Справа № 460/5392/20
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2022-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 рокуЛьвівСправа № 460/5392/20 пров. № А/857/4801/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Шевчук С.М., Шинкар Т.І.,

з участю секретаря судового засідання: Кахнич Г.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року (ухвалене головуючим-суддею Дудар О.М. в порядку письмового провадження у м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним позовом, в якому просила визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі ГУ ПФУ, пенсійний орган, відповідач) щодо відмови у нарахуванні та виплаті їй щомісячного підвищення до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат відповідно до ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII від 28.02.1991 (далі Закон №796-XII) за період з 22.05.2008 до 22.08.2010 включно, з 01.01.2014 по 02.08.2014 включно, починаючи з 17.07.2018 та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй щомісячне підвищення до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати станом на момент виплати вказаного підвищення за вищевказані періоди, починаючи з 17.07.2018.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 26.07.2021 позовні вимоги за період з 22.05.2008 по 22.08.2010 включно, з 01.01.2014 по 02.08.2014 включно, починаючи з 17.07.2018 по 05.02.2020 залишено без розгляду.

В іншій частині рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 26.07.2021 позовні вимоги були задоволені повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій через невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та неповне їх з`ясування, просить його скасувати в частині зазначення кінцевої дати (26.07.2021) по яку їй слід нараховувати та виплачувати підвищення до пенсії та прийняти в цій частині постанову, якою виключити кінцеву дату.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що нарахування та виплата пенсії є дискреційним повноваженням органів ПФУ, обмежуючи в оскаржуваному рішенні нарахування та виплату їй підвищення до пенсії кінцевою датою, суд першої інстанції безпідставно привласнив ненадане йому повноваження. Вказує, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому суд першої інстанції мав вказати лише початкову дату, з якої слід нараховувати та виплачувати підвищення до пенсії.

Відповідач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Відтак, в контексті положень ч.4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання та вважає за можливе провести апеляційний розгляд за відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити, з огляду на наступне.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в органі Пенсійного фонду та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі Закон №1058-IV), що підтверджується довідкою про перебування на обліку №3638/04-02-16 від 08.09.2020.

Позивачка є особою, постраждалою внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 01.10.1993 Рівненською обласною державною адміністрацією.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою : АДРЕСА_1 .

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів УРСР №106 від 23.07.1991 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» с. Корост Сарненського району Рівненської області віднесене до зони гарантованого добровільного відселення (3 зона).

Згідно довідки Управління з питань виплати пенсій ГУ ПФУ №638/04-02-16 від 08.09.2020 про перебування на обліку, розмір пенсії ОСОБА_1 у період з 22.05.2008 становив 578,9 грн.

Відповідно до особового рахунку № НОМЕР_2 ОСОБА_1 не отримує підвищення до пенсії як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території зони радіоактивного забруднення, передбачене статтею 39 Закону №796-XII.

На звернення позивачки щодо перерахунку пенсії, відповідач листом №31660-1149/К-02/8-1700/20 від 27.02.2020 повідомив її про відсутність підстав для перерахунку пенсії.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати підвищення до пенсії, передбаченого ст.39 Закону №796-ХІІ, ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, врахувавши висновки, викладені у рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21.01.2019 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у зразковій справі №240/4937/18, а також у рішенні Конституційного Суду України від 17.08.2018 №6-р/2018, дійшов висновку про наявність у позивача права на щомісячне отримання підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, як передбачено ст.39 Закону №796-ХІІ.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, в апеляційному порядку переглядається рішення в частині зазначення кінцевої дати нарахування та виплати підвищення до пенсії.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачка є непрацюючим пенсіонером, особою постраждалою внаслідок Чорнобильської катастрофи та постійно проживає на території зони гарантованого добровільного відселення.

Конституційний Суд України у Рішенні від 17.08.2018 №6-р/2018 вказав, що обмеження чи скасування Законом №76-VIII пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом №796-ХІІ, фактично є відмовою держави від її зобов`язань, передбачених ст.16 Конституції України, у тому числі щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Приписи ст.3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність (частина друга), зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Отже, Закон №76-VIII у частині скасування або обмеження пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом №796-ХІІ, щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, суперечить положенню частини другої ст.3 Конституції України, відповідно до якого держава відповідає перед людиною за свою діяльність.

Сукупність наведених норм дає підстави для висновку, що з моменту ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 17.08.2018 №6-р/2018 було відновлено право позивача на отримання підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, а саме у зоні гарантованого добровільного відселення, на підставі ст.39 Закону №796-ХІІ.

Таким чином, відповідно до вищевказаного рішення Конституційного Суду України та ст.39 Закону №796-ХІІ були наявні підстави для поновлення конституційного права особи на виплату підвищення до пенсії, виплата якої здійснювалася на підставі положень, які істотно звужують обсяг, встановлених законом прав таких осіб, та на підставі положень, які визнані неконституційними. Із цього часу орган Пенсійного фонду мав відновити виплату такого підвищення до пенсії громадянам України у встановленому законом розмірі до настання змін у законодавстві щодо такої виплати.

Оскільки після прийняття 17.08.2018 Конституційним Судом України рішення №6-р/2018, жодних змін до ст.39 Закону №796-ХІІ внесено не було (тобто ця норма діє в редакції, чинній з 09.07.2007), правовий статус позивача також не змінився, а тому відсутні будь-які підстави для обмеження в часі нарахування та виплати підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення.

Дана справа відповідає ознакам типової справи, які визначені Верховним Судом при розгляді зразкової справи №240/4937/18.

Вирішуючи спір у цій справі, колегія суддів враховує правові висновки, викладені у рішенні Верховного Суду від 21.01.2019 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у цій справі, які не обмежують нарахування та виплату доплати до пенсії кінцевим строком.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що відповідно до ст.46 Конституції України, пенсія є одним із видів соціального захисту, право на яке громадянину гарантується.

Виходячи із самого визначення поняття «пенсія», щомісячні виплати здійснюються на постійній основі, один раз на місяць протягом невизначеного періоду часу, а тому цей вид виплат не є строковим і не може бути призначений на певний строк. У цьому випадку визначається лише дата, з якої особа має право на отримання виплати (чи її перерахунок).

Кінцевий термін або строк, на який призначається такий вид забезпечення як пенсія не може встановлюватись, бо це суперечить самому визначенню та суті таким виплатам.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 23.04.2012 по справі №21-239а11) та постанові від 19.03.2013 по справі №21-53а13.

Відтак, доплату до пенсії позивачці, як непрацюючому пенсіонеру, що проживає на території гарантованого добровільного відселення, що нерозривно пов`язана з виплатою пенсії, не може бути обмежено будь-яким кінцевим терміном або строком, оскільки це б обмежувало її право на отримання такого підвищення, яке повинне виплачуватись постійно, один раз на місяць протягом невизначеного часу та без встановлення будь-якого терміну або строку виплати підвищення до пенсії.

Відповідно до ч.2 ст.45 Закону №1058-IV, пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правильно по суті вирішив даний спір, однак дійшов помилкового висновку в частині обмеження нарахування та виплати позивачці доплати до пенсії кінцевою датою (26.07.2021).

Таким чином, оскаржуване рішення слід змінити шляхом викладення абзаців другого та третього його резолютивної частини у новій редакції, без зазначення кінцевої дати нарахування та виплати доплати до пенсії.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ч.4 ст.317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року по справі №460/5392/20 змінити, виклавши абзаци другий та третій резолютивної частини рішення у такій редакції : «Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 з 06.02.2020 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 з 06.02.2020 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік).

У решті рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року по справі №460/5392/20 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді Т. І. Шинкар
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 20.09.2022