Справа № 500/7596/21
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2022-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2022 рокуЛьвівСправа № 500/7596/21 пров. № А/857/8966/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Ніколіна В.В., Гінди О.М.,

за участю секретаря судового засідання Рибачука А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Головного управління ДПС у Хмельницькій області та ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 травня 2022 року (головуючий суддя Мартиць О.І., м. Тернопіль, повний текст складено 16.05.2022) по справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Хмельницькій області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Хмельницькій області про скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В :

Головне управління ДПС у Хмельницькій області звернулось в суд першої інстанції з адміністративним позовом до ОСОБА_1 в якому просило стягнути з відповідача податковий борг в розмірі 122616,99 грн по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості.

ОСОБА_1 відповідно подала зустрічний позов, в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Хмельницькій області від №0-2222 від 25.02.2019 та №0-2222 від 04.02.2020.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 травня 2022 року позов Головного управління ДПС у Хмельницькій області задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Головного управління ДПС у Хмельницькій області 57814,47 грн заборгованості по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за період 2018 року. У задоволенні решти позовних вимог Головного управління ДПС у Хмельницькій області відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 04.02.2020 №0-2222, яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за період 2019 року в розмірі 64802,52 грн. У задоволенні решти позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 454,00 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Головне управління ДПС у Хмельницькій області та ОСОБА_1 оскаржили його в апеляційному порядку.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що з рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду не погоджується в частині відмови у задоволенні позову про визнання протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Хмельницькій області від №0-2222 від 25.02.2019, яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за період 2018 року в розмірі 57814,47 грн зважаючи на таке.

Контролюючим органом при виставлені податкових повідомлень-рішень не враховано, що згідно з технічним паспортом № НОМЕР_1 об`єкт нерухомості, який став підставою для вказаного позову відноситься до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125), відповідно до Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, адже до нього входять цехи та склади (копія технічного паспорту в матеріалах справи першої інстанції).

Відповідно до пп. є) п. 3.2 Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки затвердженого рішенням 86 сесії Кам`янець-Подільської міської ради від 30.06.2015 № 2/86 (чинне у 2018 році) не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості (а саме: виробничі корпуси, цехи, промислові складські приміщення), отже, податок у 2018 році не повинен був нараховуватися.

Станом на 2018 рік редакція пп. є) пп. 266.2.2 п. 266.2 статті 266 Податкового кодексу України була викладена «будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств», тобто аналогічно, що ніяким чином не узгоджується з висновками Верховного суду України, на які посилається Тернопільський окружний адміністративний суд у рішенні від 04.05.2022.

Власне, законодавець змінами від 16.01.2020 якраз і змінив формулювання цього підпункту та виклав його в чинній редакції «будівлі промисловості, віднесені до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях В-Е КВЕД ДК 009:2010,

У ст. 266.7.2 ПК вказується, що контролюючі органи за місцем проживання (реєстрації) платників податку в десятиденний строк інформують відповідні контролюючі органи за місцезнаходженням об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості про надіслані (вручені) платнику податку податкові повідомлення-рішення про сплату податку у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Отже, законодавцем цілеспрямовано розроблено порядок за яким податкові повідомлення-рішення виставляються саме контролюючим органом за місцем реєстрації платника.

Щодо можливості перевірки поштових відправлень відповідно до п. 122 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270, то апелянт звертає увагу на те, що за висновками Верховного Суду, щодо повернення рекомендованих листів з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання», то така відмітка не передбачена як причина невручення відправлення. Ця відмітка не розкриває суті причини неможливості вручити адресату відповідний рекомендований лист.

У повідомленні про вручення немає інформації про причини невручення, так само як на корінці «Причини повернення» відсутня інформація, що дозволяє ідентифікувати поштове відправлення до якого воно прикріплене чи хоча б ідентифікувати штамп з датою коли воно було повернуте відправнику, тому розглядати його як належне інформування в розумінні ст. 42 ПК немає підстав.

Щодо податкової вимоги, звертає увагу, що відповідно до пп. 59.1. ПКУ у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога що додана до позовної заяви датована 29.12.2016 року № 8010-17 та зазначає, що станом на 28.12.2016 сума податкового боргу за узгодженими грошовими зобов`язаннями платника становить 18 914.32 грн.

Відповідно до пп. 102.4. ПКУ у разі якщо грошове зобов`язання нараховане контролюючим органом до закінчення строку давності, визначеного у пункті 102.1 цієї статті, податковий борг, що виник у зв`язку з відмовою у самостійному погашенні такого грошового зобов`язання, може бути стягнутий протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу, крім випадків, передбачених абзацом третім пункту 59.1 статті 59 цього Кодексу.

Отже, податковий борг за зазначеною податковою вимогою повинен був бути погашений до 29.12.2019. Однак, контролюючим органом не вживалося заходів щодо його стягнення у законодавчо визначені строки, а сума заявлена до стягнення податковою вимогою не є частиною заборгованості, яка стягується за цим позовом.

Відповідно, податкова вимога від 29.12.2016 № 8010-17 не може бути податковою вимогою для цілей стягнення податкової заборгованості за податковими повідомленнями- рішеннями, які лягли в основу цього позову.

Окрім того, доказів направлення вимоги так само не можливо встановити приналежність їх до вимоги. Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу не заповнене в необхідних частинах на об`єкті поштового зв`язку місця призначення та не має календарного штемпеля.

Враховуючи вище викладене ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову та прийняти в цій частині нове рішення яким у задоволенні первісного позову відмовити повністю та скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та прийняти в цій частині нове рішення яким задовольнити зустрічний позов повністю.

Головне управління ДПС у Хмельницькій області в апеляційній скарзі зазначає, що за ОСОБА_1 рахується податковий борг по платежах до бюджету в розмірі 128590,42 грн. Однак предметом даного позову є стягнення податкового боргу в сумі 122616,99грн.

Заборгованість в сумі 122616,99 грн виникла внаслідок несплати в установлені законодавством строки узгоджених сум податкових зобов`язань по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яке було визначене відповідачу згідно податкового повідомлення-рішення №0-2222 від 25.02.2019 в сумі 57814,47 грн та №0-2222 від 04.02.2020 в сумі 64802,52 грн.

Згідно до наявних в базах даних інформаційних систем ДПС України ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1552,9 м.кв.

Зазначені податкові повідомлення-рішення надіслані засобами поштового зв`язку, рекомендованим листом з повідомленням про вручення, за податковою адресою Тернопільська обл., Бучацький р-н, с. Трибухівці., та повернуті без вручення у зв`язку закінченням терміну зберігання.

Відповідно до п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПКУ платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є, зокрема фізичні особи, які є власниках: житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно п.п. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПКУ об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в том числі його частка.

Базою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно п.п. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 ПКУ є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПКУ (в редакції, чинній на момент винесення ППР) визначено перелік об`єктів нерухомості, які не підлягають оподаткуванню. Зокрема, підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПКУ не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Фізична особа відповідно до пп.265.10.1 п.265.10 ст.265 ПКУ сплачує податкове зобов`язання за звітний рік протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (пп.266.3.2 п.266.3 ст.266 ПКУ).

Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування (пп.266.5.1 п.266.5 ст.266 ПКУ).

У Постанові Верховного Суду від 17.03.2020 по справі №300/261/19 суд зазначив наступну правову позицію.

Встановлена підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266,2 статті 266 Податкового кодексу України застосовується у разі, якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з урахуванням виду їх діяльності) використанням таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Оскільки позивач в 2017 році не здійснював промислового виробництва з використанням зазначених будівель, право на фінансове сприяння з боку держави у вигляді звільнення від сплати податку на промислові будівлі він не має.

Також, Верховний Суд у постанові від 17.02.2020 №820/3556/17 сформував аналогічну правову позицію: «з урахуванням наведеного судова палата в цій справі вирішила частково відступити від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 806/2676/17, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе в разі дотримання двох обов`язкових умов (наявності будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств) та сформувати новий правовий висновок, відповідно до якого визначити, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе, якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, зокрема нерезиденти, та за умови (з урахуванням виду їхньої діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду)».

Судом вірно встановлено, що об`єкт нерухомості будівля по АДРЕСА_1 , загальна площа 1552,9 м.кв. не використовувався позивачкою для промислового виробництва, а також встановлено інші обставини, що стали підставою для стягнення податкового боргу та відмови у задоволенні зустрічного позову.

Однак, підставою для скасування податкового повідомлення-рішення від 04.02.2020 №0-2222 на суму 64802,52 грн. слугувало те, що судом встановлено що 28.10.2019 року із власності позивача вибула будівля АДРЕСА_1 , загальна площа 1552,9 м.кв., шляхом внесення до пайового фонду обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Паркова алея».

Відповідно до підпункту 266.8.1 пункту 266.8 статті 266 ПК України у разі переходу права власності на об`єкт оподаткування від одного власника до іншого протягом календарного року податок обчислюється для попереднього власника за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому припинило право власності на зазначений об`єкт оподаткування, а для нового власника - починаючи з місяця, в жому він набув право власності. Оскільки право власності ОСОБА_1 на вищевказаний об`єкт нерухомості припинено 28.10.2019, йому має бути нарахований податок на нерухомість за січень-жовтень 2019 року.

Однак суд скасував податкове повідомлення-рішення від 04.02.2020 №0-2222, вказавши при цьому що право власності на об`єкт спірної нежитлової нерухомості ОСОБА_1 припинилося з моменту державної реєстрації права власності. З урахуванням цього, суд дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення від 04.02.2020 №0 за період 2019 року в розмірі 64802,52 грн є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019 рік, по об`єкту оподаткування податок на об`єкт нерухомості (комплекс по АДРЕСА_1 , загальна площа 1552,9 м.кв.) відповідно до підпункту 266.8.1 пункту 266.8 статті 266 ПК України за січень-жовтень 2019 року становить 54002,1 (5400,21 грн.х10 міс.).

Враховуючи вище викладене Головне управління ДПС у Хмельницькій області просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення податкового боргу у сумі 64802,52 грн. та задоволення зустрічного позову в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 04.02.2020 №0-2222 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Головного управління ДПС у Хмельницькій області про стягнення податкового боргу, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі;

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління ДПС у Хмельницькій області просило апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову залишити без змін.

Просило Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наявних в органах ДПС відомостей, по РНОКПП НОМЕР_2 ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1552,9 м. кв. Згідно з технічним паспортом № НОМЕР_1 до складу об`єкта нерухомості входять цехи та склади.

З Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером 187364514 від 04.11.2019 вбачається, що об`єкт нерухомого майна (комплекс) за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1552,9 м. кв. відчужено шляхом внесення до пайового фонду обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Паркова алея» 29.10.2019, на підставі чого було зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно за обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Паркова алея».

Головним управлінням ДПС у Хмельницькій області винесено податкові повідомлення-рішення:

від 25.02.2019 №0-2222, яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за період 2018 року в розмірі 57814,47 грн від 04.02.2020 №0-2222, яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за період 2019 року в розмірі 64802,52 грн.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції вірно врахував, що ст. 265 ПКУ визначено, що податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Згідно підпунктів 266.1.1. та 266.2.1. статті 266 ПКУ платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Підпунктами 266.3.1. та 266.3.2. пункту 266.3. статті 266 вказаного Кодексу визначено, що базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно підпункту 266.4.2. пункту 266.4. статті 266 ПКУ сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів. Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів нежитлової нерухомості, встановлюються залежно від майна, яке є об`єктом оподаткування.

Відповідно до підпункту 266.5.1. пункту 266.5. статті 266 ПКУ ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Згідно підпункту 266.6.1. пункту 266.6. статті 266 ПКУ базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Пунктом 266.7. статті 266 ПКУ встановлено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Відповідно до підпункту 266.7.2. пункту 266.7. статті 266 ПКУ податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7. цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Контролюючі органи за місцем проживання (реєстрації) платників податку в десятиденний строк інформують відповідні контролюючі органи за місцезнаходженням об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості про надіслані (вручені) платнику податку податкові повідомлення-рішення про сплату податку у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Пунктом 266.8. статті 266 ПКУ встановлено, що у разі переходу права власності на об`єкт оподаткування від одного власника до іншого протягом календарного року податок обчислюється для попереднього власника за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому припинилося право власності на зазначений об`єкт оподаткування, а для нового власника - починаючи з місяця, в якому він набув право власності (пункт 266.8.1. статті 266 Податкового кодексу України).

Судом у даній спірній ситуації з`ясовано, що контролюючим органом визначено ОСОБА_1 суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2018-2019 роки згідно податкових повідомлень-рішень форми «Ф» від 25.02.2019 №0-2222 на суму 57814,47 грн та від 04.02.2020 №0-2222 на суму 64802,52 грн.

Згідно матеріалів справи вказаний податок нарахований позивачем на об`єкт нежитлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1552,9 м. кв.

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером 187364514 від 04.11.2019 об`єкт вказаного вище нерухомого майна відчужено шляхом внесення до пайового фонду обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Паркова алея» 29.10.2019 на підставі чого було зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно за обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Паркова алея». А отже, право власності на об`єкт нежитлової нерухомості у ОСОБА_1 припинилося з моменту державної реєстрації права власності.

З урахуванням цього, суд першої інстанції вірно вважав, що податкове повідомлення-рішення від 04.02.2020 №0-2222, яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за період 2019 року в розмірі 64802,52 грн є протиправним та підлягає скасуванню.

При цьому, колегія судів вважає за необхідне вказати, що суд не наділений повноваженнями щодо обчислення розміру вказаного податку, а фіскальний орган не позбавлений можливості з урахуванням викладеного вище визначити інший розмір згаданого податку.

Крім того, розглядаючи спір суд першої інстанції правильно зазначив, що підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків відповідно до підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПКУ є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.

Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПКУ (в редакції, чинній на момент винесення ППР) визначено перелік об`єктів нерухомості, які не підлягають оподаткуванню. Зокрема, підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПКУ не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств (вказані положення відображені у вищевказаних рішеннях Кам`янець-Подільської міської ради).

Щодо застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України Верховним Судом сформована послідовна правова позиція, відповідно до якої така пільга в оподаткуванні об`єкта нерухомості застосовується якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з урахуванням виду їх діяльності) використанням таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

У постанові від 17.03.2020 по справі №300/261/19 Верховним Судом зазначено: «Оскільки позивач в 2017 році не здійснював промислового виробництва з використанням зазначених будівель, право на фінансове сприяння з боку держави у вигляді звільнення від сплати податку на промислові будівлі він не має».

Також, Верховний Суд у постанові від 17.02.2020 №820/3556/17 сформував аналогічну правову позицію: «з урахуванням наведеного судова палата в цій справі вирішила частково відступити від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі №806/2676/17, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе в разі дотримання двох обов`язкових умов (наявності будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств) та сформувати новий правовий висновок, відповідно до якого визначити, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе, якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, зокрема нерезиденти, та за умови (з урахуванням виду їхньої діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду)».

Верховним Судом у постанові від 24 грудня 2020 року по справі №160/9721/18 сформовано наступний правовий висновок «встановлена нормою підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК податкова пільга має на меті стимулювання розвитку промислового виробництва, створення для цього сприятливих умов, в тому числі, фінансових. Оскільки, позивачка в 2017 році не здійснювала промислового виробництва з використанням зазначеної будівлі, а тривалий процес реконструкції будівлі не дає підстави для висновку про тимчасове вибуття будівлі з процесу промислового виробництва, право на фінансове сприяння з боку держави у вигляді звільнення від сплати податку на промислові будівлі вона не має».

Отже, Верховним Судом сформована послідовна правова позиція щодо застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, відповідно до якої застосування вказаних положень є можливим за умови використання відповідного об`єкта нерухомості за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду) самим власником об`єкта нерухомості.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом першої інстанції не встановлено, а позивачем за зустрічним позовом не надано доказів використання об`єкта нерухомості в процесі промислового виробництва, що є передумовою застосування пільги.

З урахуванням цього, суд дійшов підставного висновку, що об`єкт нерухомості не використовувався ОСОБА_1 у 2018 та 2019 році у процесі промислового виробництва, а отже на неї не розповсюджуються положення підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.

Надаючи оцінку твердженням позивача за зустрічним позовом щодо положень підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПКУ, відповідно до якого обчислення податку об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості, суд першої інстанції вірно врахував, що відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Статтею 16 ПКУ визначено обов`язки платника податків, у тому числі сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи. Вказані обов`язки платника кореспондуються із функціями контролюючих органів, визначеними статтею 19-1, зокрема здійснювати адміністрування податків, зборів, платежів. Відповідно до пункту 36.3. статті 36 ПКУ податковий обов`язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов`язків платника податків, крім випадків, передбачених законом.

Тому, суд першої інстанції, враховуючи наявність податкового обов`язку та елементів податку, визначених статті 7 Податкового кодексу України (об`єкт, суб`єкт, база нарахування, період, ставка податку тощо) підставно вважав, що нарахування податку Головним управлінням ДПС у Хмельницькій області не порушує прав платника. При цьому суд зауважив, що ОСОБА_1 в зустрічному позові наголошує на тому, що нею раніше отримувалися податкові повідомлення-рішення, зокрема, від 15.03.2018 №0057731/1302-2222 Головного управління ДПС у Хмельницькій області за податковий період 2017 року та яке було успішно погашене платіжним дорученням №5062884SB від 03.07.2018.

Надаючи оцінку твердженням позивача за зустрічним позовом, що при перевірці поштових відправлень в електронній системі Укрпошти вказано, що дані про відправлення за відповідними номерами на даний час відсутні, тому що не зареєстровані в системі, суд правильно зазначив, що надання послуг поштового зв`язку проводиться об`єктами поштового зв`язку Укрпошта згідно вимоги Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270, із змінами, які розроблені відповідно до Закону України «Про поштовий зв`язок» та Актів Всесвітнього поштового союзу. Відповідно до пункту 122 Правил, Укрпошта здійснює перевірку пересилання реєстрованих поштових відправлень протягом шести місяців з дня прийняття їх до пересилання. Відповідно до пункту 2 Правил, автоматична ідентифікація реєстрованих поштових відправлень в Укрпошті здійснюється за допомогою штрихового кодового ідентифікатора тринадцяти значного номера, який зазначається у квитанції під час замовлення послуг поштового зв`язку. Враховуючи вищевикладене Укрпошта може за останні шість місяців надати інформацію щодо пересилання реєстрованих поштових відправлень у разі надання їх тринадцяти значних номерів.

Згідно пункту 58.3. статті 58 ПКУ податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

За нормами пункту 42.2. статті 42 ПКУ документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4. цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що податкове повідомлення - рішення від 25.02.2019 №0-2222, яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за період 2018 року в розмірі 57814,47 грн є правомірним.

Підпунктом 54.3.3. пункту 54.3. статті 54 Податкового кодексу України встановлено, що контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Згідно пункту 57.3. статті 57 Податкового кодексу України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

Згідно з пунктом 59.1. статті 59 Податкового кодексу України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Відповідачу виставлялась та була надіслана податкова вимога форми «Ф» №8010-17 від 29.12.2016, з часу виставлення якої податковий борг не переривався.

Таким чином, передбачені чинним законодавством заходи не привели до погашення податкового боргу. Сума податкового боргу в добровільному порядку відповідачем не сплачена.

Відповідно до пункту 59.5. статті 59 Податкового кодексу України у разі, якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення. У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається.

Оскільки починаючи з 16.12.2016 по час подання позову про стягнення податкового боргу у ОСОБА_1 наявна заборгованість із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (сума заборгованості змінювалась, проте борг повністю не погашався), виходячи наведених положень пункту 59.5. статті 59 Податкового кодексу України надіслання іншої податкової вимоги, окрім 29.12.2016 №8010-17 не передбачено.

З огляду на викладене вище суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційні скарги Головного управління ДПС у Хмельницькій області та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 травня 2022 року у справі №500/7596/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді В.В. Ніколін

О.М. Гінда

повний текст складено 22.09.2022