Справа № 280/652/19
Суддя: Шевцова Н.В.
Дата ухвалення: 2022-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

20 вересня 2022 року
справа №280/652/19
Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Шевцової Н.В., стосовно постанови Верховного Суду від 20 вересня 2022 року в адміністративній справі № 280/652/19 за позовом судді Апеляційного суду Запорізької області ОСОБА_1 до Апеляційного суду Запорізької області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Апеляційного суду Запорізької області ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року, прийняту в складі колегії суддів: головуючого судді Чередниченка В.Є. (доповідач), суддів Іванова С.М., Панченко О.М.
1. У 2019 році суддя Апеляційного суду Запорізької області ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до апеляційного суду Запорізької області (далі - відповідач-1), Державної судової адміністрації України (далі - відповідач-2, ДСА України), в якому просила:
2. На обґрунтування позовних вимог позивачка указує, що, у порушення частини четвертої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII), у січні 2019 року при нарахуванні їй суддівської винагороди до базового розміру посадового окладу не застосовано регіональний коефіцієнт 1,2.
ІІ. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи
3. Постановою Верховної Ради України від 20 жовтня 2005 року №3017-IV ОСОБА_1 обрано безстроково на посаду судді Апеляційного суду Запорізької області.
4. Відповідно до Указів Президента України від 29 грудня 2017 року №452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» вирішено ліквідувати Апеляційний суд Запорізької області та утворити апеляційний суд, що включає Запорізьку область, з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.
5. Позивач успішно пройшла кваліфікаційне оцінювання і рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 03 серпня 2018 року №231/пс-18 рекомендована до переведення на посаду судді Запорізького апеляційного суду.
6. Рішенням Вищої ради правосуддя від 21 серпня 2018 року №2681/0/15-18 внесено подання Президентові України про переведення суддів Запорізького апеляційного суду суддів Апеляційного суду Запорізької області, зокрема, ОСОБА_1 ..
7. Указом Президента України від 28 вересня 2018 року №297/2018 суддів Апеляційного суду Запорізької області в кількості 17 осіб переведено на посади суддів Запорізького апеляційного суду, проте позивачки у цьому указі не зазначено.
8. З початком діяльності Запорізького апеляційного суду, а саме з 05 жовтня 2018 року Апеляційний суд Запорізької області припинив свою діяльність і розпочалася процедура його ліквідації.
9. На момент виникнення спірних правовідносин ОСОБА_1 не переведено на посаду судді Запорізького апеляційного суду.
10. У жовтні та листопаді 2018 року, відповідно до приписів частини 10 статті 135 Закону № 1402-VIII через те, що позивач не здійснювала правосуддя, передбачені цією статтею, доплати до посадового окладу не нараховувалися.
11. Зазначене положення Закону № 1402-VIII повністю повторює частину 10 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VІ (далі - Закон № 2453-VІ), у редакції Закону України «про забезпечення права на справедливий суд) від 12 лютого 2015 року №192-VІІІ (далі - Закон № 192-VІІІ).
12. Рішенням від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення частини десятої статті 133 Закону № 2453-VІ, у редакції Закону № 192-VIII, за якими "Суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу", для цілей застосування окремих положень Закону №1402-VІІІ зі змінами, а саме: частину третю статті 82 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді.
13. В спірному періоді (січень2019 року), зважаючи на вимоги рішення Конституційного Суду України, позивачці нараховано та виплачено суддівську винагороду, яка складалася з посадового окладу та доплати за вислугу років, проте регіональний коефіцієнт у розмірі 1,2 не застосовано.
16. ДСА України відмовила у затвердженні штатного розпису з вказаним посадовим окладом судді, повернувши його листом від 06 лютого 2019 року №8-2563/19 Апеляційному суду Запорізької області на доопрацювання.
17. Відмову у затвердженні штатного розпису мотивовано тим, що з 05 жовтня 2018 року, з дня початку роботи Запорізького апеляційного суду, судді Апеляційного суду Запорізької області не здійснюють правосуддя. Відповідно до частини четвертої статті Закону № 1402-VIII регіональний коефіцієнт застосовується до базового розміру посадового окладу суддів, які здійснюють правосуддя.
20. Правомірність дій відповідачів, які призвели до обчислення базового розміру посадового окладу позивача без застосування регіонального коефіцієнту 1,2, є предметом спору, переданого на вирішення суду.
ІІІ. Рішення судів попередніх інстанцій та мотиви їх ухвалення
22. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що сам факт того, що сам факт того, що позивачка, з незалежних від неї причин, не переведена до Запорізького апеляційного суду, не свідчить про те, що вона позбавлена повноважень здійснювати правосуддя.
23. Суд першої інстанції підкресли, що в абзацах 8, 9 пункту 3.4 Рішення від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 Конституційного Суду України зазначено, що: «Суддівська винагорода, а отже й посадовий оклад судді та нарахування і сплата доплат не може залежати від здійснення чи нездійснення правосудця суддею у зв`язку з неприйняттям уповноваженим органом, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді».
23.1. Конституційний Суд України у пункті 3.3 цього ж Рішення указав, що «Суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу, яка згідно з частиною другою статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192 складається з посадового окладу та доплат за вислугу років, перебування на адміністративній посаді в суді, науковий ступінь, роботу, що передбачає доступ до державної таємниці. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому».
24. З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи відповідачів про те, що нарахування регіонального коефіцієнту можливо з дня зарахування позивачки до штату відповідного суду та за умови здійснення правосуддя, є не обґрунтованими.
25. Суд першої інстанції також звернув увагу, що будь-яких доказів, що позивачку відраховано зі штату Апеляційного суду Запорізької області відповідачами не надано.
26. Таким чином, за висновком суду першої інстанції, нарахування і сплата посадового окладу судді, складовою якого є і регіональний коефіцієнт, не може залежати від здійснення чи нездійснення правосуддя суддею у зв`язку з неприйняттям уповноваженим органом, з незалежних від судді причин, рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду.
27. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 червня 2019 року скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову відмовлено повністю.
28. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції керувався тим, що передбачений частиною десятою статті 135 Закону № 1402-VІІІ регіональний коефіцієнт є складовою частиною посадового окладу судді, а не доплатою. Водночас застосування регіонального коефіцієнту залежить від розташування суду, в якому суддя здійснює судочинство, тобто від кількості населення відповідного населеного пункту та факту здійснення суддею судочинства. При цьому, суд апеляційної інстанції послався на правову позицію щодо застосування наведених правових норм, викладену у постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі №804/3609/18.
IV. Касаційне оскарження
30. 18 листопада 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга позивачки на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року.
31. У касаційній скарзі позивачка, не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, просить його скасувати з підстав неправильного застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права та залишити у силі рішення суду першої інстанції.
32. В обґрунтування касаційної скарги позивачка зазначила, що суд апеляційної інстанції безпідставно послався на постанову Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі №804/3609/18, оскільки вона стосується нарахування регіонального коефіцієнту до посадового окладу судді, який не здійснює правосуддя, у зв`язку з закінченням п`ятирічного строку, на який його було призначено. Водночас предметом спору у цій справі є нарахування регіонального коефіцієнту до посадового окладу судді, яку обрано безстроково та повноваження якої не припинялися.
33. Позивачка наголошує, що сам факт того, що, з незалежних від неї причин, її не було переведено до Запорізького апеляційного суду не свідчить про те, що вона позбавлена повноважень здійснювати правосуддя.
34. Скаржниця також указує на те, що пункт 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІІІ гарантують, що суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді, має право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом.
35. Крім того, скаржниця звертає увагу, що суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу по суті, залишив поза увагою висновки Конституційного Суду України, викладені у Рішенні від 04 грудня 2018 року у справі № 11-р/2018.
36. За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській О.Р., суддям Уханенку С.А., Шевцовій Н.В.
37. Ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження за вказаною скаргою.
38. Відповідач-1 подав до Верховного Суду заперечення на касаційну скаргу позивачки, в якому наполягає на безпідставності останньої та просить у її задоволенні відмовити і залишити оскаржуване судове рішення без змін.
39. За наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: суддя-доповідачу Радишевська О.Р, судді Кашпур О.В., Шевцова Н.В.
V. Позиція Верховного Суду
40. За наслідками розгляду цієї касаційної скарги Верховний Суд постановою від 20 вересня 2022 року (далі - Постанова) залишив без змін постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року.
41. Покликаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 30 серпня 2021 року у справі № 280/1067/19, від 02 жовтня 2020 року у справі № 280/602/19, від 21 квітня 2021 року у справах № 280/1688/19, № 280/3954/19, від 11 серпня 2022 року у справі № 520/7193/19, у цій постанові Верховний Суд зазначив, що регіональний коефіцієнт застосовується до базового розміру посадового окладу та не є доплатою. Розмір регіонального коефіцієнту встановлюється у різних розмірах, однак, обов`язково умовою є здійснення суддею правосуддя. Застосування регіонального коефіцієнту залежить від розташування суду, у якому суддя здійснює судочинство, тобто від кількості населення відповідного населеного пункту та факту здійснення суддею правосуддя.
42. Крім того, у цій постанові Верховний Суд зауважив, що Рішенням від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018, Конституційним Судом України визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини десятої статті 133 Закону №2453-VI, у редакції Закону №192-VIII.
42.1. Конституційний Суд України у цьому Рішенні зазначив, що юридичне регулювання, встановлене положенням частини десятої статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII, яке поширюється на суддів, які не здійснюють правосуддя через обставини, що не залежать від них особисто або не обумовлені їхньою поведінкою, звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів, створює загрозу для незалежності як суддів, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддів. Отже положення частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону №192 для цілей застосування окремих положень Закону № 1402 суперечить частинам першій, другій статті 126 Конституції України.
42.2. Водночас, Конституційним Судом України не визнавалася неконституційною частина четверта статті 135 Закону № 1402-VІІІ, яка є чіткою та підлягає застосуванню, тобто питання нарахування та виплати регіонального коефіцієнту не було предметом розгляду у Рішенні від 04 грудня 2018 року у справі № 11-р/2018.
42.3. Також Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року у справі №11-р/2018 не надано офіційного тлумачення норм закону, а саме: щодо нарахування регіонального коефіцієнту у випадку нездійснення праовсуддя.
43. За наслідком розгляду касаційної скарги, ураховуючи висновки щодо застосування норми права, а саме частини четвертої статті 135 Закону №1402-VIII, викладені Верховним Судом у наведених постановках, і те, що ОСОБА_1 у січні 2019 року не здійснювала правосуддя, Верховний Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для застосування ОСОБА_1 до посадового окладу регіонального коефіцієнту 1,2 за вказаний період.
VІ. Доводи окремої думки
44. Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.
45. Я не можу погодитися із наведеним висновком Верховного Суду щодо застосування частини четвертої статті 135 Закону №1402-VIII, виходячи з такого.
46. Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 135 Закону № 1402-VІІІ суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
46.1. Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
46.2. До базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб. У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду.
47. Таким чином, регіональний коефіцієнт є складовою посадового окладу судді, який відповідно до приписів Закону № 1402-VІІІ виплачується судді з дня зарахування до штату відповідного суду.
48. При цьому, законодавець пов`язує застосування регіонального коефіцієнту із місцем розташування суду, в якому суддя здійснює правосуддя, тобто із кількістю населення відповідного населеного пункту.
49. У цьому контексті зауважую, що Конституційний Суд України в пункті 4.1 рішення від 11 березня 2020 року в справі № 4-р/2020 наголосив, зокрема, на такому.
49.1. Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020).
49.2. Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2, абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018).
49.3. Відповідно до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 1 січня 2001 року № 1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.
49.4. Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства [України], яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 9 грудня 2019 року № 969/2019.
50. Отже, виплата суддівської винагороди без урахування регіонального коефіцієнту призводить до зменшення посадового окладу судді, оскільки цей коефіцієнт є його складовою частиною, та, відповідно, призводить до зменшення суддівської винагороди, що згідно із наведеними Рішеннями Конституційного Суду України та висновками міжнародних організацій є неприпустимим.
51. Крім того, у пункті 3.4. Рішення від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 Конституційний Суд України зазначив, що випадки, коли суддя не здійснює правосуддя, визначаються Законом № 1402. Такі випадки поділяються на дві категорії. До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя. Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою. Наприклад, згідно із Законом №1402 нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з <…> неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді (частина третя статті 82, частини шоста, сьома статті 147).
52. У цьому зв`язку слід також закцентувати увагу на тому, що принцип законності, який є складовою верховенства права, має бути заснованим на визнанні і прийнятті людини, її прав та свобод, як найвищої цінності, тобто, за своїм змістом мати характер правозаконності. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що вислів «згідно із законом» означає, зокрема, що закон не повинен суперечити принципу верховенства права.
54. Водночас, у вимірі обставин цієї справи змушена констатувати, що аналіз положень Закону №1402-VIII, зокрема і частини четвертої статті 135 цього Закону, так само як і частини десятої статті 135 Закону № 1402-VIII, яка лінгвістично та змістовно є тотожною частині десятій статті 133 Закону № 2453, свідчить про неврегулювання випадків, коли суддя не здійснює правосуддя, зокрема з незалежних від нього причин або через обставини, що не обумовлені його поведінкою.
55. Ураховуючи викладене, я вважаю, що суддя який не відправляє правосуддя з незалежних від нього обставин та зберігає свій статус судді відповідного суду, не може бути позбавлений виплати суддівської винагороди, зокрема відповідного розміру посадового окладу, який включає регіональний коефіцієнт, встановлений Законом.
...........................
Суддя Верховного Суду