Справа № 160/9162/22
Суддя: Калугіна Наталія Євгенівна
Дата ухвалення: 2022-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 вересня 2022 року Справа № 160/9162/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Калугіної Н.Є., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Державної спеціальної служби транспорту про визнання протиправним та скасування наказу,-
Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Військової частини НОМЕР_1 від 27.05.2022 «Про притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовця частини» - старшого лейтенанта ОСОБА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказ Військової частини НОМЕР_1 від 27.05.2022 «Про притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовця частини» - старшого лейтенанта ОСОБА_1 прийнято відповідачем без урахування усіх обставин, відтак останній підлягає скасуванню у судовому порядку.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.07.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за правилами ст. 257 КАС України.
Роз`яснено відповідачу про необхідність подати до суду відзив на позов, а також всі письмові та електронні докази - у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали, дотримуючись, вимог ст. 162 КАС України.
Роз`яснено третій особі про необхідність подати до суду пояснення до позову або відзиву дотримуючись вимог ст. ст. 162, 165 КАС України - у десятиденний строк з дня отримання позову або відзиву, у разі його подання відповідачем.
Відповідач надав відзив на позовну заяву, згідно змісту якого у задоволенні позовних вимог останній просив відмовити з огляду на їх необґрунтованість. Зазначив, що відповідно до п. 4 Розділу 4 Інструкції «Про організацію обліку, зберігання і видачу стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних силах України» затвердженої Наказом МОУ №359 від 29.06.2005 військовослужбовці в період занять, стрільб, навчань отриману стрілецьку зброю та боєприпаси до неї повинні постійно мати при собі. Під час відпочинку (привалу), а також під час обслуговування техніки стрілецька зброя за наказом командира підрозділу може бути встановлена у ставницях, які обладнуються з підручних матеріалів, та здана під охорону визначеним відповідальним особам, які є відповідальними за збереження цієї зброї. Згідно з п. 191 Закону України «Про Статут Внутрішньої служби Збройних сил України», командири підрозділів, начальники служб, майстерень, цехів, клубів, лабораторій та інших об`єктів відповідають за виконання вимог пожежної безпеки в підпорядкованих їм підрозділах, службах, на об`єктах та за справний стан засобів пожежогасіння. Відповідно до наказу від 29.03.2022 старшого лейтенанта ОСОБА_1 відряджено до м. Первомайськ Миколаївської області на підставі бойового розпорядження командира від 28.03.2022. ОСОБА_1 перебуваючи на об`єкті охорони в якості командира взводу не виконав вищевказані вимоги, що призвело до втрати військового майна та як наслідок притягнення позивача до матеріальної відповідальності.
Третя особа, правом надання пояснень до позову або відзиву, у термін, що встановлений судом, не скористалась.
Згідно з ч. 1 ст. 258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Суддя Калугіна Н.Є. з 26 серпня 2022 року по 09 вересня 2022 року включно перебувала у відпустці.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, суд встановив наступне.
Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 Про загальну мобілізацію з 15 березня 2022 року вважати призначеним до військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_1 командиром 3 взводу охорони 1 роти охорони 3 батальйону охорони.
На підставі бойового розпорядження командира від 28.03.2022 наказом від 29.03.2022 старшого лейтенанта ОСОБА_1 , командира 3 взводу охорони 1 роти охорони 3 батальйону охорони слід вважати таким, що вибув у відрядження у місто Первомайськ Миколаївської області з 29 березня 2022 року з метою охорони та оборони важливого державного об`єкта національної транспортної системи України.
05.05.2022 близько 14:15 на об`єкті охорони на другому поверсі приміщення, в якому розміщено особовий склад підрозділу військової частини НОМЕР_1 сталася пожежа, попередньою причиною якої стало коротке замикання проводки в однієї з кімнат, під час якої знищено військове майно: 7,62 мм автомат АКМ - 9 одиниць, 7,62 мм набої зразка 1943 року з кулею КС в кількості 993 шт, багнет-ніж до АКМ - 9 одиниць, магазин до АКМ - 39 одиниць, шолом сталевий - 11 одиниць, бронежилет - 5 одиниць.
Провідним інспектором відділуорганізації пожежно-профілактичної роботи та заходів цивільного захисту Первомайського РУ ГУ ДСНС України у Миколаївській області складено звіт про причину виникнення пожежі №170, за змістом висновку якого, найбільш ймовірною причиною пожежі, яка сталася 05.05.2022 є перенавантаження електромережі.
З метою встановлення причин та умов, що сприяли виникненню пожежі, при якій пошкоджено і знищено військове майно на території об`єкта охорони наказом від 05.05.2022 №38 наказано ОСОБА_2 провести службове розслідування.
Згідно висновку акту службового розслідування від 19.05.2022 за неналежну організацію пожежної безпеки та порушення вимог Статуту Внутрішньої служби Збройних сил України, а також порядку зберігання зброї, що призвело до втрати зброї та боєприпасів рекомендовано притягнути до матеріальної відповідальності командира 3 взводу охорони 1 роти охорони НОМЕР_2 батальйону охорони старшого лейтенанта ОСОБА_1 .
Наказом №57 від 27.05.2022, за порушення вимог п. 4 розділу 4 Інструкції про організацію обліку, зберігання і видачу стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 29 червня 2005 року №359, п. 191 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України, притягнуто командира 3 взводу охорони 1 роти охорони 3 батальйону охорони ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності шляхом стягнення суми завданої шкоди у розмірі 90 097,9 грн з місячного грошового забезпечення.
Не погоджуючись з вказаним наказом, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи даний спір, суд виходить з таких підстав.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічною службою є, зокрема, діяльність військовослужбовців.
Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною 5 статті 122 КАС України.
Предметом спору є наказ від 27.05.2022 №57.
Позивач до суду звернувся 21.06.2022, тобто в межах місячного строку звернення до суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
За змістом ч. 6 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» до видів військової служби віднесено: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Частиною 4 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» вказано, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі від 03 жовтня 2019 року №160-ІХ (далі - Закон №160-ІХ).
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №160-ІХ дія цього Закону поширюється на військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби, військовозобов`язаних та резервістів під час проходження ними зборів, а також осіб рядового та начальницького складу правоохоронних органів спеціального призначення, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, сил цивільного захисту, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державного бюро розслідувань, співробітників Служби судової охорони (далі - особи).
Згідно ч. 1 ст. 1 Закону №160-ІХ матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.
Згідно ст. 8 Закону №160-ІХ, посадові (службові) особи зобов`язані письмово доповісти командиру (начальнику) про всі факти завдання шкоди протягом доби з моменту виявлення таких фактів.
У разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.
Щодо шкоди, завданої командиром (начальником), розслідування призначається письмовим наказом старшого за службовим становищем командира (начальника).
Розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення. В окремих випадках зазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць.
Розслідування може не призначатися, якщо причини завдання шкоди, її розмір та винна особа встановлені за результатами аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або судом.
За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.
Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню.
Наказ доводиться до винної особи під підпис.
Згідно змісту оскаржуваного наказу, позивача притягнуто до матеріальної відповідальності за порушення п.4 Розділу 4 Інструкції «Про організацію обліку, зберігання і видачу стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних силах України» затвердженої Наказом МОУ №359 від 29.06.2005 та п. 191 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.
Вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
Вказана правова позиція суду викладена у поставі Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі №333/7160/17.
За висновками Верховного Суду в частині щодо обставин встановлення та підтвердження вини військовослужбовця, завдання дійсної прямої шкоди державі у постановах від 19.12.2019 у справі №813/3018/16, від 25.03.2020 у справі №825/1000/18 та вирішуючи спір у подібних правовідносинах, суд надає правову оцінку доводам учасників справи на предмет наявності порушеного права чи інтересу, в залежності від обставин, установлених у кожному конкретному випадку.
Згідно з частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд досліджуючи оскаржуваний наказ на відповідність ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшов до наступного висновку.
Порядок організації обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів до неї військовослужбовцям у структурних підрозділах Міністерства оборони України, Генерального штабу Збройних Сил України та Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту (далі - структурні підрозділи), командуваннях видів Збройних Сил України, інших органах військового управління (далі - органи військового управління), військових частинах (на кораблях), військових навчальних закладах, установах та організаціях Міністерства оборони України, Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту (далі - військові частини), а також національному персоналу з числа військовослужбовців та працівників Збройних Сил України, який бере участь у міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки (далі - національний персонал) визначає Інструкція Про організацію обліку, зберігання і видачу стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних силах України, яка затверджена Наказом МОУ №359 від 29.06.2005 року.
Відповідно до п. 3, 4 розділу 1 Інструкції №359 в органах військового управління згідно з вимогами цієї Інструкції розробляються інструкції, які визначають особливості зберігання стрілецької зброї та боєприпасів у підпорядкованих військових частинах, які затверджуються відповідним командиром (керівником, начальником) органу військового управління.
Забезпечення обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів є обов`язком командирів (керівників, начальників) структурних підрозділів, органів військового управління, військових частин (далі - командир військової частини).
Про кожний випадок крадіжок або втрат стрілецької зброї і боєприпасів командир військової частини повинен призначити службове розслідування за фактом крадіжки (втрати) стрілецької зброї (боєприпасів), за підсумками якого прийняти відповідні рішення;
На кожну одиницю викраденої (втраченої) стрілецької зброї складається сім примірників картки обліку викраденої (втраченої) зброї (додаток 1); а на кожну номенклатуру (партію) викрадених (втрачених) боєприпасів складаються сім примірників картки обліку викрадених (втрачених) боєприпасів (додаток 2).
Згідно п. 1 розділу 4 Інструкції №359, облік, зберігання і видача стрілецької зброї та боєприпасів під час проведення навчань, практичних стрільб і бойових чергувань здійснюються відповідними командирами (керівниками, начальниками) на підставі цієї Інструкції.
Відповідно до п. 4 розділу 4 Інструкції №359 військовослужбовці в період занять, стрільб, навчань отриману стрілецьку зброю та боєприпаси до неї повинні постійно мати при собі. Під час відпочинку (привалу), а також під час обслуговування техніки стрілецька зброя за наказом командира підрозділу може бути встановлена у ставницях, які обладнуються з підручних матеріалів, та здана під охорону визначеним відповідальним особам, які є відповідальними за збереження цієї зброї.
Відповідно до пояснень командира та підпорядкованих командиру осіб особового складу, автомати, набої та інше майно під час пожежі знаходились на другому поверсі приміщення за усним наказом командира (позивача), а на першому поверсі даного приміщення відбувались навчання особового складу.
Таким чином, враховуючи відсутність доказів дотримання командиром (позивачем) вимог пункту 4 Інструкції №359 щодо призначення відповідальної особи для зберігання зброї під час навчання, та з огляду на пояснення військовослужбовців, підпорядкованих командиру, вина командира, як особи, яка є відповідальною за збереження стрілецької зброї та боєприпасів, за незабезпечення збереження зброї під час пожежі, доведена матеріалами справи.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах встановлені Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV.
Приписами п. 191 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України командири підрозділів, начальники служб, майстерень, цехів, клубів, лабораторій та інших об`єктів відповідають за виконання вимог пожежної безпеки в підпорядкованих їм підрозділах, службах, на об`єктах за справний стан засобів пожежогасіння.
Порушення вказаного пункт статуту є також підставою для притягнення позивача до матеріальної відповідальності. Тобто, додатковою підставою для притягнення позивача до відповідальності, згідно спірного наказу, є, нібито, незабезпечення ввіреного йому приміщення засобами пожежегасіння належного стану.
Згідно ч. 1 ст. 55 Кодексу цивільного захисту України забезпечення пожежної безпеки на території України, регулювання відносин у цій сфері органів державної влади, органів місцевого самоврядування та суб`єктів господарювання і громадян здійснюються відповідно до цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів.
Приписами ст. 58 Кодексу цивільного захисту України пожежна охорона створюється з метою захисту життя і здоров`я громадян, приватної, колективної та державної власності від пожеж, підтримання належного рівня пожежної безпеки на підприємствах, установах, організаціях і в населених пунктах.
Основними завданнями пожежної охорони є: забезпечення пожежної безпеки; запобігання виникненню пожеж та нещасним випадкам під час пожеж; гасіння пожеж, рятування населення, а також надання допомоги у ліквідації наслідків інших надзвичайних ситуацій.
Згідно з пп. 12, 33 ч. 1 ст. 1 Кодексу цивільного захисту України пожежна безпека - відсутність неприпустимого ризику виникнення і розвитку пожеж та пов`язаної з ними можливості завдання шкоди живим істотам, матеріальним цінностям і довкіллю.
Засоби протипожежного захисту - технічні засоби, призначені для запобігання, виявлення, локалізації та ліквідації пожеж, захисту людей, матеріальних цінностей та довкілля від впливу небезпечних факторів пожежі.
Таким чином, позивач, як командир, відповідав за виконання вимог пожежної безпеки в підпорядкованому йому об`єкті саме за справний стан засобів пожежогасіння (технічні засоби), а не взагалі за пожежну безпеку у ввіреному йому приміщенні.
Відповідно до звіту №170 від 05.05.2022 інспектора відділу організації пожежно - профілактичної роботи та заходів цивільного захисту Первомайського РУ ГУ ДСНС України у Миколаївській області ймовірною причину пожежі, стало перенавантаження електромережі.
Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази невчинення командиром (позивачем) відповідних дій щодо перевірки наявності засобів з пожежегасіння в належному стані та незастосування їх під час пожежі.
Тому, матеріалами справи не доведено порушення позивачем приписів пункту 191 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.
Згідно ч. 1 ст. 270 КК України, порушення встановлених законодавством вимог пожежної або техногенної безпеки, якщо воно спричинило виникнення пожежі або аварії, якою заподіяно шкоду здоров`ю людей або майнову шкоду у великому розмірі, - карається штрафом від однієї тисячі до чотирьох тисяч двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або обмеженням волі на строк до трьох років, або позбавленням волі на той самий строк.
Згідно п. 26 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Стосовно посилань позивача з приводу його бойового імунітету судом встановлено, що 21 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо визначення обставин, що виключають кримінальну протиправність діяння та забезпечують бойовий імунітет в умовах дії воєнного стану».
Закон встановлює, зокрема, правовий захист військового командування, військовослужбовців, добровольців Сил територіальної оборони ЗСУ. працівників правоохоронних органів, які беруть участь в обороні України, осіб, визначених Законом «Про забезпечення участі цивільних осіб у захисті України», шляхом закріплення поняття «бойового імунітету».
Зокрема, йдеться про звільнення від кримінальної відповідальності за втрати особового складу, бойової техніки чи іншого військового майна, внаслідок застосування збройної та іншої сили під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації збройного конфлікту, а також за виконання інших завдань з оборони України із застосуванням будь - яких видів зброї (озброєння), настання яких з урахуванням розумної обачності неможливо було передбачити при плануванні та виконанні таких дій (завдань) або які охоплюються виправданим ризиком, крім випадків порушення законів і звичаїв війни або застосування збройної сили, визначених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до звіту №170 від 05.05.2022 інспектора відділу організації пожежно - профілактичної роботи та заходів цивільного захисту Первомайського РУ ГУ ДСНС України у Миколаївській області ймовірною причину пожежі, є перенавантаження електромережі, тобто жодних бойових дій та відсічі противнику вказаний підрозділ під час виниклої пожежі не здійснював.
Частиною 1 статті 3 Закону №160-ІХ визначено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених ст. 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Відповідно до частини 2, 3 статті 3 Закону №160-ІХ, умовами притягнення до матеріальної відповідальності є:
Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є:
2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків;
3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою;
4) вина особи в завданні шкоди.
Притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України.
Відповідно до ст. 4 Закону №160-ІХ особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.
З огляду на зазначені норми, притягнення військовослужбовця до матеріальної відповідальності можливе за наявності шкоди, завданої невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової службової, причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою та виною особи в завданні шкоди.
У свою чергу згідно ч. 3 ст. 6 Закону №160-ІХ особа за шкоду, завдану розкраданням або втратою озброєння, зброї та боєприпасів до неї, несе підвищену матеріальну відповідальність у кратному співвідношенні до вартості такого майна, але не більше десятикратного розміру.
Перелік озброєння, зброї та боєприпасів до неї, нестача або розкрадання яких відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до їх вартості, визначається Кабінетом Міністрів України.
Розмір вартості пошкодженої під час пожежі зброї та набоїв підтверджується Переліком первісної вартості озброєння за основною номенклатурою Центрального ракетно-артилерійського управління Збройних Сил України Озброєння Збройних Сил України, затвердженим Командиром військової частини НОМЕР_1 , а також не заперечується позивачем.
За змістом Переліку озброєння, зброї та боєприпасів до неї, нестача або розкрадання яких відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до їх вартості, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 2020 р. № 604 втрачені позивачем одиниці військового майна мають бути відшкодовані у десятикратному розмірі.
Приписами ч. 1 ст. 10 Закону №160-ІХ відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону.
Відповідно до змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають їм можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох альтернативних варіантів управлінських рішень, кожен із яких є законним. При цьому повноваження державних органів не можуть визнаватися дискреційними за наявності лише одного правомірного та законно обґрунтованого варіанта поведінки суб`єкта владних повноважень.
Згідно з положеннями Конституції України та КАС щодо компетенції адміністративного суду останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Суд не втручається та не може втручатися у конституційну дискрецію (вільний розсуд) відповідача, підміняти його і перебирати на себе повноваження, надані йому Конституцією України.
Згідно з частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на вказане, визначення розміру матеріальної відповідальності віднесено до дискреційних повноважень, у даному випадку, відповідача.
Проте, за змістом ч. 4 ст. 13 Закону №160-ІХ сума стягнень завданої шкоди може бути зменшена судом залежно від обставин, за яких завдано шкоди, ступеня вини та матеріального стану винної особи (крім випадків завдання шкоди умисними злочинними чи вчиненими з особистих корисливих мотивів діяннями).
З огляду на те, що Законом №160-ІХ чітко встановлене право суду на зменшення розміру стягнення, у разі дотримання умов встановлених цією ж статтею, суд дійшов висновку про зменшення такого розміру матеріальної відповідальності виходячи з наступного.
Під час розгляду справи судом встановлене порушення позивачем п. 4 Розділу 4 Інструкції №359, оскільки командиром, як відповідальною особою, не збережено зброю, особового складу підпорядкованого йому взводу.
Тобто вини позивача у пожежі, що виникла 05.05.2022 не встановлено.
До того ж, частинами 1, 2 статті 13 Закону №160-ІХ визначено, що стягнення сум завданої шкоди в разі притягнення винної особи до матеріальної відповідальності здійснюється щомісяця із грошового забезпечення особи в розмірі до 20 відсотків її місячного грошового забезпечення.
Якщо із грошового забезпечення особи проводяться інші передбачені законодавством стягнення (утримання), загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати 50 відсотків місячного грошового забезпечення.
Обмеження, встановлене абзацом першим цієї частини, не поширюється на відрахування із грошового забезпечення особи аліментів на неповнолітніх дітей. У цьому випадку загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати 70 відсотків місячного грошового забезпечення.
Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем, у свою чергу, не доведено правомірність наказу у відповідній частині.
Частиною 2 ст. 2 КАС України, передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України"(п.58) суд вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд вважає, що наявні правові підстави для часткового задоволення позову.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
За змістом ч. 1 ст. 143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.
Керуючись ст. 2, 5, 14, 241-246, 255, 263, 295 КАС України суд, -
Адміністративний позов задовольнити частково.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 21 вересня 2022 року.

Суддя Н.Є. Калугіна