Справа № 420/18217/21
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2022-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
16 вересня 2022 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., за участю секретаря судового засідання Рижук В.І., представника відповідача Степанчук В.В., позивач - не з`явися, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву відповідача про відстрочення виконання судового рішення у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07.12.2021 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.07.2022 року, позовну заяву ОСОБА_1 до Одеської міської ради задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Одеської міської ради щодо неприйняття за наслідками розгляду клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,06 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої між земельним ділянками з кадастровими номерами :43:011:0051 та :43:011:0103, рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або відмову в наданні дозволу. Зобов`язано Одеську міську раду розглянути на найближчому пленарному засіданні клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,06 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої між земельними ділянками з кадастровими номерами :43:011:0051 та :43:011:0103, та прийняти відповідне рішення згідно статті 118 Земельного кодексу України, з урахуванням висновків суду.

Отже, рішення від 07.12.2021 року набрало законної сили 11.07.2022 року.

08.09.2022 року до суду від Одеської міської ради надійшла заява про відстрочення виконання судового рішення, в якій відповідач просить суд відстрочити виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07.12.2021 року у справі №420/18217/21 до скасування дії воєнного стану в Україні.

Заява Одеської міської ради обґрунтована наступним.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану» доповнено Розділ X «Перехідні положення» Земельного кодексу України пунктом 27, відповідно до пп. 5 якого під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей, зокрема, безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі розроблення такої документації забороняється. Під час дії воєнного стану законодавством заборонено міським радам приймати рішення про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо безоплатної приватизації земельних ділянок.

Разом із тим, Указом Президента України від 12.08.2022 року № 573/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні на 90 діб.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 звернулася із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,06 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої між земельним ділянками з кадастровими номерами :43:011:0051 та :43:011:0103 правовідносини, що виникли у цій справі, стосуються саме безоплатної передачі земельної ділянки комунальної власності у приватну власність фізичної особи та прямо підпадають під заборону вищенаведеного закону.

З урахуванням викладеного, винесення на розгляд пленарного засідання сесії Одеської міської ради проекту рішення про надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо безоплатної передачі земельної ділянки комунальної власності у приватну власність на сьогоднішній день є неможливим.

Розглянувши заяву Одеської міської ради про відстрочення виконання судового рішення по справі №420/18217/21, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно із ст.14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до статті 378 КАС України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду (ч.1 ст.378 КАС України).

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (ч. 3 ст. 378 КАС України).

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи тяжке захворювання самої особи або членів її сім`ї, її матеріальне становище; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (ч.4 ст.378 КАС України).

Відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення рішення, ухвали, постанови (ч.5 ст.378 КАС України).

Суд зауважує, що відстрочення в розумінні зазначеної норми закону є відкладенням чи перенесенням дати виконання рішення на новий строк, який визначається адміністративним судом, та допускається у виняткових випадках, залежно від обставин справи. Підставою для відстрочення можуть бути конкретні існуючі об`єктивні, виключні обставини, що ускладнюють виконання судового рішення у встановлений строк або фактично унеможливлюють його виконання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.12.2019 року у справі №2а/0570/6531/2011.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 з 5:30 годин 24 лютого 2022 року в Україні введений воєнний стан у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14.03.2022 №133/2022, затвердженого Законом України №7168 від 16.03.2022, воєнний стан продовжений з 26.03.2022 року на 30 діб, тобто до 25.04.2022.

Указом Президента України від 17.05.2022 року №341/2022 на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указами від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-ІХ, та від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-ІХ), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15.08.2022 № 2500-ІХ (далі - Закон № 2500) було затверджено Указ Президента «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12.08.2022 №573/2022, за яким воєнний стан в Україні продовжено з 05:30 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, тобто до 21 листопада 2022 року.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану» № 2145- IX від 24.03.2022 року було вирішено внести зміни до Розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України та доповнити Перехідні положення пунктом 27, у якому у підпункті 5 зазначено, що під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей: безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України №475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно ч.1 ст.6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Отже, вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ право на суд, захищене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi» проти Італії", заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Право на виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною права на суд (Hornsby v. Greece (Горнсбі проти Греції), § 40; Scordino v. Italy (Скордіно проти Італії) (no. 1) [ВП], § 196). У іншому випадку, положення статті 6 § 1 будуть позбавлені ефекту корисної дії (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 34 і 37).

Стаття 13 Конвенції ( 995_004 ) прямо виражає обов`язок держави, передбачений статтею 1 Конвенції, захищати права людини передусім у межах своєї власної правової системи. Таким чином, ця стаття вимагає від держав національного засобу юридичного захисту, який би забезпечував вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги", та надання відповідного відшкодування (див. справу "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland) [GC], N 30210/96, п. 152, ECHR 2000-XI).

Зміст зобов`язань Договірних держав за статтею 13 Конвенції ( 995_004 ) залежить від характеру поданої заявником скарги; "ефективність" "засобу юридичного захисту" у значенні цієї статті не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Водночас засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (див. згадане вище рішення у справі Кудли, пп. 157-158; та рішення у справі "Вассерман проти Росії" (N 2) (Wasserman v. Russia) (no. 2), N 21071/05, п. 45, від 10 квітня 2008 року).

У справах про невиконання судових рішень будь-який засіб юридичного захисту, який дозволяє запобігти порушенню шляхом забезпечення вчасного виконання рішення, є в принципі найціннішим. Однак, якщо судове рішення винесене проти держави і на користь фізичної особи, від такої особи в принципі не слід вимагати використання таких засобів: тягар виконання такого рішення покладається головним чином на органи влади, яким слід використати всі засоби, передбачені в національній правовій системі, щоб прискорити процес виконання рішення і не допустити таким чином порушення Конвенції ( 995_004 ) ( див.п.63-65 рішення у справі Юрій Миколайович Іванов проти України (заява № 40450/04), яке набуло статусу остаточного від 15 січня 2010 року).

Зі змісту резолютивної частини рішення від 07.12.2021 року вбачається, що відповідача зобов`язано розглянути на найближчому пленарному засіданні клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,06 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої між земельними ділянками з кадастровими номерами :43:011:0051 та :43:011:0103, та прийняти відповідне рішення згідно статті 118 Земельного кодексу України, з урахуванням висновків суду.

Разом з тим, суд вважає, що з урахуванням чинної заборони на надання дозволів на розроблення документації із землеустрою під час дії воєнного стану, встановленої Законом №2145-IX, яким доповнено Розділ X «Перехідні положення» Земельного кодексу України пунктом 27, відповідно до пп. 5 п.27 якого, у зв`язку із надзвичайною подією запровадженням воєнного стану, фактично унеможливлене прийняття позитивного рішення на користь позивача.

Суд також враховує, що спірні правовідносини, виникли до запровадження воєнного стану, а з огляду на внесені зміни Законом №2145-IX від 24.03.2022 року, належне виконання даного судового рішення від 07.12.2021 року по справі №420/18217/21, яке набрало законної сили 11.07.2022 року, буде можливим тільки після скасування воєнного стану.

При цьому, заява відповідача відстрочити виконання рішення до скасування воєнного стану в Україні також відповідає положенням ч.5 ст.378 КАС України, згідно з якими таке відстрочення може бути надано не більш як на один рік, оскільки, датою завершення воєнного стану в України відповідно до Закону № 2500 є 21 листопада 2022 року.

Таким чином, суд вважає обґрунтованою заяву відповідача про відстрочення виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07.12.2021 року до завершення воєнного стану в Україні, а тому заява підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 14, 248, 256, 293, 378 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву Одеської міської ради про відстрочення виконання судового рішення задовольнити.

Відстрочити виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07.12.2021 року у справі № 420/18217/21 до завершення дії воєнного стану в Україні.

Апеляційну скаргу на ухвалу суду може бути подано до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом 15 днів з дня складення повної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Повний текст рішення складено 20 вересня 2022 року.

Суддя В.В. Андрухів