Справа № 420/4525/22
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2022-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/4525/22
Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С.О.

рішення суду першої інстанції прийнято у

м. Одеса, 19 травня 2022 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Градовського Ю.М., Шеметенко Л.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2022 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Одеської обласної прокуратури, про стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.08.2021 року у справі №420/5590/21 про поновлення на посаді ОСОБА_1 за період з 07.08.2021 року по 27.01.2022 року в розмірі 16467,08 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач допустив протиправну бездіяльність в частині своєчасного поновлення позивача на роботі після прийняття Одеським окружним адміністративним судом рішення від 06.08.2021 року по справі №420/5990/21. Фактично, на виконання вказаного рішення, позивача поновлено на посаді прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 Одеської області та в органах прокуратури лише з 16.03.2021 року. Тобто, у період з 06.08.2021 року по 27.01.2022 рік рішення суду в частині поновлення позивача на посаді не виконувалось, що є затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі, тому є підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, мотивуючи відсутністю вини органу прокуратури у несвоєчасному поновленні позивача на роботі та підстав для стягнення середнього заробітку, як відповідальності за несвоєчасне виконання судового рішення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2022 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.08.2021 року у справі №420/5590/21 про поновлення на посаді ОСОБА_1 за період з 07.08.2021 року по 27.01.2022 року в розмірі 131 767 гривень 06 копійок (сто тридцять одна тисяча сімсот шістдесят сім гривень шість копійок).

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 1 317 грн. 67 коп. (одна тисяча триста сімнадцять гривень шістдесят копійок).

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Одеська обласна прокуратура подала на зазначене рішення суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що судом першої інстанції ухвалюючи рішення у даній справі не було враховано, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.08.2021р. та постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.11.2021р. у справі №420/5990/21, з приводу затримки виконання яких і виник даний спір, були виконані Одеською обласною прокуратурою добровільно після надання ОСОБА_1 належним чином засвідчених копій цих судових рішень. Суд першої інстанції не прийняв також до уваги на думку скаржника, відсутність вини прокуратури у затримці виконання рішення суду, адже жодних перешкод для поновлення позивача на посаді Одеською обласною прокуратурою вчинено не було та навпаки виконано рішення суду шляхом прийняття відповідного наказу про поновлення ОСОБА_1 , що в свою чергу свідчить про необґрунтованість висновку суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову та покладення на прокуратуру матеріальної відповідальності за невиконання судового рішення. Також, апелянт наголошує на відсутності будь-яких судових рішень, якими встановлено, що обласна прокуратура при виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 допустила протиправну бездіяльність.

Колегія суддів вважає, що справу можливо розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Згідно до вимог ч. 1, 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 у період з 17 липня 2012 року по 15 березня 2021 року безперервно працював в органах прокуратури України на посадах прокурора прокуратури м. Євпаторії, прокурора прокуратури Київського району м. Одеси, прокурора Одеської місцевої прокуратури № 1.

Наказом керівника Одеської обласної прокуратури №385к від 10.03.2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статі 51 Закону України «Про прокуратуру» з 15 березня 2021 року.

Вказаний наказ оскаржений позивачем у судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06.08.2021 року по справі 420/5990/21, позовну заяву ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури (вул. Пушкінська, 3, м. Одеса, 65026, ), Десятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) Офісу Генерального прокурора (вул. Різницька, буд. 13/15, м. Київ, 01011), третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Офіс Генерального прокурора (вул. Різницька, буд. 13/15, м. Київ, 01011, ) про визнання протиправним та скасування рішення Десятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) №1 від 04 грудня 2020 року про неуспішне проходження атестації прокурором ОСОБА_1 , визнання протиправним та скасування наказу керівника Одеської обласної прокуратури №385к від 10 березня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 Одеської області та органів прокуратури, поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора, що є рівнозначною посаді прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 Одеської області, а саме на посаді прокурора Київської окружної прокуратури міста Одеси та органах прокуратури з 15 березня 2021 року, стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 15.03.2021 по дату винесення судового рішення задоволено:

- визнано протиправним та скасовано рішення Десятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) №1 від 04 грудня 2020 року;

- визнано протиправним та скасовано наказ керівника Одеської обласної прокуратури №385к від 10 березня 2021 року;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 Одеської області та органів прокуратури або на рівнозначній посаді з 15 березня 2021 року;

- стягнуто з Одеської обласної прокуратури (вул. Пушкінська, 3, м. Одеса, 65026, ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 15.03.2021 року по 06 серпня 2021 року в сумі 111667 грн. (без урахування обов`язкових відрахувань);

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в сумі 24566,74 грн. (без урахування обов`язкових відрахувань);

- стягнуто з Одеської обласної прокуратури (вул. Пушкінська, 3, м. Одеса, 65026, ) за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 908 грн.;

- стягнуто з Офісу Генерального прокурора (вул. Різницька, буд. 13/15, м. Київ, 01011, ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 908 грн.;

- стягнуто солідарно з Одеської обласної прокуратури (вул. Пушкінська, 3, м. Одеса, 65026, ) та Офісу Генерального прокурора (вул. Різницька, буд. 13/15, м. Київ, 01011, ) на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2022 року, апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та Одеської обласної прокуратури залишено без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2021 року залишено без змін.

На виконання рішення П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.11.2021 року наказом керівника Одеської обласної прокуратури від 27.01.2022 року №172к наказ керівника Одеської обласної прокуратури від 10.03.2021 року №385к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 Одеської області та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» скасовано. Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 Одеської області та в органах прокуратури з 16.03.2021 року.

Вважаючи, що несвоєчасне виконання відповідачем рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.08.2021 року по справі №420/5990/21, що призвело до порушення прав ОСОБА_1 , позивач звернувся із даним адміністративним позовом до суду.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не довів правомірності своєї бездіяльності в частині невиконання рішення суду про поновлення позивача на посаді, звернутого до негайного виконання, протягом періоду з 06.08.2021р. по 27.01.2022р.

Здійснивши розрахунок середнього заробітку позивача за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 1116,67грн. та кількості днів затримки 118, суд першої інстанції вважав, що середній заробіток який підлягає стягненню з Одеської обласної прокуратури складає 131 767,06 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу вимог ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Приписами ст. 14 КАС України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з ч.ч. 1, 7 ст.235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Аналогічна за змістом норма міститься в п.3 ч.1 ст.371 КАС України, згідно якої негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Згідно ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Згідно ст.236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Отже, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави, на що вірно звернув увагу суд першої інстанції у своєму рішенні.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

При цьому, судова колегія також враховує, що обов`язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення його на роботі настає тільки тоді, коли така затримка була допущена з вини власника або уповноваженого ним органу. Якщо ж це сталося не з вини власника або уповноваженого ним органу, а з вини самого працівника, середній заробіток за час затримки поновлення на роботі виплаті не підлягає.

Слід зазначити, що згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Приписами ст. 1 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до ч. 2 ст. 65 Закону № 1404 рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Аналізуючи норми КЗпП України, зокрема положення ст.236 вказаного Кодексу, апеляційний суд зауважує, що добровільне виконання рішення суду боржником це його законодавчо встановлений обов`язок.

Зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі, або відкриття виконавчого провадження, тощо.

У відповідності до вимог ст.236 КЗпП України, виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Наведений обов`язок виплатити поновленій на посаді особі середній заробіток не залежить від обставин та причин невиконання судового рішення про поновлення такої особи на посаді.

Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 12.06.2019 у справі №826/18436/16.

Отже, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок виявляється у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення оскаржуватися.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Негайним виконанням судового рішення є його виконання не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу оголошення рішення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадянина.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (частина 3 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України).

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.02.2020 у справі №815/1676/18, урахованій судом першої інстанції в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 17.09.2020 у справі № 130/2249/15-ц, затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 13.03.2019 у справі № 711/8446/16-ц, затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП України слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважиш причин негайно після проголошення судового рішення.

Судовою колегією з матеріалів справи встановлено, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.08.2021 року по справі № 420/5990/21 про поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Одеської міської прокуратури №1 Одеської області та в органах прокуратури з 16 березня 2021 року виконано відповідачем в частині поновлення 27 січня 2022 року шляхом прийняття відповідного наказу Одеською обласною прокуратурою №172к. (а.с. 40).

Тобто, фактично, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.08.2021р. по справі № 420/5990/21, в період з 06.08.2021р. по 27.01.2022р. в добровільному порядку не було виконане відповідачем.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на стягнення середнього заробітку за період затримки виконання рішення суду про поновлення позивача з 06.08.2021р. по 27.01.2022р.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги Одеської обласної прокуратури, апеляційний суд вважає за доцільне наголосити, що відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника, зокрема й в частині надання роботодавцю копій судових рішень, тощо.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Як встановлено ст.65 Закону України «Про виконавче провадження», рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону.

Стаття 236 КЗпП України не містить жодних застережень щодо звільнення власника або уповноваженого ним органу від відповідальності за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Аналіз правових норм чинного законодавства, що регулює правовідносини в сфері проходження громадянами публічної служби та звільнення з публічної служби, дає підстави для висновку, що рішення судів про поновлення на роботі є обов`язковими та виконуються негайно з часу його оголошення (набрання законної сили), чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Щодо здійснення відповідного розрахунку середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, колегія суддів зазначає таке.

Вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з абзацом 1 пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом 3 пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу 1 пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 243/2748/16-ц та від 27.06.2019 у справі №821/1678/16.

До вимушеного прогулу прирівнюється затримка виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП).

Як було встановлено у рішенні Одеського окружного адміністративного суду від 06.08.2021 року по справі № 420/5990/21, залишеним без змін постановою апеляційного суду від 23.11.2021р., а також згідно довідки Одеської обласної прокуратури №21-86 від 23.03.2021, середньоденна заробітна плата позивача складає 1116,67 грн.

Кількість робочих днів у періоді затримки виконання рішення суду з 06.08.2021 року по 27.01.2022 рік становить 118 робочих днів.

Таким чином, середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі становить 131 767,06 грн. (118*1116,67).

Отже, судом першої інстанції вірно обраховано середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі ОСОБА_1 .

Жодних обґрунтувань на спростування обрахованої судом першої інстанції суми апелянтом у скарзі не наведено.

З огляду на усе наведене вище, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України» ) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 241-243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2022 року у справі № 420/4525/22 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Градовський Ю.М. Шеметенко Л.П.