Справа № 440/5971/22
Суддя: М.В. Довгопол
Дата ухвалення: 2022-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2022 року м. ПолтаваСправа № 440/5971/22

Полтавський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Довгопол М.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Стислий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 /позивач) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області (далі - відповідач), в якому просила:

- визнати протиправним і скасувати прийняте виконавчим комітетом Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області рішення про відмову ОСОБА_1 в переведенні квартири АДРЕСА_1 з нежитлового фонду в житловий, викладене в листі від 04.07.2022 №06-22/2244;

- зобов`язати виконавчий комітет Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , про переведенні квартири АДРЕСА_1 з нежитлового фонду в житловий, з винесенням відповідного рішення, у місячний термін з моменту вступу рішення суду в законну силу.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є власницею нежитлового приміщення -квартири АДРЕСА_1 , та у зв`язку з тим, що у 2022 році виникла потреба у переведенні нежитлового приміщення у житлове з метою власного проживання, звернулася до відповідача із заявою про надання дозволу на переведення нежитлового приміщення у житловий фонд, вказавши, що квартира не потребує проведення переобладнання (реконструкції), проте листом від 04.07.2022 №06-22/2244 їй фактично відмовлено у розгляді заяви з мотивів здійснення процедури погодження проекту історико-архітектурного опорного плану міста Хорол. Позивач вважає, що така відмова не відповідає вимогам законодавства.

2. Стислий зміст заперечень відповідача

У відзиві на позовну заяву /а.с. 39 - 41/ представник відповідача проти позову заперечував, зазначивши, що рішенням виконавчого комітету Хорольської міської ради "Про переобладнання частини приміщення аптеки по АДРЕСА_2 , під житло" від 19.08.2003 № 320 ОСОБА_1 було надано дозвіл провести переобладнання частини приміщення аптеки під житло, однак, позивач даним дозволом не скористалася, а порядок переведення нежитлового приміщення до житлового фонду змінився. Вказує, що на даний час переведення нежитлового приміщення, квартири АДРЕСА_1 в житлове приміщення можливе лише за умови зміни цільового призначення об`єкта нерухомості, після чого потрібно виготовити проект реконструкції на переведення частини нежитлового приміщення до житлового фонду та виконати його реконструкцію. Оскільки на сьогоднішній день проходить процедура погодження проекту історико-архітектурного опорного плану міста Хорол, тому провести процедуру переведення нежитлового приміщення до нежитлового фонду на даний час не є можливим. Крім того, зауважено, заява ОСОБА_1 від 03.06.2022 на засіданні Виконавчого комітету Хорольської міської ради не розглядалася у зв`язку із забороною проведення будь-якої реконструкції відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 878 "Про затвердження Списку історичних населених місць України".

3. Процесуальні дії по справі

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 19.07.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини справи та відповідні правовідносини.

ОСОБА_1 має у власності нежитлове приміщення, що знаходиться в будинку номер АДРЕСА_3 загальною площею 59,5 кв.м, що підтверджується договором купівлі-продажу від 29.05.2003 /а.с. 9-10/ та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно /а.с. 12/.

03.06.2022 позивач звернулася до Хорольської міської ради з листом № 1 від 03.06.2022, в якому просила дозволу на переведення частини приміщення комерційного призначення, розташованого в багатоповерховому будинку по АДРЕСА_4 в житловий фонд, а саме: квартири АДРЕСА_5 , яка в даний час використовується як житло. /а.с. 19/. У заяві зазначено, що переобладнання квартира не потребує.

До листа додано копії таких документів: договору купівлі-продажу, протоколу засідання ОСББ "Незалежності, 23", паспорту та коду громадянина України ОСОБА_1 , плану приміщення, рішення виконавчого комітету Хорольської міської ради № 320 від 19.08.2003, фото приміщень.

Листом від 04.07.2022 № 06-22/2244 Виконавчий комітет Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області /а.с. 42/ позивача повідомив, що переведення частини приміщення, розташованого в багатоповерховому будинку в АДРЕСА_3 , до житлового фонду можливе лише за умови зміни цільового призначення об`єкта нерухомості, після чого можливо буде виготовити проект реконструкції на переведення частини нежитлового приміщення до житлового фонду та виконати його реконструкцію. Відповідність намірів забудови містобудівній документації на місцевому рівні, під час прийняття рішення про надання або відмови у наданні містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, уповноважений орган визначає, виходячи із генерального плану населеного пункту, головною складовою якого є історико-архітектурний опорний план міста. На сьогоднішній день проходить процедуру погодження проект історико-архітектурного опорного плану міста Хорол, а тому провести процедуру переведення нежитлового фонду на даний час не є можливим.

ОСОБА_1 , вважаючи протиправним рішення про відмову в переведенні квартири в житловий фонд, звернулась до суду з цим позовом.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР).

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 280/97-ВР система місцевого самоврядування включає в себе, зокрема: територіальну громаду, сільську, селищну, міську раду, сільського, селищного, міського голову, виконавчі органи сільської, селищної, міської ради, районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад, сіл, селищ, міст, органи самоорганізації населення.

Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції (частина третя статті 24 Закону № 280/97-ВР).

Статтею 30 Закону № 280/97-ВР визначені повноваження виконавчого комітету в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв`язку.

Так, за змістом частини першої статті 30 Закону 280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, управління об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню (підпункт 1 пункту «а»), облік відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням (підпункт 5 пункту "б").

Статтею 154 Житлового кодексу України також передбачено, що виконавчі комітети місцевих рад здійснюють контроль за утриманням будинків (квартир), що належать громадянам.

Відповідно до статті 4 Житлового кодексу України жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України, утворюють житловий фонд. До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється (стаття 6 Житлового кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 8 Житлового кодексу України переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі, як правило, не допускається. У виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням органів, зазначених у частині другій статті 7 цього Кодексу (виконавчі комітети обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) ради).

За приписами статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини п`ятої статті 319 Цивільного кодексу України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Згідно із статтею 10 Житлового кодексу України громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію.

Статтею 152 Житлового кодексу України визначено, що виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується.

Загальні умови і порядок переобладнання, перебудови, перепланування будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень визначені пунктом 4.1. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 17.05.2005 N 76 (далі - Правила № 76).

Відповідно до підпункту 1.4.1. Правил № 76 переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства.

Підпунктом 1.4.4. Правил № 76 передбачено, що переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що призводять до порушення тривкості або руйнації несучих конструкцій будинку, погіршення цілісності і зовнішнього вигляду фасадів, порушення вимог протипожежної безпеки та засобів протипожежного захисту, не допускається.

Перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі, не допускається.

Згідно з підпунктом 1.4.5. Правил № 76 для одержання дозволу на переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень їх власник або уповноважена ним особа, наймач (орендар) приміщення за згодою його власника подають до органу місцевого самоврядування заяву про надання дозволу на переобладнання або перепланування та, у разі необхідності, можуть подаватися такі документи: копія свідоцтва на право власності або договору найму (оренди) приміщення; копія поповерхових планів, завірених в установленому порядку; проект переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, погоджений в установленому порядку; згода власників, співвласників (наймачів) або уповноважених ними осіб на переобладнання та перепланування приміщень, що перебувають у їх спільній власності.

Статтею 31 Закону № 280/97-ВР окреслені повноваження виконавчого комітету у галузі будівництва, які включають, зокрема, надання відповідно до закону містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок (пп. 9 п. "а" частини 1 статті 31).

Відповідно до пункту 25 Переліку об`єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 06.11.2017 № 289, до такого Переліку віднесено реконструкцію житлових та нежитлових приміщень без зміни їх зовнішньої конфігурації та функціонального призначення, розміщення в існуючих житлових будинках, адміністративно-побутових та громадських будівлях вбудованих приміщень громадського призначення.

У свою чергу згідно з пунктом 3.21 ДБН А.2.2-3:2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво», реконструкція це перебудова введеного в експлуатацію в установленому порядку об`єкта будівництва, що передбачає зміну його геометричних розмірів та/або функціонального призначення, внаслідок чого відбувається зміна основних техніко-економічних показників (кількість продукції, потужність тощо), забезпечується вдосконалення виробництва, підвищення його техніко-економічного рівня та якості продукції, що виготовляється, поліпшення умов експлуатації та якості послуг.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17.02.2011 № 3038-VI (далі - Закон № 3038-VI) генеральний план населеного пункту є одночасно видом містобудівної документації на місцевому рівні та документацією із землеустрою і призначений для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Відповідно до положень частини 4, 5 статті 17 Закону № 3038-VI для населених пунктів, внесених до Списку історичних населених місць України, у межах визначених історичних ареалів у складі генерального плану населеного пункту визначаються режими регулювання забудови та розробляється історико-архітектурний опорний план, в якому зазначається інформація про об`єкти культурної спадщини та зони їх охорони.

Склад, зміст та порядок розроблення історико-архітектурного опорного плану населеного пункту визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку розроблення, оновлення, внесення змін та затвердження містобудівної документації.

Відомості про зазначені в історико-архітектурному опорному плані: об`єкти всесвітньої спадщини, їх території та буферні зони; пам`ятки культурної спадщини, у тому числі археологічні, їх території та зони охорони; межі та правові режими використання історичних ареалів населених місць; історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території та їх зони охорони; охоронювані археологічні території вносяться до Державного земельного кадастру в порядку, встановленому відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр" як обмеження у використанні земель у сфері забудови.

Список історичних населених місць України (міста і селища міського типу) затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 № 878 і до нього віднесено, зокрема, місто Хорол Полтавської області.

Відповідно до частини першої статті 52 Закону № 280/97-ВР виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до відання виконавчих органів ради.

Частиною першою статті 53 Закону № 280/97-ВР встановлено, що основною формою роботи виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є його засідання. Засідання виконавчого комітету скликаються відповідно сільським, селищним, міським головою (головою районної у місті ради), а в разі його відсутності чи неможливості здійснення ним цієї функції - заступником сільського, селищного, міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради (районної у місті ради - заступником голови ради) в міру необхідності, але не рідше одного разу на місяць, і є правомочними, якщо в них бере участь більше половини від загального складу виконавчого комітету.

Згідно з частиною шостою статті 59 Закону № 280/97-ВР виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

ІV. ВИСНОВКИ СУДУ

Системний аналіз викладених вище правових норм свідчить про те, що виконавчі органи сільських, селищних, міських рад здійснюють безпосереднє управління лише житловим фондом, який віднесений до комунальної власності; в усіх інших випадках вони надають відповідні дозволи, здійснюючи при цьому контроль за дотриманням прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №210/8381/13-а, від 17.02.2021 у справі № 165/403/16-а.

При цьому суд враховує, що Законом № 280/97-ВР передбачено, що основною формою роботи виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є його засідання, які скликаються в міру необхідності, але не рідше одного разу на місяць, і на яких приймаються рішення виконавчого комітету.

Судом встановлено, що заява позивача про надання дозволу на переведення нежитлового приміщення у житлове від 03.06.2022 не розглядалася на засіданні Виконавчого комітету Хорольської міської ради, відповідно рішення за наслідками її розгляду не прийнято, що підтверджено відповідачем у відзиві, натомість листом від 04.07.2022 № 06-22/2244 повідомлено про неможливість переведення нежитлового приміщення до житлового фонду.

Суд зазначає, що відсутність належним чином оформленого рішення за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 щодо переведення частини приміщення комерційного призначення розташованого в багатоповерховому будинку по АДРЕСА_4 в житловий фонд, свідчить про те, що уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом.

За наведених обставин суд приходить до висновку, що заява позивача не розглянута відповідачем у порядку та у спосіб, що передбачені законом, а саме: статтями 53, 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

У листі від 04.07.2022 № 06-22/2244 відповідачем повідомлено про неможливість провести процедуру переведення нежитлового фонду, оскільки проект історико-архітектурного опорного плану міста Хорол проходить процедуру погодження.

Таким чином, відповідачем вказаним листом фактично відмовлено позивачу у наданні дозволу на переведення нежитлового приміщення до житлового фонду.

Суд бере до уваги, що місто Хорол віднесено до Списку історичних населених місць України (міста і селища міського типу), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 № 878, відтак в силу вимог частини 4 статті 17 Закону № 3038-VI для цього населеного пункту у межах визначених історичних ареалів у складі генерального плану визначаються режими регулювання забудови та розробляється історико-архітектурний опорний план, в якому зазначається інформація про об`єкти культурної спадщини та зони їх охорони.

Водночас суд наголошує, що у заяві позивача від 03.06.2022 ставилося питання про надання дозволу на переведення нежитлового приміщення у житлове за умов відсутності необхідності здійснення змін зовнішньої конфігурації або вигляду будівлі, в якому розташоване приміщення, за наявності технічного паспорту на квартиру, який свідчить про фактичне облаштування житлового приміщення, а також згоди ОСББ на переведення, оформленого протоколом № 9/1 від 30.04.2020.

Відповідачем ані у листі від 04.07.2022 № 06-22/2244, ані у відзиві, не обґрунтовано, яким чином переведення нежитлового приміщення позивача у житлове вплине на історико-архітектурний опорний план міста, охорону пам`яток культурної спадщини тощо. Також не наведено будь-яких обставин, що унеможливлюють надання дозволу на переведення, зокрема, порушення тривкості або руйнації несучих конструкцій будинку, погіршення цілісності і зовнішнього вигляду фасадів, порушення вимог протипожежної безпеки та засобів протипожежного захисту , погіршення умов експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі внаслідок перепланування тощо.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У рішенні по справі Інтерсплав проти України (№ 803/02) Європейський Суд з прав людини наголосив, що втручання державних органів в право власності має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати справедливий баланс між інтересами особи і суспільства.

У своєму рішенні Ян та інші проти Німеччини (Jahn and Others v. Germany № 46720/99, № 72203/01 і № 72552/01) Європейський суд з прав людини зазначив: Стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції містить три чітко сформульовані норми [три чітко сформульовані правила]: перша норма, викладена в першому реченні першого пункту, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого пункту, стосується позбавлення власності та передбачає умови такого позбавлення; третя норма, викладена в другому пункті, визнає право Договірних держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів… Ці норми не є окремими, а пов`язані між собою. Друга і третя норми стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном, і, відповідно, їх слід тлумачити в світлі загального принципу, викладеного в першій нормі.

У справі Беєлер проти Італії Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Суд зазначає, що відповідачем не обґрунтовано відмову у наданні дозволу позивачеві на переведення нежитлового приміщення у житлове ані нормами законодавства, ані обставинами, які свідчать про забезпечення справедливого балансу між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Отже, суд дійшов висновку, що дії відповідача із відмови позивачу у наданні дозволу позивачеві на переведення нежитлового приміщення у житлове здійснені не на підставі, не у спосіб, та не у порядку, встановленому законом, є необґрунтованими, тобто, вчиненими без врахування усіх істотних обставин, а тому підлягають визнанню протиправними, а позовні вимоги у цій частині - задоволенню.

При цьому суд зазначає, що лист відповідача від 04.07.2022 № 06-22/2244 за правовою природою не є рішенням суб`єкта владних повноважень, натомість є формою дій останнього, які тягнуть правові наслідки для позивача.

Вирішуючи питання про обрання способу захисту порушеного права позивача, суд виходить із наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тобто, за змістом вказаної правової норми, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Таким чином з метою ефективного захисту прав позивача суд вважає за необхідне зобов`язати виконавчий комітет Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.06.2022 вих. № 1 про надання дозволу на переведення квартири АДРЕСА_1 з нежитлового фонду в житловий, із прийняттям відповідного рішення, з урахуванням висновків суду.

Вимога позивача про зобов`язання відповідача винести відповідне рішення, у місячний термін з моменту вступу рішення суду в законну силу стосується встановлення порядку виконання судового рішення, при цьому відповідно до частини 6 статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України порядок виконання рішення суду встановлюється судом у разі необхідності. Зважаючи на те, що позивачем не обґрунтовано необхідність встановлення зазначеного ним порядку виконання рішення суду і судом із матеріалів справи такої необхідності не встановлено, підстави для встановлення порядку виконання судового рішення шляхом зобов`язання відповідача винести відповідне рішення, у місячний термін з моменту вступу рішення суду в законну силу, відсутні.

Отже, позов підлягає задоволенню.

V. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне покласти на відповідача судові витрати у сумі 992,40 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

За змістом статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частинами 6, 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Крім того, як визначено частиною дев`ятою статті 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" N 5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 28.12.2020 у справі №640/18402/19.

Відповідно до наданих до позовної заяви документів ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Так, на підтвердження понесених позивачем витрат з правничої допомоги до матеріалів справи надано: витяг з договору про надання професійної правничої допомоги №б/н від 12.07.2022 /а.с. 22/, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних Адвокатським бюро "Руслана Павелко" відповідно до договору про надання правничої (правової) допомоги від 12.07.2022, наданих ОСОБА_1 у справі про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії /а.с. 21/, квитанцію до прибуткового касового ордера № 12 /а.с. 23/.

Відповідно до детального опису робіт (наданих послуг), виконаних Адвокатським бюро "Руслана Павелко" відповідно до договору про надання правничої (правової) допомоги від 12.07.2022, наданих ОСОБА_1 у справі про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії /а.с. 21/ адвокатом надано такі послуги: попередня консультація щодо роз`яснення норм КАС України, ЦК України, ЖК УРСР, ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні", ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності" норм ДБН.2.2-15:2019 вартість - 1300,00 грн; підготовка та подання адміністративного позову про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії вартість - 5200,00 грн; всього виконано робіт на суму - 6300,00 грн; фактично сплачено - 5000,00 грн.

Суд при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, надаючи оцінку співмірності заявленим позивачем вимог із критеріями, встановленими частиною 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить із того, що дана справа відноситься до незначної складності; розгляд справи проведено без участі сторін. Суд також бере до уваги, що позовна заява містить опис фактичних обставин та цитування норм законодавства і правових позицій Верховного Суду, без наведення аналізу застосування таких норм і судової практики до обставин справи, що не вимагало значних зусиль та витрат часу адвоката.

Крім того, суд враховує, що представник відповідача заперечував щодо стягнення витрат на правову допомогу, зазначивши про їх не співмірність із складністю справи.

Враховуючи наведені обставини, зважаючи на заперечення відповідача щодо співмірність розміру витрат на надання правничої допомоги, суд дійшов висновку, що обґрунтованим, співмірним, об`єктивним і таким, що підпадає під критерій розумності, є визначення вартості послуг адвоката у розмірі 3000,00 грн, які належить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 , рнокпп НОМЕР_1 ) до виконавчого комітету Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області (вул. 1 Травня, 4, м. Хорол, Лубенський район, Полтавська область, 37800, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії виконавчого комітету Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області щодо відмови ОСОБА_1 в переведенні квартири АДРЕСА_1 з нежитлового фонду в житловий, оформлені листом від 04.07.2022 № 06-22/2244.

Зобов`язати виконавчий комітет Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.06.2022 вих. № 1 про надання дозволу на переведення квартири АДРЕСА_1 з нежитлового фонду в житловий, із прийняттям відповідного рішення, з урахуванням висновків суду.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого комітету Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 992,40 грн (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок копійок) та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн (три тисячі гривень нуль копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя М.В. Довгопол