наступні обставини, а саме:
1) зупинка автомобіля марки JEEP Renegade, під керуванням інспектора сектору реагування патрульної поліції відділу поліції №2 (м. Коростень) Житомирського районного управління поліції ГУ НП в Житомирській області лейтенанта поліції ОСОБА_2 о 23:00 на блок-посту, розташованому на 127 км автодороги М-06 сполученням Київ-Чоп в с. Глибочиця старшим сержантом Збройних Сил України, у салоні якого також знаходився позивач. Під час спілкування військовослужбовців з працівниками поліції у останніх виявлено ознаки алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, незв`язане мовлення (порушення мови), поведінка, що не відповідала обстановці. Про зазначене командир взводу Збройних Сил України повідомив на лінію « 102»;
2) після прибуття працівників Управління національної поліції в Житомирській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України за викликом, під час оформлення протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за статтею 130 Кодексу України про адміністративне правопорушення, позивач вів себе неетично по відношенню до колег, заважав виконанню ними своїх службових обов`язків;
3) у зв`язку з невиконанням позивачем законної вимоги працівника поліції, останнім застосовано фізичну силу та спеціальний засіб кайданки, складено протокол про адміністративне затримання та протокол про адміністративне правопорушення за статтею 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення;
4) упродовж доби позивач не повідомив відповідача про факт складання відносно нього адміністративних матеріалів, чим проігнорував вимоги пункту 6 розділу ІІ Порядку ведення єдиного обліку в органах (підрозділах) поліції заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 08 лютого 2019 року №100.
За результатами проведеного службового розслідування відповідач дійшов висновку, що відомості, які стали підставою для призначення службового розслідування, повністю підтвердились.
Факт вчинення позивачем дисциплінарного проступку підтверджується поясненнями поліцейських та військовослужбовців, які були на місці події, а також відеозаписами з портативного відеореєстратора працівників патрульної поліції, які здійснювали оформлення адміністративних матеріалів.
Під час розгляду справи судом переглянуті зазначені відеозаписи з портативного відеореєстратора працівників патрульної поліції та не встановлено з боку позивача вчинення дій під час оформлення протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за статтею 130 Кодексу України про адміністративне правопорушення, які б підтверджували неетичну поведінку по відношенню до колег та заважали б останнім виконувати службові обов`язки.
Натомість суд установив, що під час оформлення адміністративного матеріалу за статтею 130 Кодексу України про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 , позивач перебував біля транспортного засобу, а після отримання вказівки працівника поліції, відійшов до багажника автомобіля. На вимогу саме працівника поліції позивач підійшов до капоту транспортного засобу, на якому знаходились його особисті речі, щоб покласти їх до сумки, де і був затриманий іншим працівником поліції.
Ставлення позивачем запитань до працівників поліції під час оформлення адміністративного матеріалу відносно ОСОБА_2 суд не вважає діями, що перешкоджали таким виконувати службові обов`язки, оскільки названі дії не заборонені нормативно-правовими актами. До того ж конституційним принципом є принцип верховенства права, який закріплений у статті 8 Конституції України, а громадяни здійснюють свої права за принципом «дозволено все, що прямо не заборонено законом», а державні органи та їх посадові особи за принципом «дозволено лише те, що прямо визначено законом».
Під час розгляду справи відповідач не надав доказів на підтвердження того, що позивач отримав вимогу працівників поліції залишити місце оформлення адміністративного матеріалу відносно водія транспортного засобу та не виконав її. Натомість за результатами перегляду відеозаписів з бодікамер працівників поліції суд установив, що позивач виконував отримані ним вказівки поліцейських.
Надаючи правову оцінку висновку службового розслідування про невиконанням позивачем законної вимоги працівника поліції, що обумовило застосування до нього фізичної сили та спеціального засобу кайданків, складання протоколу про адміністративне затримання та протоколу про адміністративне правопорушення за статтею 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд зауважує на таке.
Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 08 серпня 2022 року у справі №295/4721/22 за позовом ОСОБА_1 до Інспектора взводу №2 роти №4 батальйону Управління патрульної поліції в Житомирській області Дякевича Вадима Олександровича, Управління патрульної поліції в Житомирській області Департаменту патрульної поліції про визнання дій протиправними, визнання протиправним адміністративного затримання позов задоволено. Суд визнав протиправними дії інспектора щодо адміністративного затримання позивача 04 травня 2022 року о 23:58 годин на 127 км автодороги М-06 сполученням Київ Чоп в с. Глибочиця, Житомирського району та щодо застосування фізичної сили та спецзасобів щодо ОСОБА_1 .

Зазначене рішення суду набрало законної сили 19 серпня 2022 року.

Зі змісту рішення убачається, що відповідач, заперечуючи проти позову, жодних належних доказів на підтвердження законності адміністративного затримання через невиконання позивачем вимог працівників поліції, та законності застосування фізичного впливу і спецзасобу до позивача, суду не надав.

Відповідно до положень частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тим часом, згідно положень частини 5 цієї правової норми обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

На реалізацію наведеної правової норми відповідач не спростував обставин, встановлених названим вище судовим рішенням, копія якого була направлена йому представником позивача 10 серпня 2022 року разом з клопотанням про приєднання такого до цієї справи, докази чого містяться в матеріалах справи.

З огляду на викладене, висновок службового розслідування про допущення позивачем невиконання законної вимоги працівника поліції, що обумовило застосування останнім фізичної сили та спеціального засобу кайданків, складання протоколу про адміністративне затримання та протоколу про адміністративне правопорушення за статтею 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення, спростовано рішенням суду, яке набрало законної сили.

Надаючи правову оцінку висновку службового розслідування про те, що позивач проігнорував вимоги пункту 6 розділу ІІ Порядку ведення єдиного обліку в органах (підрозділах) поліції заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 08 лютого 2019 року №100 (далі Порядок №100), а саме упродовж доби не повідомив відповідача про факт складання відносно нього адміністративних матеріалів про затримання та за статтею 185 Кодексу України про адміністративне правопорушення, суд зауважує на таке.

Названим пунктом закріплено, що поліцейський незалежно від місця свого перебування в разі виявлення або отримання інформації про кримінальне правопорушення та іншу подію чи звернення до нього громадян із заявою (повідомленням) невідкладно повідомляє про це за скороченим номером екстреного виклику поліції « 102» і зобов`язаний ужити заходів щодо запобігання правопорушенню, його припинення, рятування людей, надання допомоги особам, які її потребують, установлення і затримання осіб, які вчинили правопорушення, та охорони місця події.

Як установлено судом та підтверджується матеріалами службового розслідування, а саме копією протоколу про адміністративне затримання, позивач був затриманий з 00:35 годин до 01:30 годин 05 травня 2022 року.

Згідно листа Управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУ НП в Житомирській області від 13 червня 2022 року з мобільного телефону позивача 05 травня 2022 року о 01:37 годин на спеціальну лінію « 102» надійшов телефонний дзвінок, в якому невідомий чоловік будь-якої інформації не надав так як через 11 секунд від початку розмови дзвінок перервався. В подальшому, для встановлення причин звернення, оператором служби №102» здійснено три дзвінки на зазначений номер телефону, які залишилися без відповіді абонента.

Під час розгляду справи позивач пояснив суду, що після звільнення з-під адміністративного затримання, він здійснив дзвінок на « 102» для повідомлення зазначеного факту. Однак, після з`єднання з оператором його мобільний телефон забрали і повернули тільки вранці, після надання ним пояснень в рамках службового розслідування.

Оскільки службове розслідування вже було розпочате і він надав письмові пояснення, позивач уважав, що необхідність виконання пункту 6 розділу ІІ Порядку №100 відпала.

Як убачається з рапорту заступника відповідального по ГУ НП заступника начальника управління начальника відділу підтримки УГІ ГУ НП в Житомирській області майора поліції ОСОБА_3 на ім`я начальника ГУ НП в Житомирській області, складеного 05 травня 2022 року, під час чергування на території Житомирської області стосовно капрала поліції ОСОБА_1 працівниками Управління патрульної поліції в Житомирській області Департаменту патрульної поліції складено протоколи про адміністративне затримання та про адміністративне правопорушення.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що на момент надання позивачем пояснень в рамках службового розслідування про факт адміністративного затримання та складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно позивача його керівництву було відомо.

Доказів, які спростували твердження позивача про те, що він вчинив дії, направлені на виконання вимог пункту 6 розділу ІІ Порядку №100, відповідач суду не надав.

Підсумовуючи встановлені під час розгляду справи обставини, суд уважає, що вчинення позивачем дій, які обумовили застосування до нього дисциплінарного стягнення, а саме:

неетична поведінка по відношенню до колег;

перешкоджання виконанню поліцейськими своїх службових обов`язків;

невиконання законної вимоги працівника поліції, що обумовило адміністративне затримання та складання протоколу про адміністративне правопорушення за статтею 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення;

не повідомлення у продовж доби про факт складання відносно нього адміністративних матеріалів,

спростовано наданими позивачем доказами, натомість відповідач не надав доказів на їх підтвердження.

У контексті спірних правовідносин, суд уважає за доцільне наголосити, що в основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки.

Дискредитація звання рядового і начальницького складу національної поліції за своєю суттю полягає у вчиненні такого проступку, що підриває довіру та авторитет таких органів і їх працівників в очах громадськості та є несумісним із подальшим проходженням служби.

Вчинки, що дискредитують працівників національної поліції та власне національна поліція, пов`язані насамперед із низкою моральних вимог, які пред`являються до них під час здійснення службових функцій та у повсякденному житті.

Застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби є крайнім заходом дисциплінарного впливу, проте його застосування здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням певних обставин та не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень.

Зазначена правова позиція знаходить своє відображення в постановах Верховного Суду від 05 травня 2019 року у справі №825/1902/16, від 17 липня 2019 року у справі №806/2555/17, від 07 березня 2019 року у справі № 819/736/18.

Суд зазначає, що поняття дискредитація перебуває у тісному зв`язку із поняттям дотримання морально-етичних норм та передбачає дії, спрямовані на порушення правил професійної етики та моралі, закріплених у нормативно-правових актах спеціального законодавства, які пред`являються до осіб під час здійснення ними службових функцій та у повсякденному житті.

Такі проступки самі по собі або у сукупності підривають довіру та авторитет органів внутрішніх справ і їх працівників в очах громадськості і є несумісним із подальшим проходженням служби, що зумовлює застосування до працівника органів внутрішніх справ, який вчинив діяння, несумісне з посадою, найсуворішого типу стягнення звільнення зі служби.

Тим часом матеріали службового розслідування та висновок не містять фактів, які б указували та підтверджували дії позивача, які є несумісними з проходженням служби в поліції та які суперечать змісту Присяги працівника Національної поліції України, оскільки підривають довіру громадян як до працівників поліції, так і до органів поліції в цілому, принижують їх авторитет.

Статтею 12 Закону України № 580-VIII визначено види дисциплінарних стягнень, до яких належать: усне зауваження; зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну посадову відповідність; звільнення з посади; пониження в спеціальному званні на один ступінь; звільнення з органів внутрішніх справ.

Відповідачем не взято до уваги, що звільнення зі служби в поліції застосовується тільки у випадку доведеності, що особа скоїла проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, а також в крайніх випадках, коли інші заходи дисциплінарного стягнення є недостатніми чи попереднє їх вжиття не дало бажаного результату.

При цьому, обрання виду дисциплінарного стягнення має бути співмірним та обґрунтованим, зокрема у силу статті 12 Дисциплінарного статуту та, з урахуванням раніше накладеного стягнення, можливими альтернативними видами стягнення, як то догана, сувора догана, попередження про неповну посадову відповідність, звільнення з посади, пониження в спеціальному званні на один ступінь.

У той же час, відповідачем не розглядалась можливість застосування до позивача іншого дисциплінарного стягнення, не пов`язаного зі звільненням.

Суд звертає увагу на те, що підставою для дисциплінарної відповідальності є дисциплінарний проступок, сутність якого полягає у невиконанні чи неналежному виконанні особою службової дисципліни. Такими обставинами є виключно фактичні дані, що свідчать про реальну наявність у діях особи ознак дисциплінарного проступку, зокрема, протиправної поведінки, шкідливих наслідків та причинного зв`язку між ним і дією (бездіяльністю) порушника дисципліни.

Відповідач обмежився застосуванням крайнього і найтяжчого виду дисциплінарного стягнення, не дослідивши в повній мірі всі обставини та докази.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у цій справі.

З огляду на викладене позовні вимоги щодо оскаржених наказів Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 06 травня 2022 року №443 «Про застосування дисциплінарних стягнень» в частині застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції, від 09 травня 2022 року №224о/с «По особовому складу», з урахуванням змін, внесених наказом Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 07 липня 2022 року №321 о/с «По особовому складу», підлягають задоволенню.

Вимоги про поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з моменту звільнення є похідними від попередньо задоволених, а тому також підлягають задоволенню. Однак з урахуванням того, що наказом Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 07 липня 2022 року №321 о/с «По особовому складу» внесено зміни до наказу від 09 травня 2022 року №224о/с «По особовому складу» в частині дати звільнення, а саме датою звільнення позивача є 14 травня 2022 року, а не 09 травня 2022 року, ОСОБА_1 підлягає поновленню з 15 травня 2022 року. Саме тому позовні вимоги у відповідній частині підлягають частковому задоволенню.

Проте, визначаючись з правомірністю заявленої позовної вимоги про стягнення грошового забезпечення без визначення конкретної суми, суд зазначає.

Як слідує з позовної заяви позивач просить стягнути грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по день фактичного поновлення на службі.

Згідно матеріалів справи, позивача звільнено з 14 травня 2022 року.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

День звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (така правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 821/1226/16).

Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків частини для військовослужбовців) на підставі статті 116 Кодексу законів про працю України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства.

У постанові Верховного Суду від 06 серпня 2020 року у справі №813/851/16 зазначено, що приймаючи рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню.

На підставі положень статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України суд при розгляді справи враховує зазначений висновок.

Отже, для повного і належного захисту порушених прав та інтересів позивача слід вийти за межі позовних вимог і не стягувати грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, а стягнути з відповідача конкретну суму такого забезпечення.

Виплата грошового забезпечення поліцейських регулюється постановою Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» від 11 листопада 2015 року № 988 (далі Постанова № 988).

Пунктом 2 цієї Постанови визначено, що виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за № 669/28799, затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі Порядок № 260).

Пунктом 6 розділу ІІІ цього Порядку передбачено, що поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Пунктом 9 розділу І Порядку встановлено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Зі змісту Порядку, який є спеціальним для вирішення спірних правовідносин, убачається, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

Згідно довідки ГУ НП в Житомирській області про доходи ОСОБА_1 , грошове забезпечення позивача у березні 2022 року складало 53422,54 грн, у квітні 2022 року 80537,68 грн.

Середньоденне грошове забезпечення складає: (53422,54 грн. + 80537,68 грн.) : 61 календарний день за два місяці = 2196,06 грн.

Період вимушеного прогулу позивача з 15 травня 2022 року по 22 вересня 2022 року (дата прийняття судом рішення про поновлення позивача на посаді) складає 131 календарних дня.

Отже, грошове забезпечення за час вимушеного прогулу позивача за період з 15 травня 2022 року по 22 вересня 2022 року складає 287683,86 грн. (131 календарний день х 2196,06 грн).

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи, суд ураховує таке.

Пунктом 1 частини 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 1 та 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною 3 цієї правової норми для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами 1, 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України)

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI (далі Закон України №5076-VI).

Пунктами 6 та 9 частини 1 статті 1 цього Закону закріплено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до статті 19 Закону України №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Статтею 30 Закону України №5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Окрім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд ураховує, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, має бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову; критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката.

У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Разом із позовною заявою суду надано договір про надання правової (правничої) допомоги від 11 травня 2022 року, акт наданих послуг правничої допомоги від 20 травня 2022 року та квитанцію до прибуткового касового ордеру б/н від 20 травня 2022 року.

Відповідно до пункту 3 Договору за надання правової (правничої) допомоги за цим Договором клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар у розмірі 30000,00 грн.

Отже розмір винагороди за надання правової допомоги визначений сторонами у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката, а саме представником позивача складена та підписана позовної заяви, засвідчено пакет документів, доданий до неї з дотриманням положень статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України; та понесення ним витрат, а саме квитанція до прибуткового касового ордера б/н від 20 травня 2022 року підтверджує сплату ОСОБА_1 30000,00 грн (підстава: Договір про надання правової (правничої) допомоги від 11 травня 2022 року).

Суд також ураховує положення частини 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, за якими обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У відзиві на позов відповідач зазначив, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, приходить до висновку, що у цій конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 30000,00 грн є реальними, підтвердженими матеріалами справи. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, суд звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», у той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої сторони.

Верховний Суд у додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 826/841/17 зазначив, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19 та від 18 серпня 2022 року у справі №340/323/21.

Доводів відповідача щодо неспівмірності витрат на правову допомогу відзив на позовну заяву не утримує.

У зв`язку з тим, що зміни до оскаржуваного наказу про звільнення в частині дати звільнення, внесені відповідачем вже під час розгляду справи судом, що позбавило позивача права на уточнення позовних вимог, суд приходить до висновку, що часткове задоволення позову не обумовлює зменшення розміру витрат, пов`язаних з розглядом справи, що підлягають стягненню з відповідача.

З огляду на викладене, враховуючи умови Договору про надання правової допомоги, складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, проведення позивачем оплати на надані адвокатом послуги, суд приходить до висновку, що в цій справі витрати на правову допомогу в сумі 30000,00 грн. є реальними, підтвердженими матеріалами справи, а тому підлягають відшкодуванню у повному обсязі за рахунок відповідача.

Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 194, 242-246, 251, 262, 263, 292, 293, 295, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 06 травня 2022 року №443 «Про застосування дисциплінарних стягнень» в частині застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції.

Визнати протиправним і скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 09 травня 2022 року №224 о/с «По особовому складу» з урахуванням змін, внесених наказом Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 07 липня 2022 року №321 о/с «По особовому складу».

Поновити ОСОБА_1 на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділу поліції №2 Житомирського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області з 15 травня 2022 року.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Житомирській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 15 травня 2022 року по день прийняття рішення (22 вересня 2022 року) в розмірі 287683 (двісті вісімдесят сім тисяч шістсот вісімдесят три) гривні 86 копійок з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділу поліції №2 Житомирського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць в розмірі 65881 (шістдесят п`ять тисяч вісімсот вісімдесят одна) гривня 80 копійок, з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів допустити до негайного виконання.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Житомирській області на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в сумі 30000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис