Справа № 640/14371/22
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2022-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2022 року м. Київ № 640/14371/22

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач), в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову від 18.08.2022 винесену державним виконавцем Шевченківського відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Рабоволюком Василем Вікторовичем про відкриття виконавчого провадження №69668502 щодо стягнення виконавчого збору з примусового виконання постанови №66132643 від 20.07.22 у сумі 156 718,61 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що стягнення виконавчого збору без повного виконання виконавчого листа у зв`язку з його поверненням стягувачу є протиправним, а оскаржувана постанова прийнята не на підставі і не у спосіб, що передбачені законодавством України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.09.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання.

Учасники справи про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, однак у судове засідання не з`явилися, а тому відповідно до ч.9 ст. 205 КАС України, судом прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

На виконання вимог ухвали суду відповідачем подано копії матеріалів виконавчого провадження, в той час як відзиву до суду не подано.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Шевченківським районним судом м. Києва 26.04.2018 винесено рішення, яким позов публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» () до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено повністю, а саме : стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу за договором про надання споживчого кредиту №0 від 23.08.2006 р., яка складається з: кредитної заборгованості у розмірі - 59369,85 доларів СІЛА; заборгованості по процентам у розмірі - 5163,87 доларів США, пені за несвоєчасне погашення процентів у розмірі 10210,07 грн. та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» судовий збір у розмірі 26002,96 грн.

Відповідачем на підставі ст.ст. 3, 27, 40 ЗУ «Про виконавче провадження» 20.07.2021 винесено постанову у виконавчому провадженні № 66132643 про стягнення виконавчого збору з виконання виконавчого листа №761/36112/17 від 17.07.2019, виданого Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення заборгованості у розмірі 1 793 466,61 грн. Даною постановою стягнуто з ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 179 346,61 грн.

Також Шевченківським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 17.08.2022 в межах даного виконавчого провадження винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

Відповідачем на підставі ст.ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 ЗУ «Про виконавче провадження» 18.08.2022 відкрито виконавче провадження №69668502 з примусового виконання постанови Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № 66132643 від 20.07.2021 про стягнення виконавчого збору у розмірі 156718,61 грн.

Вважаючи постанову про відкриття провадження від 18.08.2022 у виконавчому провадженні №69668502 протиправною та незаконною, ОСОБА_1 звернулася з вказаним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон).

Відповідно до статті 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 5 частини 1 статті 3 Закону визначено, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів № 13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень», в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio».

Частина перша статті 5 зазначеного Закону передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно з частиною першою статті 26 Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Частиною першою, другою та четвертою статті 27 Закону визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Відповідно до Закону та з метою приведення нормативно-правових актів у відповідність до вимог чинного законодавства прийнято наказ Міністерства юстиції України "Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень" від 02.04.2012 № 512/5 затверджено Інструкцію № 512/5 (далі - Інструкція).

Пунктом 8 розділу III Інструкції визначено, що стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Вказане узгоджується з пунктами 20, 22 розділу III Інструкції відповідно до яких, повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 37 Закону. У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання. При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Саме тому у випадках передбачених чинним законодавством, після повернення виконавчого документа або закриття виконавчого провадження, якщо виконавчий збір не стягнуто, відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору є обов`язком, а не правом державного виконавця.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.06.2021 №460/2478/19.

Позивач, в обґрунтування неправомірності постанови відповідача від 18.08.2022 про відкриття виконавчого провадження, зокрема посилається на вимоги ч.2 ст.27 Закону щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Разом з тим, суд звертає увагу, що Законом «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 № 2475-III внесено зміни до ч. 2 ст. 27 Закону «Про виконавче провадження», якими передбачено стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Дана норма діяла на момент виникнення спірних правовідносин та підлягала до застосування відповідачем.

Досліджуючи оскаржувану постанову про відкриття виконавчого провадження №69668502 від 18.08.2022 вбачається, що підставою для її винесення стала постанова від 20.07.2021 про стягнення виконавчого збору в межах виконавчого провадження №66132643, яка є виконавчим документом і відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 цього Закону підлягає примусовому виконанню.

Суд акцентує увагу на тому, що саме в постанові від 20.07.2021 визначено, зокрема, підстави для стягнення виконавчого збору, його розмір, порядок та строки оскарження даної постанови. Тому, оцінка правомірності визначення суми виконавчого збору та його стягнення повинна надаватись в порядку оскарження даної постанови. Водночас, постанова про стягнення виконавчого збору є чинною та не скасованою у судовому порядку. Постанова про відкриття виконавчого провадження від 18.08.2022, з урахуванням вищезазначеного, винесена відповідачем на виконання вимог Закону, а її оскарження не є належним способом захисту прав позивача.

Згідно ст.13 Конвенції Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 802/2678/15-а (провадження № К/9901/1141/18), 03.08.2018 у справі № 808/967/17 (адміністративне провадження № К/9901/992/17), від 28.02.2019 у справі № 683/182/17 (провадження № К/9901/21182/18), від 24.04.2019 у справі № 803/1184/17 (адміністративне провадження № К/9901/29206/18, № К/9901/26536/18).

Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За таких обставин, проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить до висновку, що постанова про відкриття виконавчого провадження винесена у межах та у спосіб, передбачених чинним законодавством, а позивачем не доведено наявність правових підстав для її скасування , тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Враховуючи положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відшкодування судових витрат позивачу не підлягає.

Керуючись ст.ст. 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 272 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному ч. 6 ст.287, 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.П. Шулежко