Справа № 9901/330/21
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2022-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

20 вересня 2022 року

Київ

справа № 9901/330/21

адміністративне провадження № П/9901/330/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Єресько Л.О.,

суддів: Смоковича М.І., Білак М.В., Мартинюк Н.М., Соколова В.М.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників адміністративну справу ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

Зміст позовних вимог та предмет спору

1. 10 серпня 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до Верховного Суду (далі - Суд), як до суду першої інстанції, із позовною заявою до Вищої ради правосуддя (далі - відповідач, ВРП), у якій просить:

1.1. визнати протиправним та скасувати рішення ВРП від 01 липня 2021 року №1438/0/15-21 «Про відмову у звільненні ОСОБА_1 з посади судді Куп`янського міськрайонного суду Харківської області у зв`язку із поданням заяви про відставку»;

1.2. зобов`язати ВРП повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про звільнення у відставку з урахуванням визначення стажу, який давав право на відставку і довічне грошове утримання відповідно до Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ (далі - Закон № 2862-ХІІ) та Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» від 10 липня 1995 року № 584/95 (далі - Указ Президента № 584/95).

Стислий виклад позицій позивача та відповідача

Аргументи позивачки

2. В обґрунтування позову позивачка зауважує, що на момент проходження нею процедури призначення на посаду судді діяв Закон № 2862-ХІІ, статтею 43 якого передбачалося, що кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто звільнення його від обов`язків за власним бажанням або у зв`язку із закінченням строку повноважень. Судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді менше 20 років і досяг 55-річного віку (для жінок - 50 років), розмір щомісячного грошового утримання призначається пропорційно кількості повних років роботи на посаді судді.

2.1. Крім того, на час призначення позивачки на посаду судді діяв Указ №584/95, яким, серед іншого, передбачалося, що до стажу роботи судді, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, тобто не конкретизовано, яка саме форма навчання (денна, вечірня чи заочна) зараховується до стажу судді.

2.2. Таким чином, наголошує позивачка, кожен суддя, який звільнявся за власним бажанням або у зв`язку із закінченням строку повноважень, мав право на відставку, тільки розмір грошового утримання розраховувався відповідно до кількості повних років роботи на посаді судді. Тобто на час призначення позивачки у 2006 році навіть при відсутності 20 років суддівського стажу, що утворилося не з її вини, у неї все одно були законні очікування та законні сподівання щодо права на відставку, враховуючи вказані вище положення щодо пропорційності. А також відсутності у законі положення про зарахування у суддівський стаж половини строку навчання саме на денній формі навчання у вищих юридичних навчальних закладах.

2.3. Однак фактично на теперішній час, зауважує позивачка, вона позбавлена такого права у зв`язку з ухваленням державою нормативного акту чи акту індивідуальної дії, котрим таке право скасовується і це не пов`язано з її поведінкою, оскільки вищевказані нормативно-правові акти втратили чинність.

2.4. За час роботи судді, підкреслює позивачка, закон, який регулює право на відставку судді неодноразово змінювався у сторону погіршення становища суддів всупереч статті 58 Конституції України. Зауважує, що на час припинення її повноважень діяв Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VІІІ (далі - Закон №1402-VІІІ), відповідно до статті 116 якого суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, що визначається згідно статті 37 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Уважає, що положення цього Закону суттєво погіршили її права у всіх відношеннях, а також порушили принципи правомірних очікувань та законних сподівань на майбутнє достатнє матеріальне та соціальне-побутове забезпечення.

2.5. Як наслідок, резюмує позивачка, на неї не розповсюджується статус судді у відставці, у зв`язку з чим вона позбавлена абсолютно всіх прав, які передбачені законом, у тому числі і гарантії недоторканості як її особисто так і членів її сім`ї, які були встановлені під час перебування її на посаді судді, вихідної допомоги, права участі у конкурсах щодо обрання до вищих органів правосуддя. Тобто для судді, який припинив свої повноваження внаслідок досягнення граничного 65-річного віку, не передбачено нічого, що фактично прирівнює його до судді. Таке положення, на переконання позивачки, є вкрай дискримінаційним у порівнянні з іншими суддями, особливо з тими, які призначалися у молодшому віці, пропрацювали 20 років з урахуванням стажу, передбаченого Законом №1402-VІІІ.

2.6. Поряд із цим позивачка уважає суттєвим порушенням принципу правомірних очікувань та законних сподівань на майбутнє для неї і той факт, що вже під час дії Закону № 1402-VІІІ, пунктом 25 Перехідних положень якого (в подальшому був визнаний неконституційним) передбачалося, що право на отримання щомісячного довічного утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді та працював на посаді суді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання. На виконання цієї норми, підкреслює позивачка, вона успішно пройшла кваліфікаційне оцінювання, що підтверджується рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів від 30 березня 2018 року № 144/ко-18, яким підтверджено її відповідність займаній посаді. Після цього, добросовісно відпрацювавши 3 роки, все ж сподівалася, що має всі законні права на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді, оскільки захищена статтею 22 Конституції України, яка не допускає звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод людини і громадянина при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів.

2.7. Враховуючи наведене, позивачка уважає неправомірним фактичне безпідставне позбавлення відповідачем її статусу судді, як особу, яка має стаж роботи на посаді судді у конкретному кількісному вимірі, який, на її думку, надає їй право на відставку і отримання щомісячного грошового утримання судді, оскільки це не узгоджується з принципом правової визначеності, є суттєвим порушенням принципу правомірних очікувань та законних сподівань на майбутнє та не відповідає законодавству, яке діяло на час призначення її на посаду судді. Уважає, що ВРП формально підійшла до розгляду її заяви.

2.8. Окремо звертає увагу, що вона подавала до ВРП заяву про звільнення її у відставку з проханням зарахувати до загального стажу роботи на посаді судді не три, а п`ять років, тобто у її заяві не містилося прохання про звільнення у відставку, враховуючи норми пропорційності, зазначені у Законі № 2862-ХІІ, за яким вона призначалася. Водночас їй було відмовлено з посиланням на абзац 4 пункту 34 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІІІ, відсутність необхідного стажу, а також на правову позицію Верховного Суду, постанова якого залишена без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 9901/521/19, де окрім положень стосовно суддівського стажу вказано про те, заочна та вечірня форма навчання у вищому навчальному закладі не зараховується до стажу роботи на посаді судді, що на момент призначення позивачки на посаду судді не було визначено у Законі № 2862-ХІІ.

Аргументи відповідача

3. 23 вересня 2021 року на адресу Верховного Суду через канцелярію суду надійшов письмовий відзив ВРП, у якому відповідач наполягає, що оскаржуване рішення ВРП є обґрунтованим та прийнятим на підставі наявних у ВРП документів, матеріалів про звільнення судді та у відповідності до норм чинного законодавства та правових висновків щодо застосування частини другої статті 137 Закону № 1402-VIII у взаємозв`язку з абзацом четвертим пункту 34 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, викладених у рішенні Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 листопада 2022 року у справі № 9901/805/18, залишеного без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2019 року, а також щодо застосування абзацу 2 статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів», викладених у рішенні Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18 грудня 2018 року, залишеного без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 9901/521/19.

Клопотання учасників справи та процесуальні дії у справі

4. Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2021 року відкрито провадження у справі № 9901/330/21 та у відповідності до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

5. Цією ж ухвалою витребувано у ВРП в строк, встановлений для надання відзиву належним чином завірену копію рішення ВРП від 01 липня 2021 року №1438/0/15-21 «Про відмову у звільненні ОСОБА_1 з посади судді Куп`янського міськрайонного суду Харківської області у зв`язку з поданням заяви про відставку» та копії всіх документів, на підставі яких прийнято вказане рішення.

Встановлені у справі обставини та зміст спірних правовідносин

6. Указом Президента України «Про призначення суддів» від 27 січня 2006 року № 76/2006 ОСОБА_1 призначена у межах п`ятирічного строку на посаду судді Куп`янського міськрайонного суду Харківської області.

7. Постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів» від 03 лютого 2011 року позивачка обрана на посаду судді Куп`янського міськрайонного суду Харківської області безстроково.

8. У зв`язку із запровадженою судовою реформою позивачка пройшла оцінювання та рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 30 березня 2018 року №144/ко-18 суддя Куп`янського міськрайонного суду Харківської області ОСОБА_1 визнана такою, що відповідає займаній посаді.

9. 08 червня 2021 року до ВРП надійшла заява ОСОБА_1 від 07 червня 2021 року про звільнення її з посади судді Куп`янського міськрайонного суду Харківської області у відставку відповідно до пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України.

10. У цій заяві при вирішенні питання про можливість її звільнення саме у відставку, позивачка просила врахувати приписи частини другої статті 137 Закону № 1402-VIII, принцип верховенства прав, принцип єдиного правового статусу і рівності суддів перед законом, не допускати її дискримінаційного положення у порівнянні з іншими суддями, враховуючи положення статей 1, 8, 24 Конституції України, що є гарантією стабільності, утвердження держави як правової, в якій визнається і діє принцип верховенства права, а також частину першу статті 58 Конституції України та зарахувати до її стажу роботи на посаді судді, який дає право на відставку, не три, а п`ять років стажу професійної діяльності у сфері права, оскільки встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус судді та гарантії його незалежності, які регламентовані Конституцією України.

11. До вказаної заяви позивачкою додано довідку, видану керівником апарату Куп`янського міськрайонного суду Харківської області, копію паспорта громадянина України, копію диплому, копію трудової книжки, копію довідки Харківського міського управління УМВС України в Харківській області від 15 грудня 2003 року № 49/13-335, копію витягу із Указу Президента України від 27 січня 2006 року № 76/2006, копію висновку Кваліфікаційної комісії суддів загальних судів Харківського апеляційного округу від 24 вересня 2003 року, копію рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 30 березня 2018 року № 144/ко-18.

12. Згідно біографічної довідки від 07 червня 2021 року, виданої керівником апарату Куп`янського міськрайонного суду Харківської області слідує, що ОСОБА_1 у 1978 році закінчила вечірнє відділення Харківського юридичного інституту ім. Ф.Е. Дзержинського та працювала на таких посадах:

- серпень 1974 року - серпень 1975 року - статист Дзержинського РК ЛКСМУ м.Харкова;

- серпень 1975 року - грудень 1975 року - тимчасово не працювала;

- грудень 1975 року - лютий 1978 року - служила в органах міліції;

- лютий 1978 року - червень 1979 року - тимчасово не працювала;

- червень 1979 року - червень 1980 року - інженер Міжвідомчого конструкторсько-технологічного бюро «Союзтехоснастка» м. Харкова;

- червень 1980 року - листопад 1981 року - юрисконсульт інституту УкркомунДІпроект м. Харкова;

- листопад 1981 року - серпень 1989 року - юрисконсульт транспортно-експлуатаційного підприємства 16396 м. Харкова;

- серпень 1989 року - травень 1991 року - юрисконсульт транспортно-експлуатаційного підприємства 16332 м. Харкова;

- травень 1991 року - травень 1993 року - юрисконсульт транспортно-експлуатаційного підприємства 16327 м. Харкова;

- травень 1993 року - серпень 1995 року - юрисконсульт, начальник юридичного відділу заводу залізобетонних конструкцій № 5 м. Харкова;

- вересень 1995 року - березень 1996 року - начальник юридичного відділу виробничого колективного підприємства «Золоте яблуко» м. Харків;

- березень 1996 року - вересень 1996 року - юрисконсульт Київського районного виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства м. Харкова;

- вересень 1996 року - січень 1997 року - юрисконсульт виконкому Київської районної ради м. Харкова;

- січень 1997 року - січень 2002 року - юрисконсульт Київського районного виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства м. Харкова;

- лютий 2002 року - серпень 2002 року - помічник судді, діловод господарського суду Харківської області;

- вересень 2002 року - лютий 2006 року - помічник судді апеляційного суду Харківської області;

- лютий 2006 року - до цього часу - суддя Куп`янського міськрайонного суду Харківської області.

12.1. У підсумку керівником апарату Куп`янського міськрайонного суду Харківської області у цій довідці розраховано стаж роботи позивачки на посаді судді з урахуванням рекомендацій, викладених у спільному листі ВРП, Верховного Суду, ВККС України, Ради суддів України, Національної школи суддів від 05 листопада 2018 року № 41783/0/9-18, який складає 18 років 5 місяців 11 днів.

13. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу матеріалу між членами ВРП від 08 червня 2020 року вказана заява та додані матеріали передано члену ВРП ОСОБА_2 для підготовки розгляду.

14. 11 червня 2021 року за результатами розгляду матеріалів заяви про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Куп`янського міськрайонного суду Харківської області у відставку, членом Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 складено висновок, згідно якого ОСОБА_1 не може бути звільнена з посади судді у відставку, з мотивів відсутності у неї стажу роботи, необхідного для звільнення з цієї підстави. Запропоновано відмовити у задоволенні заяви про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Куп`янського міськрайонного суду Харківської області.

15. Розглянувши заяву та додані до неї матеріали ВРП прийняла рішення від 01 липня 2021 року № 1438/0/15-21, яким відмовила ОСОБА_1 у звільненні з посади судді у відставку. Вказане рішення мотивоване тим, що станом на дату розгляду ВРП заяви судді ОСОБА_1 про відставку, остання має 15 років 4 місяців 11 днів стажу роботи на посаді судді Куп`янського міськрайонного суду Харківської області та 3 роки стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), що є недостатнім для звільнення судді у відставку.

16. При цьому, ВРП у цьому ж рішенні дійшла висновку, що половина періоду навчання ОСОБА_1 у Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського за вечірньою формою навчання не підлягає зарахуванню до стажу роботи на посаді судді, який дає право на відставку, оскільки заочна та вечірня форма навчання у вищому юридичному навчальному закладі не зараховуються до стажу роботи на посаді судді, який дає право на відставку, з огляду на правовий висновок щодо застосування статті 1 Указу Президента № 584/95, викладений у рішенні Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18 грудня 2018 року, залишеному без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 9901/521/19.

17. Згідно запису № 42 у трудовій книжці позивачки наказом голови Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 08 липня 2021 року № 02-03/03 повноваження судді ОСОБА_1 припинено та відраховано її зі штату суду відповідно до статей 120, 125 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку із досягненням шістдесяти п`яти років.

Оцінка доводів учасників справи та висновки Верховного Суду

18. Суд, вивчивши доводи позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх належними і допустимими доказами, дійшов таких висновків.

19. Спір у цій справі виник щодо права судді на відставку.

20. Відставка як підстава для звільнення з посади судді передбачена на конституційному рівні (пункт 4 частини шостої статті 126 Конституції України). Правом судді на відставку забезпечується незалежність судді.

21. Відставка судді є особливою формою звільнення його з посади та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді (речення перше абзацу другого підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від15 квітня 2020 року № 2-р(ІІ)/2020).

22. Під час перебування позивача на посаді судді правове регулювання питання виходу судді у відставку законодавцем неодноразово змінювалося.

23. На момент призначення ОСОБА_1 на посаду судді діяв Закон України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ (у редакції чинній, на момент призначення позивачки на посаду, далі - Закон № 2862-ХІІ).

24. Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 2862-ХІІ право на зайняття посади судді визнавалося за громадянином України, не молодшим двадцяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж роботи в галузі права не менш як три роки, проживає в Україні не менш як десять років та володіє державною мовою.

25. Приписами частини першої статті 43 Закону № 2862-ХІІ визначалося, що кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку із закінченням строку повноважень. Суддя також має право на відставку за станом здоров`я, що перешкоджає продовженню виконання обов`язків.

26. За суддею, який перебуває у відставці, зберігається звання судді і такі ж гарантії недоторканості та соціального захисту, як і до виходу у відставку (частина друга статті 43 Закону № 2862-ХІІ).

27. Згідно абзацу першого частини четвертої статті 43 Закону № 2862-ХІІ судді, який пішов у відставку за наявності відповідного віку і стажу роботи виплачується пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України «Про державну службу» (3723-12). Судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. Судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді менше 20 років і досяг 55-річного віку (для жінок - 50 років), розмір щомісячного грошового утримання обчислюється пропорційно кількості повних років роботи на посаді судді. При досягненні таким суддею пенсійного віку за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання в зазначеному розмірі, або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України «Про державну службу».

28. Абзацом другим частини четвертої статті 43 Закону № 2862-ХІІ до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

29. Поряд із цим статтею 1 Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» від 10 липня 1995 року № 584/95 (Указ втратив чинність з 1 січня 2006 року крім статей 1 і 4 згідно з Указом Президента України від 21 січня 2006 року N 46/2006) передбачалося, що до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

30. Стаття 1 Указу Президента № 584/95 втратила чинність на підставі Указу Президента від 20 березня 2008 року N 248/2008.

31. 03 серпня 2010 року набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року N 2453-VI (далі - Закон N 2453-VI).

32. Статтею 109 Закону N 2453-VI, визначено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

33. Ця норма не передбачала права судді на відставку за станом здоров`я, що перешкоджає продовженню виконання обов`язків, яке було передбачено частиною першою статті 43 Закону № 2862-ХІІ.

34. Звільнення судді з посади за станом здоров`я у цьому законі визначено окремою підставою для звільнення судді (стаття 103 Закону № 2862-ХІІ), яка не надає судді права на відставку.

35. У зв`язку з цим норми статей 103, 109 були предметом конституційного контролю за поданням суб`єкта права на конституційне подання - Верховного Суду України, за наслідками якого Рішенням Конституційного Суду № 10-рп/2013 від 19 листопада 2013 року визнані конституційними.

36. Конституційний Суд України виходив з того, що відповідно до повноважень, передбачених пунктом 3 частини першої статті 85, пунктом 14 частини першої статті 92 Конституції України, Верховна Рада України має право визначати в законах України порядок, умови та наслідки звільнення судді з посади.

37. З аналізу розділу VIII Конституції України та Закону № 2453-VI Конституційний Суд України дійшов висновку, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.

38. Своєю чергою звільнення судді з посади за станом здоров`я відбувається через погіршення стану його здоров`я, що не дає йому змоги протягом тривалого часу або постійно здійснювати свої повноваження. Звільнення на такій підставі відбувається у разі, коли суддя не набув права на відставку. Судді, звільнені з посади внаслідок неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров`я та на підставі подання заяви про відставку, мають неоднаковий правовий статус та різні умови соціального забезпечення.

39. Тож, на думку Конституційного Суду України, розмежовуючи у статтях 103, 109 Закону № 2453-VI підстави для звільнення судді з посади через неможливість здійснювати повноваження за станом здоров`я та за його заявою про відставку, парламент дотримав вимоги пунктів 3, 9 частини п`ятої статті 126 Основного Закону України, а тому суд конституційної юрисдикції дійшов висновку, що підстав для визнання статей 103, 109 Закону № 2453-VI такими, що не відповідають Конституції України, немає.

40. Статтею 138 Закону № 2453-VI серед умов отримання суддею у відставці довічного грошового утримання відсутні норми про пропорційне обчислення грошового утримання судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді менше 20 років, пропорційно кількості повних років роботи на посаді судді, як це було передбачено в абзаці першому частини четвертої статті 43 Закону № 2862-ХІІ.

41. Це свідчить про те, що означеними нормами серед іншого забезпечувалося право судді на відставку за станом здоров`я, що перешкоджає продовженню виконання обов`язків, яке було передбачено частиною першою статті 43 Закону № 2862-ХІІ.

42. За приписами частини першої статті 131 Закону N 2453-VI до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; 2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

43. При цьому пунктом 11 Розділу ХІІІ Перехідні положення Закону N 2453-VI визначено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

44. 28 березня 2015 року набрав чинності Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII (далі - Закон № 192-VIII), яким Закон № 2453-VI викладений в новій редакції.

45. У цій редакції Закону № 2453-VI право суддів на відставку визначалося статтею 120, відповідно до якої суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

46. Приписи частини першої статті 135 Закону N 2453-VI (в редакції Закону №192-VIII) щодо зарахування стажу роботи на посаді судді відтворювали перелік посад, визначений частиною першою статті 131 цього ж Закону до редакції Законом № 192-VIII.

47. 30 вересня 2016 року одночасно з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02 червня 2016 року №1401-VIII (далі - Закон №1401-VIII) набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII).

48. Цей закон став одним із тих законів, що забезпечували фактичну імплементацію внесених змін до Конституції України в частині реформування системи правосуддя.

49. Серед іншого, цими законами підвищено вимоги і професійні стандарти до суддівського корпусу з підвищенням їх вікового цензу, скасовано п`ятирічний термін призначення суддів на посади та передбачено зайняття посад суддями безстроково, а також запроваджено конкурсний порядок призначення на посаду судді та закладені можливості для кадрового оновлення суддівського корпусу (зокрема, відкрито доступ досвідченим адвокатам і науковцям до формування корпусу суддів Верховного Суду, Вищого суду з питань інтелектуальної власності, апеляційних судів, введено проведення кваліфікаційного оцінювання всіх суддів - кожен суддя мав підтвердити відповідність займаній посаді).

50. Так відповідно до статті 127 Конституції України (в редакції Закону №1401-VIII) на посаду судді може бути призначений громадянин України, не молодший тридцяти та не старший шістдесяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж професійної діяльності у сфері права щонайменше п`ять років, є компетентним, доброчесним та володіє державною мовою. Законом можуть бути передбачені додаткові вимоги для призначення на посаду судді.

51. У порядку конкретизації цих конституційних положень частиною першою статті 69 Закону № 1402-VIII передбачено, що на посаду судді може бути призначений громадянин України, не молодший тридцяти та не старший шістдесяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж професійної діяльності у сфері права щонайменше п`ять років, є компетентним, доброчесним та володіє державною мовою.

52. Приписи абзацу 2 частини третьої статті 127 Конституції України, якою передбачено, що законом можуть бути передбачені додаткові вимоги для призначення на посаду судді, практично втілені, зокрема, у статтях 28, 38 Закону №1402-VIII (вимоги щодо спеціального стажу роботи адвокатом, суддею, наукової роботи у сфері права тощо).

53. Відповідно до статті 126 Конституції України (у редакції Закону № 1401-VIII) суддя обіймає посаду безстроково. Відповідно до пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України підставою для звільнення судді є подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням. Поряд із цим частиною сьомою цієї ж статті передбачені підстави для припинення повноважень судді, серед яких - досягнення суддею шістдесяти п`яти років.

54. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 131 Конституції України (у редакції Закону № 1401-VIII) в Україні діє ВРП, яка ухвалює рішення про звільнення судді з посади.

55. Статтею 116 Закону № 1402-VIII визначено право судді на відставку та передбачено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

56. За нормами частини першої статті 137 цього ж Закону до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; 2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

57. Законом України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року №1798-VIII, який набрав чинності 05 січня 2017 року, пункт 34 розділу XII Закон № 1402-VIII доповнено абзацом четвертим про збереження для суддів, призначених чи обраних на посаду до набрання чинності цим Законом, визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

58. Зазначена норма права пов`язує застосування законодавства, яке регулює питання обчислення стажу роботи судді, із часом призначення чи обрання суддею і не призвела до погіршення правового становища позивачки.

59. У випадку зайняття посади судді без проведення конкурсних процедур стаж роботи (професійної діяльності), передбачений частиною другою статті 137 Закону №1402-VIII, визначається на момент призначення на посаду судді вперше, а у випадку призначення на посаду судді за результатами конкурсу - зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом для участі в конкурсі та надає право для призначення на цю посаду за його результатами (подібні за змістом висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у справі № 9901/302/19, від 18 листопада 2021 року у справі №9901/15/21).

60. Велика Палата Верховного Суду у справах № 9901/302/19 та № 9901/15/21 наголосила, що такий підхід відповідає легітимним очікуванням, які виникають в осіб під час призначення (обрання) на посаду судді, а також забезпечує додержання принципу правової визначеності в умовах зміни законодавства.

61. За приписами пункту 2 частини першої статті 15 та частини першої статті 43 Закону № 2862-ХІІ на момент зайняття посади судді у позивачки були відсутні законні очікування на звільнення її з посади судді у відставку з огляду на фізичну неможливість позивачки відпрацювати на посаді судді 20 років з моменту зайняття посади (2006 рік) до досягнення нею 65-річного віку (2021 рік). Подальші зміни законодавства про статус судді також не створили у позивачки таких законних очікувань.

62. В межах даної справи встановлено, що позивачку було призначено на посаду судді без проведення конкурсних процедур, отже вона має право на зарахування їй до стажу роботи на посаді судді стажу (досвіду) роботи, вимога щодо якого була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді під час її призначення на посаду судді вперше.

63. Абзацом другим частини четвертої статті 43 Закону № 2862-XII, чинним на момент призначення позивачки на посаду судді, установлено, можливість зарахування до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, періодів роботи на інших посадах.

64. Однак, як слідує із наявної в матеріалах справи копії трудової книжки та біографічної довідки, ОСОБА_1 не працювала на посадах, перелічених в абзаці другому частини четвертої статті 43 Закону № 2862-XII.

65. Отже, відповідно до законодавства, чинного на день призначення позивачки на посаду судді, остання не могла набути достатнього стажу роботи на посаді судді з огляду на відсутність інших видів стажу, які могли бути зараховані до стажу роботи, що дає право на відставку судді. Тому за відсутності передумов для відставки ОСОБА_1 не мала легітимних очікувань на застосування до неї частини четвертої статті 43 Закону № 2862-XII щодо виплати щомісячного грошового утримання пропорційно кількості повних років роботи на посаді судді.

66. Не створили для позивачки легітимних очікувань щодо права на відставку і норми пункту 25 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІІІ, якими визначалося, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді), або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого оцінювання або конкурсу.

67. Ці норми не регулювали питань виникнення у суддів права на відставку, натомість запроваджували різні підходи до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які виходять у відставку у зв`язку з наявністю у них такого права, в залежності від умови підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді) за результатами кваліфікаційного оцінювання та відпрацювання на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого оцінювання. У зв`язку з цим рішенням Конституційного Суду України від 18.02.2020 № 2-р/2020 положення пункту 25 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VІІІ визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), як такі, що суперечить положенням частини першої статті 126 Основного Закону України щодо гарантування незалежності суддів Конституцією і законами України.

68. Успішне проходження позивачкою кваліфікаційного оцінювання, як це вимагалося Законом № 1402-VIII (рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів від 30 березня 2018 року № 144/ко-18, яким підтверджено відповідність позивачки займаній посаді), дозволило позивачці продовжувати займати посаду судді та отримувати підвищену суддівську винагороду у відповідності до приписів цього Закону, однак не вплинуло на обрахунок стажу роботи на посаді судді, наявність якого є обов`язковою умовою для виникнення у судді права на відставку.

69. Поряд із цим необхідно врахувати, що на момент призначення позивачки на посаду судді приписи Закону № 2862-ХІІ, так само як і Закону N 2453-VI, в тому числі і в редакції Закону №192-VIII, не передбачали зарахування до стажу роботи на посаді судді стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) у сфері права, як і не передбачав цього Закон № 1402-VIII на дату набрання ним чинності.

70. Законом України від 12 липня 2018 року № 2509-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Вищий антикорупційний суд», який набрав чинності 05 серпня 2018 року, статтю 137 Закону № 1402-VIII доповнено частиною другою, згідно з якою до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

71. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2019 року у справі № 9901/805/18 при вирішенні подібного спору указала, що частину другу статті 137 Закону № 1402-VIII у вказаній редакції потрібно тлумачити таким чином, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) судді у сфері права, який вимагався законом як мінімальний для набуття таким суддею права для призначення на посаду судді на дату такого призначення.

72. Зазначена норма закону, за розсудом Великої Палати Верховного Суду, призвела до покращення правового становища суддів, призначених на посади до набрання чинності цією нормою, оскільки дозволила зарахувати їм стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) у сфері права тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення їх на посаду судді.

73. Тож виражене й закріплене в частині другій статті 137 Закону № 1402-VIII положення (припис) про те, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді, означає, що до стажу роботи на посаді судді і прирівняних до нього стажів роботи (абзац четвертий пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII) додається (може додаватися) ще один вид (чи види) роботи (професійної діяльності), який раніше не охоплювався поняттям стажу роботи на посаді судді. Під цим стажем у вимірі чинного законодавчого визначення поняття «стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді» треба розуміти за якісними властивостями вид (види) певної роботи (професійної діяльності) в галузі права, який відрізняється від суддівської і прирівняної до неї роботи та має часові (кількісні) межі (строк роботи) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2020 року у справі № 9901/537/19, від 17 вересня 2020 року у справі №9901/302/19, від 18 листопада 2021 року у справі № 9901/15/21).

74. Таким чином ВРП правильно виходила з того, що при обчисленні стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді підлягають застосуванню норми законодавства, які були чинними на день призначення (обрання) відповідного судді (за якими цей стаж становить 15 років 4 місяців 11 днів), водночас при обчисленні стажу позивачки, який дає їй право на відставку окремо слід застосовувати положення частини другої статті 137 Закону № 1402-VIII в частині додаткового зарахування стажу роботи судді в галузі права, який вимагався законом як мінімальний для набуття позивачкою права для призначення на посаду судді вперше на дату такого призначення (три роки). За таких умов стаж позивачки на посаді судді становить 18 років 4 місяці 11 днів, що не є достатнім для відставки судді.

75. Колегія суддів не знаходить правових підстав для зарахування позивачці п`яти років стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена Законом № 1402-VIII, як того просила позивачка у заяві до ВРП про звільнення її у відставку, оскільки на час призначення ОСОБА_1 на посаду судді закон вимагав щонайменше три роки стажу роботи в галузі права.

76. Вимоги до кандидатів на посаду судді були по-різному визначені законодавством України, що діяло на день призначення (обрання) позивачки на посаду судді та на момент її звільнення, а тому такі вимоги можуть вважатися виправданою, обґрунтованою та справедливою підставою різниці при вирішенні питання щодо обчислення стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, залежно від змісту цих вимог, визначених законодавством, яке було чинним на час призначення (обрання) на посаду судді.

77. Аналогічну правову позицію висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24 жовтня 2019 року у справі № 9901/2/19 та від 17 вересня 2020 року у справі № 9901/302/19.

78. Відтак колегія суддів не вбачає порушення принципів верховенства права та рівності щодо скаржниці при застосуванні статті 7 Закону № 2862-ХІІ, чинної на день її призначення на посаду судді, у цілях визначення стажу роботи на посаді судді.

79. Також з наведених вище мотивів є необґрунтованими доводи скаржниці про дискримінацію суддів, які були призначені до набрання чинності Законом №1402-VIII.

80. Щодо зарахування позивачці до стажу судді половини строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі, який дає право на відставку, колегія суддів враховує таке.

81. Зарахування половини строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі до стажу роботи, що дає судді право на відставку, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, було передбачено статтею 1 Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» від 10 липня 1995 року № 584/95, яка діяла на момент призначення ОСОБА_1 на посаду судді (втратила чинність на підставі Указу Президента від 20 березня 2008 року N 248/2008).

82. Верховний Суд сформував у постанові від 18 грудня 2019 року у справі №9901/521/19, залишеній без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2020 року, правовий висновок щодо застосування приписів статті 1 Указу Президента № 584/95 в частині зарахування до стажу роботи, що дає судді право на відставку, половини строку навчання (за вечірньою чи заочною формами навчання) у вищому юридичному навчальному закладі,.

83. Верховний Суд у справі № 9901/521/19, ураховуючи, що стаття 1 Указу Президента № 584/95 не конкретизувала яка саме форма навчання має бути врахована до суддівського стажу, а спеціальні закони (Закон України «Про освіту», Закон України «Про вищу освіту») не містили норм щодо зарахування строку навчання у вищих навчальних закладах до стажу роботи (трудового стажу), виходив із тлумачення змісту поняття «трудовий стаж» у розумінні Законів України «Про пенсійне забезпечення» та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

84. У цій справі Верховний Суд взяв до уваги, що за змістом статті 48 КЗпП України (у редакції, чинній станом на момент призначення позивачки на посаду судді) трудова книжка є повним документом про трудову діяльність працівника та є основним документом, що підтверджує стаж роботи.

85. Згідно з пунктом 2.18 Інструкції до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів, зокрема, записи про час навчання у професійних навчально-виховних закладах та інших закладах у навчально-курсових комбінатах (центрі, пункті тощо), у вищих навчальних закладах та про час перебування в аспірантурі і клінічній ординатурі.

86. Для студентів, слухачів курсів, учнів, аспірантів та клінічних ординаторів, які мають трудові книжки, навчальний заклад (наукова установа) вносить записи про час навчання на денних відділеннях (у тому числі підготовчих) вищих навчальних закладів. Підставою для таких записів є накази навчального закладу (наукової установи) про зарахування на навчання та про відрахування з числа студентів, учнів, аспірантів, клінічних ординаторів (пункт 2.16 Інструкції).

87. Тобто зазначена Інструкція передбачала (і передбачає на сьогодні) внесення до трудових книжок студентів записів про час навчання лише на денних відділеннях.

88. Таким чином питання ведення, контролю за веденням запису в трудовій книжці відомостей щодо трудового (в тому числі спеціального) стажу віднесено до компетенції роботодавця або, у виняткових випадках, юридичної особи, в якій власник трудової книжки провадить не трудову, але іншу основну свою діяльність. У випадку, коли така діяльність є не трудовою, а іншою, але не основною, зокрема навчання на заочному чи вечірньому факультеті, то відомості про неї не можуть стосуватись трудового стажу, а відповідно до пункту 2.18 Інструкції можуть вноситись до трудової книжки інформаційно. Такі дані не можуть заміщувати (поглинати) собою даних, що становлять безпосередньо трудовий стаж.

89. За такого правового регулювання Верховний Суд у справі № 9901/521/19 дійшов висновку, що заочна та вечірня форма навчання у вищому навчальному закладі не зараховується до стажу судді який дає право на відставку.

90. Як слідує із змісту трудової книжки ОСОБА_3 , остання не містить запис про час навчання позивачки на денному відділенні.

91. Натомість у трудовій книжці позивачки наявний запис про те, що вона з 25 грудня 1975 року працювала на посаді міліціонера 3 розряду Окремого дивізіону міліції з охорони споруд водопостачання в м. Харків (наказ УВД Х/г № 224 від 24 грудня 1975 року) та звільнена з 01 лютого 1978 року (наказ УВД Х/г № 31 від 05 квітня 1978 року).

92. Вказане також підтверджується з наданої позивачкою довідки Харківського міського управління УМВС України в Харківській області від 15 грудня 2003 року №49/13-335.

93. Наведений підхід у правозастосуванні унеможливлює подвійне зарахування того самого періоду до стажу роботи судді, оскільки в протилежному випадку у стаж роботи, який слід враховувати у суддівський відповідно до норм закону (як наприклад за посадою), необхідно було б врахувати за той самий період і заочну або вечірню форму навчання.

94. За таких обставин ВРП не мала правових підстав для зарахування до суддівського стажу, що дає право на відставку судді половини строку навчання за вечірньою формою у Харківському юридичному інституті Ф.Е. Дзержинського з вересня 1973 року по червень 1978 року, як про це зазначено у біографічній довідці, виданої керівником апарата Куп`янського міськрайонного суду Харківської області, у якій розраховано стаж позивачки на посаді судді.

95. З огляду на зазначене колегія суддів уважає, що ВРП, приймаючи рішення про відмову в задоволенні заяви про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Куп`янського міськрайонного суду Харківської області у відставку у зв`язку з тим, що вона не має достатнього стажу роботи, встановленого статтею 116 Закону № 1402-VIII і визначеного відповідно до статті 137 Закону № 1402-VIII з урахуванням пункту 34 розділу ХII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, діяла у спосіб, визначений Законом України "Про судоустрій і статус суддів". Оскаржуване рішення відповідає критеріям частини другої статті 2 КАС України.

96. На підставі наведеного, Суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ВРП про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Судові витрати

97. За правилами статті 139 КАС України понесені позивачем витрати за подання цього позову у виді судового збору відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 241-243, 246, 266 КАС України, Суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

...........................

...........................

...........................

...........................

...........................

Л.О. Єресько,

М.І. Смокович ,

М.В. Білак,

Н.М. Мартинюк,

В.М. Соколов,

Судді Верховного Суду