Справа № 320/1568/22
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2022-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/1568/22 Суддя першої інстанції: Дудін С.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Бужак Н.П., Кобаля М.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на прийняте у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 червня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - Відповідач, в/ч НОМЕР_1 ) про:

- визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.12.2017 по 20.12.2021 включно;

- зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.12.2017 по 20.12.2021 включно.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 24.06.2022 позов задоволено частково - стягнуто з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 44 366,18 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки повний розрахунок з Позивачем при звільненні проведено Відповідачем із затримкою у 1 476 календарний день, то вимоги останнього про стягнення середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку при звільненні є обґрунтованими, однак його розмір має бути зменшений з 365 132,88 грн до 44 366,18 грн, що відповідає орієнтовній оцінці втрат, які розумно можна було б передбачити, якби останній взяв кредит на суму 74 292,40 грн.

Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд зазначив, що вимога про визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 не підлягає задоволенню з огляду на те, що такий спосіб захисту не сприятиме відновленню порушених прав ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що, по-перше, визначена судом сума розміру майнових витрат Позивача не компенсує фактичних, по-друге, судом не було враховано позицію Верховного Суду у справі №480/3105/19, за якою розмір середнього заробітку пропорційно залежить від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.07.2022 відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу в/ч НОМЕР_1 просить скасувати його та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що, по-перше, судом не було враховано пропуск ОСОБА_1 місячного строку звернення до суду, по-друге, середній заробіток повинен бути перерахований судом з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком особи, по-третє, Позивач звернувся до суду із цим позовом не одразу після звільнення, а через декілька років.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.09.2022 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження, а також продовжено строк розгляду справи на більш тривалий, розумний термін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи і не заперечуються учасниками справи, наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.12.2017 №161 молодшого сержанта ОСОБА_1 , звільненого наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) від 05.12.2017 №324-рс у запас за пунктом «і» частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 05.12.2017 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 5).

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 15.04.2020 у справі №580/623/20, яке набрало законної сили 07.08.2020, визнано протиправною бездіяльність Відповідача щодо не нарахування та невиплати Позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки учаснику бойових дій за 2014-2019 роки з розрахунку грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 12.07.2019 та зобов`язано здійснити її нарахування та виплату з розрахунку грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 12.07.2019.

Судом першої інстанції також встановлено, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 19.01.2021 у справі №320/7284/20 зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки учаснику бойових дій за період з 2016 по 2017 роки включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

На виконання вказаного судового рішення 12.03.2021 Позивачу було нараховано та виплачено Відповідачем грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки у розмірі 4 181,90 грн (а.с. 4).

Крім того, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 09.03.2021 у справі №320/7286/20 зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з січня 2016 року по грудень 2017 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року.

На виконання цього судового рішення 21.12.2021 Позивачу було нараховано та виплачено Відповідачем індексацію грошового забезпечення у розмірі 70 110,50 грн (а.с. 4).

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 19, 43 Конституції України, ст. ст. 47, 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Постанова №100), а також ряду правових позицій Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, суд першої інстанції прийшов до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що непроведення своєчасного та повного розрахунку з Позивачем є підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні однак не у повному обсязі, а в сумі, що відповідає орієнтовному розрахунку майнових втрат особи.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до абз. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Ні Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», ні Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем (у цьому випадку в/ч НОМЕР_1 ) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Ця позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 справі №21-8а15 та була підтримана у подальшому Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.09.2018 у справі №810/1549/17, від 17.10.2018 у справі № 805/2948/17-а, від 08.11.2018 у справі №821/1333/16, від 16.04.2020 у справі № 822/3307/17, від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18.

Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків повного проведення розрахунку при звільненні з військової служби, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, судова колегія приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладався, зокрема, у постановах Верховного Суду від 28.10.2020 у справі №240/222/20, від 04.09.2020 у справі №120/2005/19-а, від 09.10.2020 у справі №580/3988/19, від 03.08.2021 у справі № 580/278/19.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

При цьому згідно ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.

Наведена позиція щодо застосування вказаних норм матеріального права викладена у постанові Верхового Суду України від 15.09.2015 у справі №21-1765а15.

При цьому, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні з вини роботодавця та факт проведення з ним остаточного розрахунку. У випадку вирішення спору на користь працівника, в тому числі в судовому порядку на спірну суму також підлягає нарахування середнього заробітку за час затримки, розмір якої визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Указаний правовий висновок щодо застосування положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 у справі № 826/9793/18 та від 23.04.2020 у справі № 810/3573/18.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), передбачено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

У спірному випадку, на переконання судової колегії, вина в/ч НОМЕР_1 полягала у тому, що останньою при проведенні розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні не було своєчасно виплачено усі належні до отримання суми коштів при звільненні.

Таким чином, оскільки остаточний розрахунок з Позивачем проведений Відповідачем лише 21.12.2021, то колегія суддів вважає обґрунтованим висновки суду першої інстанції про те, що період, протягом якого в/ч НОМЕР_1 не виконувала свій обов`язок щодо виплати належних ОСОБА_1 , як звільненому працівникові, сум, є період з 06.12.2017 по 20.12.2021.

Відповідно п. 2 Порядку №100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно п. 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За правилами п. 8 вказаного Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Судова колегія звертає увагу, що Порядок № 100 регулює загальні засади обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати, в той час як Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, встановлює особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців Збройних Сил України. При цьому з аналізу положень Порядку №260 випливає, що для розрахунку середньоденного та загального розміру середнього грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України потрібно використовувати не робочі, а календарні дні.

Отже, для спірних правовідносин при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.

Згідно довідки в/ч НОМЕР_1 від 15.02.2022 №249 (а.с. 26) середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 з розрахунку календарних днів складає 247,38 грн ((7 545,20 грн (грошове забезпечення за жовтень 2017 року) + 7 545,20 грн (грошове забезпечення за листопад 2017 року) / 61 (кількість календарних днів у жовтні-листопаді 2017 року)). Викладене, на переконання судової колегії, свідчить про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про те, що розмір середньоденного грошового забезпечення Позивача складає 247,38 грн, а загальний період затримки розрахунку при звільненні - 1 476 календарних дні.

У свою чергу, судовою колегією враховується, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16).

Згідно вже згаданої вище постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У цьому ж рішенні суд касаційної інстанції вказав, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

Надаючи оцінку спірним правовідносин через призму правозастосування норми статті 117 КЗпП України Великою Палатою Верховного Суду, суд першої інстанції правильно вказав на те, що із цим позовом ОСОБА_1 звернувся більш ніж через чотири роки після звільнення, в/ч НОМЕР_1 заперечувала проти права Позивача на отримання індексації та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, що встановлено рішеннями судів, які набрали законної сили, а розмір простроченої заборгованості майже у 5 разів менше від середнього заробітку за час затримки її виплати.

Крім того, Київський окружний адміністративний суд, встановивши обставини перевищення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, обрав запропоновану Великою Палатою Верховного Суду методику оцінки розміру майнових втрат Позивача за період такої затримки та з урахуванням відомостей Національного банку України щодо середньозваженої ставки в річному обчисленні за кредитами резидентам визначив орієнтовну оцінку втрат ОСОБА_1 , пов`язаних із такою затримкою, у розмірі 2 118,93 грн щодо несвоєчасно виплаченої компенсації за невикористані дні додаткової відпустки (4 818,90 грн) та у розмірі 42 247,25 грн щодо несвоєчасно виплаченої індексації (70 110,50 грн).

Такі розрахунки, на переконання судової колегії, повністю відповідають позиції Великої Палати Верховного Суду, на яку посилався суд першої інстанції. Крім іншого, отримана внаслідок їх проведення сума у розмірі 44 366,18 грн повністю відповідає критеріям пропорційності, що узгоджується з нормативною метою приписів ст. 117 КЗпП України.

Посилання Апелянта на те, що присуджена сума складає лише 12,15 % належної до стягнення з Відповідача суми, а суд першої інстанції не врахував майнові витрати Позивача, індекс інфляції за спірний період, значення суми для ОСОБА_1 , а також порушеного права останнього на своєчасне одержання заробітної плати, яка є основним джерелом існування, судовою колегією оцінюється критично з огляду на таке.

Так, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Поряд з цим, цей механізм не передбачає безумовної та обов`язкової виплати роботодавцем звільненому працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у повному обсязі. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Викладене, з урахуванням відсутності в апеляційній скарзі документальних обґрунтувань понесення Позивачем додаткових майнових витрат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні протягом чотирьох років, ненаведення впливу індексу інфляції на проведені судом розрахунки та обґрунтованих зауважень до них, а також неврахуванням Апелянтом того, що передбачена статтею 117 КЗпП України виплата є компенсацією, а не заробітною платою, свідчить про відсутність підстав стверджувати про неправильне вирішення цієї справи судом першої інстанції.

Аргументи ОСОБА_1 щодо неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30.11.2020 №480/3105/19, судова колегія вважає помилковими.

У цій постанові Верховний Суд також керувався позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, однак визначив іншу методику обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - співвідношення загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат до невиплачених сум. При цьому, всупереч доводів Апелянта, під загальним розміром у цьому випадку розуміється не розмір несвоєчасно виплачених сум, а весь розмір належних при звільненні виплат, які були проведені 05.12.2017 на виконання абзаців 4-5 наказу від 05.12.2017 №161, а також 12.03.2021 та 21.12.2021 на виконання рішень судів. Відтак розрахунки останнього, де 100% є сума невиплаченої індексації та компенсації невикористаної додаткової відпустки, є помилковими.

Таким чином, зважаючи на те, що при вирішенні цього спору суд першої інстанції керувався методикою визначення належної до стягнення за затримку розрахунку при звільненні суми, визначеною Великою Палатою Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц, під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення помилок при її застосуванні судовою колегією встановлено не було, як і не обґрунтовано її неправильність чи неспівмірність Апелянтом, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність залишення без змін рішення суду першої інстанції.

З приводу аргументів відзиву на апеляційну скаргу про пропуск Позивач встановленого ст. 122 КАС України строку звернення до суду із цим позовом, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

У постанові від 11.02.2021 у справі №240/532/20 Верховний Суд зазначив, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою ч. 5 ст. 122 КАС України.

За таких обставин, оскільки остаточний розрахунок при звільненні з ОСОБА_1 проведено в/ч НОМЕР_1 21.12.2021, а з цим позовом останній звернувся до суду 29.12.2021 (а.с. 9), то Позивачем дотримано вимоги ч. 5 ст. 122 КАС України.

У свою чергу щодо вимог відзиву на апеляційну скаргу про скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог судова колегія вважає за необхідне зазначити, що в силу положень процесуального закону підставою для апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції є апеляційна скарга, а не відзив на неї.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 червня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Н.П. Бужак

М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено та підписано 21 вересня 2022 року.