Справа № 420/15230/21
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2022-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/15230/21
Головуючий в 1 інстанції: Глуханчук О.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Шляхтицького О.І.,

суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,

секретар Насарая А.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 ,

представника апелянта - Кавун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.06.2022 по справі № 420/15230/21 за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні та стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням в сумі 24 713,91 грн. (двадцять чотири тисячі сімсот тринадцять грн. дев`яносто одну коп.) та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 22.03.2021 по день ухвалення судового рішення;

- стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що він працював в органах прокуратури України з 11.08.1999 на прокурорсько-слідчих посадах, що підтверджується копією трудової книжки. З 24.10.2017 (Наказ № 1950к від 24.10.2017) працював на посаді прокурора Одеської місцевої прокуратури №1, що підтверджується копією трудової книжки.

Наказом керівника Одеської обласної прокуратури № 745к від 18.03.2021, з яким Позивач ознайомився 22.03.2021 та отримав його копію, звільнено ОСОБА_1 з посади прокурора Одеської місцевої прокуратури № 1 та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 22 березня 2021 року. Підстава - рішення третьої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) № 2 від 20.01.2021. Цим же наказом відділ фінансування та бухгалтерського обліку Одеської обласної прокуратури зобов`язано провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.

Проте, як вказує позивач, остаточний розрахунок відділом фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури Одеської області в день звільнення проведено не було.

Позивач вказує на порушення законодавства про оплату праці з підстав, передбачених ст. 116 КЗпП України, якою визначені строки розрахунку при звільненні, зокрема, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Натомість, як стверджує позивач, вказані дії відповідачем не виконані, у зв`язку з невиплатою йому вихідної допомоги при звільненні, передбаченої ст. 44 Кодексу законів про працю України.

Позивач зазначає, що його звільнення відбулося відповідно до пункту 9 ч. 1 ст. 51 Закону України Про прокуратуру, який визначає як одну з підстав звільнення прокурора з посади - ліквідацію чи реорганізацію органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Водночас, аналогічну підставу звільнення працівника передбачено пунктом 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, спеціальним законом не врегульовано питання звільнення працівників у випадку ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Тому в разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

За вказаних обставин, позивач вважає, що застосуванню до спірних правовідносин підлягають положення Кодексу законів про працю України. Отже, незалежно від вказівки в наказі про звільнення на п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України прокурор, у разі звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України Про прокуратуру, вважається звільненим за вказаною нормою Кодексу з відповідними правовими наслідками для роботодавця. Такими наслідками, відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 1 ст. 40 цього Кодексу, є виплата працівникові вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Будь-яких виключень із цієї норми чи особливостей її застосування ні Закон України Про прокуратуру, ні Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури не містять.

З урахуванням викладеного, позивач вважає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати йому вихідної допомоги при звільненні, що стало підставою звернення до суду з даним позовом.

Окрім того, позивач вважає, що бездіяльність відповідача щодо невиплати йому вихідної допомоги при звільненні, має наслідком відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України, тобто стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення.

Відповідач проти задоволення позову заперечував надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву у якому зазначив про таке.

Так, відповідач заперечує проти доводів позивача стосовно того, що звільнення з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України Про прокуратуру є тотожним звільненню згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, та має однакові правові наслідки для роботодавця в частині виплати вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.

Відповідач погоджується, що у випадку припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Однак, вказує, що відповідно до положень статті 131-1 Конституції України, організація та порядок діяльності органів прокуратури якої визначаються законом. Згідно з нормами статті 222 КЗпП України, особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством. Отже, Законом, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України є Закон України Про прокуратуру.

Як зазначає відповідач, текст наказу прокуратури області від 18.03.2021 № 745к про звільнення позивача з посади прокурора відділу та органів прокуратури не містить посилань на норми пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, як на підставу звільнення, оскільки до спірних правовідносин застосовуються норми лише спеціального Закону, якими є Закони № 1697-VII та № 113-ІХ. В свою чергу, положення статті 44 КЗпП України також не передбачає можливості виплати вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення з ним трудового договору на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру.

Таким чином, посилаючись на те, що спірні правовідносини регулюються нормами спеціального, а не трудового законодавства, відповідач вважає безпідставними вимоги позивача щодо стягнення вихідної допомоги при звільненні.

Щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні, відповідач вказав на те, що наказом прокурора області від 18.03.2021 № 745к позивача звільнено з органів прокуратури та своєчасно виплачено всі належні суми під час розрахунку при звільнені, у т.ч. компенсацію невикористаних відпусток, заборгованість відсутня.

На підставі викладеного відповідач вважає, що чинним законодавством не передбачено стягнення з прокуратури на користь позивача як вихідної допомоги так і середнього заробітку за період затримки розрахунку щодо виплати вихідної допомоги при звільненні.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 21 червня 2022 року позов задовольнив частково.

Визнав протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні.

Стягнув з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням в сумі 24 713,91 грн. (двадцять чотири тисячі сімсот тринадцять гривень 91 коп.).

Стягнув з Одеської обласної прокуратури за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908, 00 грн. (дев`ятсот вісім гривень).

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, Одеська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки при відкритті провадження по справі не залишено позов без розгляду через пропуск строку на звернення з позовом до суду;

- судом першої інстанції не враховано, що Законом № 113-ІХ дію статті 60 Закону України «Про прокуратуру», якою регламентовано порядок звільнення прокурора з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури зупинено до 1 вересня 2021 року;

- суд першої інстанції не врахував, що позивача звільнено з підстав та в порядку, визначених Законом України №1697-VІІ, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні;

- посилання на практику Верховного Суду, викладену у постанові від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц, № 820/1119/16 від 21.01.2018.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що позивач прийняв Присягу працівника прокуратури та проходив службу в прокуратурі Одеської області (а.с. 10-14).

Наказом керівника Одеської обласної прокуратури від 18 березня 2021 року №745к, ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Одеської місцевої прокуратури № 1 Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 22 березня 2021 року.

Підстава звільнення: рішення третьої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) № 2 від 20 січня 2021 року.

Також цим наказом відділу фінансування та бухгалтерського обліку обласної прокуратури вказано провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні (а.с. 15).

27.07.2021 ОСОБА_1 звернувся до керівника Одеської обласної прокуратури із заявою про виплату йому вихідної допомоги при звільненні та суми відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні (а.с. 21-25).

У відповідь на вказане звернення листом від 29.07.2021 №21-291 за підписом начальника відділу фінансування та бухгалтерського обліку Одеської обласної прокуратури позивачу надано відповідь про те, що у нього відсутнє право на отримання вихідної допомоги, оскільки питання звільнення працівників прокуратури відповідно до Закону №1697-VII врегульовано лише вказаним Законом, який не встановлює права працівників прокуратури на отримання вихідної допомоги (а.с. 26-29).

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

У зв`язку з чим, суд дійшов висновку про протиправну бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку при звільненні у разі звільнення з прокуратури на підставі п.9 ч.1ст.51 Закону України «Про прокуратуру».

Проте суд першої інстанції виснував, що оскільки на момент вирішення справи не було ані нарахована, ані виплачена вихідна допомога при звільненні, тобто з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, отже до проведення з позивачем остаточного розрахунку, позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні є передчасними та задоволенню не підлягають.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, КЗпП України, Закон України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями,

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно зі статтею 4 Закону № 1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Так, відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ (далі - Закон №113-ІХ, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, такого змісту: «на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження».

Відповідно статті 1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) він регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 40 КЗпП України визначено порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Так, за змістом пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, серед іншого, у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною четвертою статті 40 КЗпП України визначено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

При цьому, Законом № 113-ІХ доповнено статтю 40 КЗпП України частиною п`ятою такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус".

Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку <…>.

Середній заробіток працівника відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок № 100, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Так, за змістом абзацу третього пункту 2 розділ ІІ Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 4 розділ ІІІ Порядку № 100, визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються: а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками); б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); г) премії за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності); д) грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо; е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати; є) літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором; ж) вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування; з) дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку; и) виплати, пов`язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо; і) вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування; ї) заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством); й) суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; к) доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства; л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Колегія суддів зазначає, що спір у цій справі стосується дій відповідача щодо не виплати вихідної допомоги при звільненні позивача з органів прокуратури у березні 2021 року.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

В той же час приписами Закону № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення працівник, є стаття 44 КЗпП України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначив, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 17 жовтня 2018 року у справі № 823/276/16, від 11 жовтня 2018 року у справі № 823/244/16 та від 08 жовтня 2019 року у справі №823/263/16.

Внесені Законом № 113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

З огляду на наведене, колегія суддів доходить висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачено виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Аналогічні правові висновки висловлено Верховним Судом у постановах від 11.02.2021 по справі № 420/4115/20, від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19, від 21 січня 2021 року у справі №260/1890/19, від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20 і підстав для відступу від таких висновків під час розгляду цієї справи колегія суддів не знаходить.

За наведеного правового регулювання, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.

Як встановлено під час розгляду справи, відповідно наказу керівника Одеської обласної прокуратури від 18 березня 2021 року №745к, ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Одеської місцевої прокуратури № 1 Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 22 березня 2021 року. (а.с.15).

На день звільнення Одеською обласною прокуратурою позивачу не виплачено вихідну допомогу, передбачену статтею 44 КЗпП України.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 заявляв вимоги щодо стягнення вихідної допомоги в конкретно визначеній сумі 24 713,91 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 22 березня 2021 року по день ухвалення рішення суду.

Вирішуючи спірне питання щодо розрахунку суми вихідної допомоги, яку повинен був сплатити відповідач позивачу, суд першої інстанції, послався на довідку від 19 квітня 2021 року №21-118, яка видана за підписом начальника відділу фінансування та бухгалтерського обліку та гербовою печаткою Одеської обласної прокуратури, а також розрахункових листків, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 , згідно постанови Кабінет Міністрів України від 08.02.1995 № 100, за останні два місяці роботи перед звільненням складає 24 713,91 грн. (а.с. 18-20).

Вказані обставини щодо середнього місячного заробітку позивача сторонами визнаються та не заперечувались в ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів констатує, що з обсягу встановлених судом першої інстанції обставин випливає, що, позовні вимоги ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності Одеської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги, у зв`язку зі звільненням в сумі 24 713,91 грн., є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 22.03.2021 по день ухвалення судового рішення, колегія суддів зазначає, що в частині відмови у задоволенні позову рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалось, а тому відповідно до частини 1 статті 308 КАС України апеляційний суд не дає правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході розгляду справи позивач частково довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач не надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Доводи апеляційної скарги.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не врахував, що позивача звільнено з підстав та в порядку, визначених Законом України № 1697-VІІ, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, колегією суддів відхиляються, оскільки Верховний Суд неодноразово висловлювався з приводу того, що приписи статті 44 Кодексу закону про працю України розповсюджуються і при звільненні прокурорів на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» ( див. постанова від 29.09.2021 у справі № 640/4081/20, постанова від 21.10.2021 у справі № 380/5278/20).

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки при відкритті провадження по справі не залишено позов без розгляду через пропуск строку на звернення з позовом до суду, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що спір у цій справі стосується невиплати вихідної допомоги при звільненні на яку працівник має право, згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, а тому не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про її стягнення.

Ці ж правові висновки знайшли своє підтвердження у постановах Верховного Суду від 20.05.2022 у справі№ 200/1636/21-а, від 30.06.2022 у справі № 380/10174/21.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Ураховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла до висновку, що необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін не має, оскільки апеляційним судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.06.2022 по справі № 420/15230/21 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Дата складення та підписання повного тексту судового рішення 21 вересня 2022 року.

Головуючий суддя Шляхтицький О.І.
Судді Домусчі С.Д. Семенюк Г.В.