Справа № 336/2222/22(2-а/336/38/2022)
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2022-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

20 вересня 2022 року м. Дніпросправа № 336/2222/22(2-а/336/38/2022)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Чередниченка В.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову

в адміністративній справі №336/2222/22(2-а/336/38/2022) за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу у місті Запоріжжя Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Усенко Антон Володимирович, до Шевченківського відділу у місті Запоріжжя Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення - відмовлено.

29 липня 2022 року адвокат Усенко А.В., що діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції із заявою про забезпечення позову, в якій просить зупинити на час розгляду апеляційної скарги дію рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 30.05.2022, що винесене відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , начальником Шевченківського відділу у місті Запоріжжя Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області Шевченко Оленою.

В обґрунтування поданої заяви зазначено, що невжиття заходів забезпечення адміністративного позову у спосіб зупинення дії оскаржуваного рішення до вирішення судом цієї адміністративної справи становитиме очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам та інтересам позивача та зумовить ситуацію, при якій захист прав особи стане утрудненим або неможливим.

Розглянувши заяву про забезпечення адміністративного позову та подані матеріали, суд апеляційної інстанції вважає, що заява про забезпечення адміністративного позову не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі. Метою застосування заходів забезпечення позову є, перш за все, захист прав позивача до ухвалення рішення у справі.

Так, згідно з ч. 1 ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України , суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Згідно із ч. 2 ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Аналіз вищенаведеної норми дозволяє дійти висновку, що забезпечення позову - це вжиття адміністративним судом певних заходів щодо охорони прав та інтересів позивача для створення можливості реального виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Тягар доведення необхідності вжиття заходів забезпечення позову з наданням відповідних доказів покладається саме на позивачів, які ініціюють таке клопотання.

Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову та доведеності належними доказами обставин, на які посилається заявник в заяві; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути співмірними з позовними вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Суди не вправі вживати такі заходи до забезпечення позову, які є фактично рівнозначними задоволенню позовних вимог.

В межах співних правовідносин, заявник вказує на наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, передбачених частиною 2 статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України.

Однак, заявником не доведені та документально не підтверджені обставини, які б підтверджували, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективність захисту та унеможливити поновлення порушених прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2021 року у справі № 320/5401/20 зазначив, що висновки суду про те, що невжиття заходів щодо зупинення дії оскаржуваного рішення зумовить настання негативних та незворотних наслідків для особи, яка звернулася до суду, повинні бути підтверджені оцінкою судом наданих доказів. Суд повинен зазначити, на підставі яких саме доказів визнано підтвердженими доводи позивача, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективність захисту і унеможливити поновлення порушених прав позивача.

Заявником подано заяву про забезпечення позову разом з позовною заявою, предметом якої є правомірність рішення від 30.05.2022 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця - громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .

Разом з цим, до поданої заяви про забезпечення позову заявником не додано жодних доказів про те, що з боку відповідача у даний час вчиняються відповідні дії щодо видворення його з України.

В матеріалах справи також відсутні докази та підтвердження того, що невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

При цьому, суд звертає увагу, що на виконання вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», з метою упорядкування роботи з примусового повернення і примусового видворення іноземців та осіб без громадянства, затверджено Інструкцію про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби, Служби безпеки України від 23.04.2012 року №3853/271/150.

Пунктом 10 розділу 1 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства передбачено, що оскарження рішень про примусове повернення або примусове видворення зупиняє їх дію, якщо іноземець оскаржив це рішення у встановленому законом порядку до суду - у межах строків, визначених частинами другою-четвертою статті 288 Кодексу адміністративного судочинства України, незалежно від того, чи суд у порядку забезпечення адміністративного позову відповідною ухвалою зупинив дію рішення суб`єкта владних повноважень або його окремих положень, що оскаржуються.

Таким чином, доводи позивача щодо неможливості ефективного судового захисту і поновлення порушених прав та інтересів позивача без забезпечення позову у даній адміністративній справі є безпідставними.

Будь-яких обґрунтованих доводів і доказів, які б свідчили про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, заявником не надано та судом не встановлено.

Враховуючи викладене колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав забезпечення позову визначених частиною 2 статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом зупинення дії рішення про примусове видворення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 30.05.2022 року, а тому в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 150-154, 243, 310, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

В забезпеченні позову за заявою ОСОБА_1 в адміністративній справі №336/2222/22(2-а/336/38/2022) за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу у місті Запоріжжя Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку, встановленому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов

суддя В.Є. Чередниченко