Справа № 560/4261/21
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2022-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

22 вересня 2022 року

м. Київ

справа №560/4261/21

адміністративне провадження № К/9901/37714/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Мельник-Томенко Ж.М.,

суддів - Жука А.В.,

Соколова В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23.09.2021 (головуючий суддя - Є.М. Мацький, судді - О.О. Сушко, І.Г. Залімський)

у справі № 560/4261/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області

про визнання протиправними та скасування пункту наказу та пункту висновку службового розслідування,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області, в якому просив визнати протиправним та скасувати пункт 1 наказу начальника Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області полковника поліції Р. Герасимчука № 573 від 19.03.2021 «Про застосування дисциплінарних стягнень до окремих працівників поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області», згідно якого за неналежне виконання службової дисципліни, яке полягає у порушенні вимог пунктів 1, 2, 4, 12, 13 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 № 2337-VІІI, пунктів 1, 2 частини першої Закону України від 02.07.2015 580-VIII «Про Національну поліцію», підпунктів 1, 2, 6, 7, 8, 9 пункту 1 розділу II Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09.11.2016 № 1179 та Присяги поліцейського, застосовано до поліцейського СРПП відділу поліцейської діяльності № 3 Шепетівського РУП Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області старшого сержанта поліції ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції та пункт 4 висновку службового розслідування № 35/2021 від 09.03.2021, на підставі якого виданий наказ № 573 від 19.03.2021.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що службове розслідування проведено з порушеннями вимог законодавства, висновок службового розслідування та наказ № 573 від 19.03.2021 «Про застосування дисциплінарних стягнень до окремих працівників поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області» є незаконними, що грубо порушують його трудові права.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 24.06.2021 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано пункт 1 наказу Начальника Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області № 573 від 19.03.2021 «Про застосування дисциплінарних стягнень до окремих працівників поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області». У решті позовних вимог відмовлено.

При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив з того, що дисциплінарна комісія неповно та необ`єктивно провела службове розслідування щодо встановлення дійсних обставин події, що сталася за участю позивача, та як наслідок прийшла до помилкового висновку про застосування до позивача найсуворішого виду дисциплінарного стягнення у виді звільнення з поліції.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23.09.2021 рішення суду першої інстанції скасовано, прийнято нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вина позивача у порушенні службової дисципліни доведена належними та допустимими доказами, тому спірні рішення є правомірними та обґрунтованими, а застосоване до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення є співмірним до вчиненого проступку.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підстави, на яких подається касаційна скарга, позивач вказує пункти 1, 3, 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Верховного Суду від 08.11.2021 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

У відзиві на касаційну скаргу відповідач з доводами та вимогами скаржника не погоджується, просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 21.09.2022 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України).

Зі змісту ухвали від 08.11.2021 слідує, що касаційне провадження у справі відкрито на підставі пунктів 1, 3, 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приписами пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України заявник вказує, що судом апеляційної інстанції не враховано висновок щодо застосування частини четвертої, частини десятої статті 14 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, пунктів 1, 2, 4 розділу ІІ Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженого наказом МВС України від 07.11.2018 № 893 «Про реалізацію окремих положень Дисциплінарного статуту Національної поліції України», викладеного у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 560/1555/19, від 07.10.2020 у справі № 560/1803/19; частини восьмої статті 19 Дисциплінарного статуту та пункту 1 розділу IV Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженого наказом МВС України від 07.11.2018 № 893 «Про реалізацію окремих положень Дисциплінарного статуту Національної поліції України», викладеного у постанові Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 815/2511/18.

При вирішенні питання подібності правовідносин у судових справах, колегія суддів звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизувала, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У постанові від 29.01.2020 у справі № 560/1555/19 Верховним Судом, на підставі встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, зазначено, що підставою для призначення службового розслідування слугував рапорт про невихід позивача на службу. Верховний Суд зауважив, що із дослідженого судами попередніх інстанцій рапорту встановлено, що відповідач інформацію, про перебування позивача на лікарняному, фактично оцінив як - невихід позивача на службу після призначення на посаду. З врахуванням чого, Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо безпідставного призначення службового розслідування, відповідно - протиправного його проведення та висновків службового розслідування.

Виходячи із обсягу встановлених у справі № 560/1803/19 обставин, Верховний Суд визнав проведення службового розслідування незаконним, оскільки його проведення виходить за межі призначеного службового розслідування (оскільки рапорти, на підставі яких було призначено службове розслідування, стосувалися інших подій, а не тих, які були предметом службового розслідування), а тому здобуті під час такого службового розслідування обставини не можуть слугувати підґрунтям для дисциплінарної відповідальності позивача.

Повертаючись до обставин справи № 560/4261/21, Верховний Суд зауважує, що службове розслідування призначено за ознаками порушень службової дисципліни в діях окремих працівників поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області. За результатами проведеного службового розслідування дисциплінарна комісія вважала, що відомості, які стали підставою для призначення службового розслідування визнано такими, що знайшли своє підтвердження. За скоєння дисциплінарного проступку, що виразився у порушенні вимог пунктів 1, 2, 4, 12, 13 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 2337-VІІI, пунктів 1, 2 частини першої статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», підпунктів 1, 2, 6, 7, 8, 9 пункту 1 розділу II Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 № 1179 та Присяги поліцейського, запропоновано застосувати до поліцейського СРПП відділу поліцейської діяльності № 3 Шепетівського РУП Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області старшого сержанта поліції Підгорного Б.С. дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції.

Колегія суддів зауважує, що висновки, які викладені у постановах Верховного Суду у справі № 560/1555/19, у справі № 560/1803/19, на які посилається скаржник перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених обставин у кожній конкретній справі окремо.

З огляду на наведене, колегія суддів Верховного Суду констатує, що обставини справи, та, відповідно, спірні правовідносини у справах № 560/1555/19, № 560/1803/19 не є подібними.

Доводи касаційної скарги в частині застосування судом апеляційної інстанції частини восьмої статті 19 Дисциплінарного статуту та пункту 1 розділу IV Порядку проведення службових розслідувань без урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 815/2511/18, судом касаційної інстанції відхиляється, з огляду на те, що у вказаній постанові Верховним Судом правовий висновок не формувався, а за результатами розгляду касаційної скарги справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, у зв`язку із неповним та невсебічним з`ясуванням усіх обставин в справі.

Суд касаційної інстанції вважає за необхідне наголосити, що Верховним Судом, зокрема, у постановах від 07.03.2019 у справі № 819/736/18, від 22.10.2019 у справі № 480/3950/18, від 28.02.2020 у справі № 807/160/18, неодноразово наголошувалось, що в основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, порушення яких утворює факт порушення Присяги. Під порушенням Присяги працівника поліції слід розуміти скоєння працівником поліції проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження авторитету поліції та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.

Згідно з усталеною судовою практикою застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ є крайнім заходом дисциплінарного впливу, проте його застосування здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням обставин у справі та не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень. Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 04.03.2020 у справі № 120/2732/19-а, від 17.12.2020 у справі № 160/5581/19.

Щодо провадження, яке відкрито на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.

За правилами пункту 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Обґрунтовуючи посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, скаржник вказує, що станом на дату подання касаційної скарги відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини п`ятої статті 14 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, пункту 3 розділу 4 Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України (зі змісту касаційної скарги слідує, що позивачем мається на увазі у даному випадку пункт 3 розділу 2 «Призначення службового розслідування»).

Так, вказаними положеннями передбачено, що службове розслідування не призначається у разі надходження до органу поліції матеріалів про вчинення поліцейським адміністративного правопорушення, що складені в порядку, визначеному Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Верховний Суд зауважує, що у спірних правовідносинах службове розслідування призначене не за результатами надходження матеріалів про вчинення поліцейським адміністративного правопорушення, а за фактом можливого порушення службової дисципліни окремими працівниками поліції.

А тому підстави для формування висновку Верховним Судом щодо застосування частини п`ятої статті 14 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, пункту 3 розділу 2 Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України відсутні.

Обґрунтовуючи посилання на пункт 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України у взаємозв`язку із пунктом 4 частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України, скаржник вказує на те, що суд апеляційної інстанції встановив обставини, що мають істотне значення на підставі недопустимих доказів, а саме: суд апеляційної інстанції установив нез`явлення ОСОБА_1 22 та 23 лютого 2021 року на збір по сигналу «тривога» у відділ поліцейської діяльності № 3 Шепетівського РУП Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області як порушення службової дисципліни на підставі доказу, яким є наказ Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області від 30.09.2017 № 1683 «Про організацію оповіщення та збору особового складу галузевих служб, підпорядкованих підрозділів Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області», який не поданий відповідачем до суду першої інстанції та без надання суду апеляційної інстанції доказів неможливості подання його до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від його волі.

Статтею 74 Кодексу адміністративного судочинства України врегульовано питання щодо допустимості доказів, за правилами якої суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Верховний Суд зауважує, що допустимість доказів визначається законністю джерел, умов і способів їх одержання. Тобто допустимість доказів необхідно розглядати крізь призму: 1) законності джерела доказової інформації; 2) законності способу, за допомогою якого він отриманий і процесуального порядку його одержання; 3) правомочності вповноважених суб`єктів на отримання доказів.

Позивачем у касаційній скарзі не наведено у чому полягає недопустимість доказу, а відтак підстав для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції на підставі пункту 4 частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України не встановлено.

За правилами пункту 5 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Відповідно до частини другої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про закриття касаційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 327, 341, 345, 339, 355 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ухвалив:

Закрити касаційне провадження № К/9901/37714/21 у справі № 560/4261/21 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23.09.2021 у справі № 560/4261/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування пункту наказу та пункту висновку службового розслідування.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ж. М. Мельник-Томенко

Судді А.В. Жук

В.М. Соколов