Справа № 620/1655/22
Суддя: Заяць О.В.
Дата ухвалення: 2022-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2022 року Чернігів Справа № 620/1655/22

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заяць О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом громадянина Вірменії ОСОБА_1 до Чернігівського прикордонного загону про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправною та скасування постанови,

У С Т А Н О В И В:

Громадянин Вірменії ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чернігівського прикордонного загону, у якому просить:

- визнати рішення про відмову в перетині державного кордону України іноземцю або особі без громадянства від 11.10.2021 протиправним та скасувати;

- визнати постанову про заборону в`їзду в Україну від 11.10.2021 протиправною та скасувати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що під час проходження прикордонного контролю відповідачем було відмовлено в перетині кордону в зв`язку з тим, що відносно громадянина Вірменії є заборона в`їзду на територію України, проте посадові особи Чернігівського прикордонного загону формально підійшли до перевірки інформації стосовно позивача, адже доказів щодо перебування в АР Криму з порушенням правил перетину кордону немає.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду від 16.02.2022 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання, відповідачу для подання відзиву на позов встановлено 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Ухвала суду про відкриття провадження доставлена до електронного кабінету відповідача 25.02.22, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, але у встановлений ухвалою суду строк та станом на день ухвалення судом рішення, відповідач відзив на позов не надав, про причини не подання відзиву суд не повідомив.

Відповідно до частини четвертої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Вірменії, що підтверджується копією паспортного документа № НОМЕР_1 .

11.10.2021 Чернігівським прикордонним загоном прийнято рішення про відмову в перетинанні державного кордону України іноземцю або особі без громадянства з причин того, що у гр. ОСОБА_1 є рішення про заборону в`їзду від 10.11.2021 Чернігівський ПРИКЗ.

11.10.2021 Чернігівським прикордонним загоном прийнято постанову про заборону в`їзду в Україну, якою встановлено, що 11.10.2021 в пункті пропуску «Сеньківка» близько 13.00 під час проходження паспортного контролю на в`їзд в Україну виявлено громадянина Вірменії ОСОБА_1 , який порушив вимоги частини 2 статті 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та Порядок в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 № 367, а саме: допустив в`їзд на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим та виїзд з неї з порушенням визначених цими нормативними актами вимог, без отримання відповідного дозволу та поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду. Даною постановою громадянину Вірменії ОСОБА_1 заборонено в`їзд в Україну строком на 3 (три) роки.

27.12.2021 адвокатом Гулько Ж.В. зроблено запит № 27/4 до Державної прикордонної служби України щодо отримання інформації та документів, на підставі яких відносно позивача винесено рішення про заборону в`їзду на територію України.

06.01.2022 на адресу адвоката Гулько Ж.В. надійшла відповідь з Державної прикордонної служби за № 91-5057б/0/15-21-вих від 31.12.2021, в якій зазначено, що станом на 31.12.2021 за рішенням начальника Чернігівського прикордонного загону позивачу заборонено в`їзд в Україну до 10.10.2024 та для отримання відповідних копій документів запропоновано звернутись до Чернігівського прикордонного загону.

09.01.2022 адвокатом Гулько Ж.В. зроблено запит №09/1 до Чернігівського прикордонного загону щодо отримання інформації та документів, на підставі яких відносно позивача винесено рішення про заборону в`їзду на територію України.

20.01.2022 на адресу адвоката Гулько Ж.В. надійшла відповідь з додатками з Чернігівського прикордонного загону № 23.1-265-22-вих від 14.01.2022, в якій вказано, що 11.10.2021 в пункті пропуску для автомобільного сполучення «Сеньківка» посадовою особою Державної прикордонної служби України відповідно до частини першої статті 8 ЗУ «Про прикордонний контроль» було прийнято рішення про відмову у пропуску позивача з причин наявності щодо нього рішення про заборону в`їзду в Україну. Разом з тим, у п. 1 документа «Рішення про відмову у перетинанні державного кордону України іноземцю або особі без громадянства» було неправильно зазначено дату прийняття рішення про заборону, а саме: вказано дату 10.11.2021 замість 11.10.2021. Дана помилка є випадковою опискою, допущеною через неуважність. Вказано, що вважати правильною датою прийняття рішення про заборону в`їзду 11.10.2021. Рішення про заборону в`їзду стосовно позивача було прийнято 11.10.2021 начальником 105 прикордонного загону імені князя Володимира Великого, керуючись ст. 13 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та підпунктом «б» пункту 7.4 статті 7 ЗУ «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» (був чинний на момент прийняття рішення). Позивач порушив вимоги частини 2 ст. 10 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та Порядок в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 № 367, а саме: допустив в`їзд на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим та виїзд з неї з порушенням визначених цими нормативними актами вимог, без отримання відповідного дозволу та поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду. Відповідно до пункту 3.9 розділу III Інструкції про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України № 946 від 05.12.2011, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.12.2011 за № 1564/20302, громадянину Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було оголошене рішення органу охорони державного кордону про заборону в`їзду та проставлено відмітку «Заборонено в`їзд в Україну терміном на 3 роки» до паспортного документу серії НОМЕР_2 .

Вважаючи вказане рішення про відмову в перетині державного кордону України іноземцю або особі без громадянства від 11.10.2021 та постанову про заборону в`їзду в Україну від 11.10.2021 протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються Законом України від 22.09.2011 № 3773-VІ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773), Законом України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 № 1710-VI (далі - Закон № 1710), Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII (далі - Закон № 1207), Порядком в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 № 367 (далі - Порядок № 367).

Відповідно до п. 6 ст. 1 Закону № 1710 іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Відповідно до ст. 2 Закону № 1710 прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.

Прикордонний контроль здійснюється зокрема, щодо осіб, які перетинають державний кордон.

Прикордонний контроль включає: перевірку документів; огляд осіб, транспортних засобів, вантажів; виконання доручень правоохоронних органів України; перевірку виконання іноземцями, особами без громадянства умов перетинання державного кордону у разі в`їзду в Україну, виїзду з України та транзитного проїзду територією України; реєстрацію іноземців, осіб без громадянства та їх паспортних документів у пунктах пропуску через державний кордон та перевірку автомобільних транспортних засобів з метою виявлення викрадених.

Статтею 3 Закону № 1710 передбачено, що під час прикордонного контролю посадові та службові особи Державної прикордонної служби України здійснюють свої повноваження в межах, передбачених Конституцією України, цим Законом, Законом України «Про Державну прикордонну службу України», іншими актами законодавства України, а також міжнародними договорами України.

Якщо міжнародним договором, згоду на обов`язковість якого надано Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що встановлені цим Законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону № 1710 перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом,

Згідно з ч. 2 ст. 6 Закону № 1710 початком здійснення прикордонного контролю особи, транспортного засобу, вантажу є момент подання особою паспортного, інших визначених законодавством документів для перевірки уповноваженій службовій особі Державної прикордонної служби України.

Пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами.

Відповідно до ч. 5 ст. 6 Закону № 1710 прикордонний контроль та пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів, вантажів проводяться з урахуванням оцінки ризиків, що здійснюється за методиками, визначеними спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону № 1710 паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.

У ході перевірки документів уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України використовують технічні засоби контролю для пошуку ознак підробки у документах, здійснюють пошук необхідної інформації у базах даних Державної прикордонної служби України, а також за результатами оцінки ризиків проводять опитування осіб, які прямують через державний кордон.

Уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України з урахуванням результатів оцінки ризиків можуть проводити повторну перевірку документів осіб, які перетинають державний кордон.

Відповідно до ст. 8 Закону № 1710 уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України надають іноземцю, особі без громадянства дозвіл на перетинання державного кордону у разі в`їзду в Україну за умови: наявності в нього дійсного паспортного документа; відсутності щодо нього рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну; наявності в нього в`їзної візи, якщо інше не передбачено законодавством України; підтвердження мети запланованого перебування; наявності достатнього фінансового забезпечення на період запланованого перебування і для повернення до держави походження або транзиту до третьої держави або наявності в нього можливості отримати достатнє фінансове забезпечення в законний спосіб на території України - для громадянина держави, включеної до переліку держав, затвердженого Кабінетом Міністрів України, та особи без громадянства, яка постійно проживає у державі, включеній до такого переліку.

Іноземцям, особам без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам в`їзду в Україну, відмовляється у перетинанні державного кордону в порядку, встановленому ст. 14 цього Закону.

Так, ч. 1 ст. 9 Закону № 3773 регламентовано, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Статтею 9 Закону 1710 визначено, що прикордонний контроль іноземців та осіб без громадянства під час в`їзду в Україну здійснюється за процедурами контролю першої лінії, а у передбачених цим Законом випадках - також за процедурою контролю другої лінії.

Процедура здійснення контролю першої лінії передбачає проведення перевірки:

паспортного документа з метою встановлення його дійсності, наявності відповідно до вимог законодавства посвідки на постійне проживання чи візи;

наявності чи відсутності у базах даних Державної прикордонної служби України інформації про заборону в`їзду в Україну та про доручення правоохоронних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон;

відміток про перетинання державного кордону в паспортному документі іноземця або особи без громадянства.

Процедура здійснення контролю другої лінії проводиться за результатами аналізу та оцінки ризиків під час виконання процедури контролю першої лінії, якщо в уповноваженої службової особи Державної прикордонної служби України виникли сумніви щодо виконання іноземцем або особою без громадянства умов в`їзду в Україну, та передбачає:

встановлення місць відправлення та призначення, мети та умов запланованого перебування з проведенням у разі необхідності перевірки відповідних підтверджуючих документів і співбесіди;

з`ясування наявності достатнього фінансового забезпечення на період запланованого перебування і для повернення до держави походження або транзиту до третьої держави або наявності можливості отримати достатнє фінансове забезпечення в законний спосіб на території України.

Згідно ч. 1 ст. 15 Закону № 3773 документами для в`їзду в Україну та виїзду з України іноземців та осіб без громадянства є, зокрема, паспортний документ за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду чи виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону № 1710 іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Згідно з ч. 5 ст. 9 Закону № 1710 іноземцям та особам без громадянства, щодо яких проводиться процедура здійснення контролю другої лінії, надається інформація про мету такої перевірки українською та англійською мовами або мовою держави, що межує з Україною, із зазначенням права іноземця або особи без громадянства звертатися з проханням назвати прізвища або службові особисті номери уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, які проводять додаткові перевірки, назву пункту пропуску через державний кордон і дату перетинання державного кордону.

Іноземцям, особам без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам в`їзду в Україну, відмовляється у перетинанні державного кордону в порядку, встановленому статті 14 цього Закону.

Оскаржуване рішення прикордонної служби прийнято з підстав порушення позивачем правил в`їзду та виїзду на тимчасово окуповану територію АР Крим, без отримання відповідного дозволу та поза контрольними пунктами в`їзду та виїзду.

Статтею 1 Закону № 1207-VII визначено, що тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Згідно з частиною другою статті 10 Закону № 1207-VII в`їзд іноземців на тимчасово окуповану територію та виїзд з неї допускаються лише за спеціальним дозволом через контрольні пункти в`їзду-виїзду.

Порядок в`їзду іноземців та осіб без громадянства на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 № 367 затверджений Порядок в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї (далі - Порядок № 367) відповідно до пункту 3 якого в`їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї здійснюються через контрольні пункти іноземців та осіб без громадянства - за паспортним документом та спеціальним дозволом, виданим територіальним органом ДМС або територіальним підрозділом ДМС у Новотроїцькому чи Генічеському районі Херсонської області.

Перелік контрольних пунктів в`їзду на тимчасово окуповану територію України/виїзду з неї: контрольні пункти в`їзду на тимчасово окуповану територію України/виїзду з неї для автомобільного сполучення - "Каланчак", "Чаплинка", "Чонгар". Контрольні пункти в`їзду на тимчасово окуповану територію України/виїзду з неї для залізничного сполучення - "Херсон", "Мелітополь", "Вадим", "Новоолексіївка".

При цьому, пунктом 1 розпорядження Кабінету Міністрів України «Про тимчасове закриття пунктів пропуску через державний кордон та пунктів контролю» від 30.04.2014 №424-р (далі - розпорядження № 424-р) закріплено, що у зв`язку із загостренням ситуації в Автономній Республіці Крим і вторгненням на територію України озброєних формувань, екстремістськи налаштованих осіб та військовою агресією з боку Російської Федерації, блокуванням роботи пунктів пропуску через державний кордон (далі - пункти пропуску) та пунктів контролю, які розташовані в Автономній Республіці Крим, що призводить до неможливості провадження подальшої діяльності в них та перешкоджає здійсненню передбачених законодавством України видів державного контролю під час перетинання державного кордону, та відповідно до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" тимчасово закрито пункти пропуску та пункти контролю за переліком згідно з додатком.

До переліку пунктів пропуску через державний кордон та пунктів контролю, які підлягають тимчасовому закриттю, який є Додатком до розпорядження № 424-р, віднесено, зокрема, пункт пропуску «Сімферополь» (ідентифікаційний номер 010100; вид сполучення - повітряний; категорія - міжнародний цілодобовий; місце розташування - Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь).

Отже, іноземці та особи без громадянства можуть в`їхати на тимчасово окуповану територію України та виїхати з неї - виключно у визначеному законом порядку за спеціальним дозволом та лише через контрольні пункти, до яких пункт пропуску «Сімферополь» згідно розпорядження № 424-р не відноситься.

Суд критично ставиться до наявних у матеріалах справи пояснень позивача, адже з даних пояснень неможливо встановити час та місце незаконного перетину державного кордону України, у зв`язку з чим вони не можуть слугувати підтвердженням факту перебування позивача в АР Крим. У зв`язку з чим, вказані пояснення не можуть бути належними та достатніми доказами вини позивача у порушенні законодавства України щодо в`їзду-виїзду з тимчасово окупованої території АР Крим.

Суд вказує, що в оскаржуваному рішенні та постанові також відсутні посилання щодо часу та місця протиправного в`їзду та виїзду через державний кордон України, крім того інших доказів порушення правил перетину кордону, покладених в основу прийнятих відповідачем рішень, матеріали справи не містять, а також на запит адвоката позивача не надавалися.

Згідно з вимогами п. 6 Порядку проведення підрозділами органів охорони державного кордону Державної прикордонної служби України процедури здійснення контролю другої лінії іноземців та осіб без громадянства під час в`їзду в Україну, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 14 травня 2018 року № 392, у разі якщо іноземець не володіє англійською або мовою держави, що межує з Україною, посадові особи на безоплатній основі залучають фахових перекладачів з Довідково-інформаційного реєстру перекладачів Державної міграційної служби України.

Проте, відповідно до рішення про відмову в перетині державного кордону України іноземцю або особі без громадянства від 11.10.2021 перекладач не залучався.

Враховуючи викладене, пояснення позивача, які складені російською та підписані останнім без залучення перекладача, не можуть вважатися належним доказом вини останнього.

Також необхідно зазначити, що у паспорті позивача відсутні будь-які відмітки щодо перетину державного кордону України, а саме щодо в`їзду на територію АР Крим. Матеріали справи не містять доказів, що підтверджують обмеження стосовно позивача, на які посилається у спірних рішеннях відповідач.

Крім того, як вказувалося вище, суд вважає, що приймаючи обґрунтоване та зважене рішення, відповідач мав вказати точну дату незаконного перетинання державного кордону України на тимчасово окуповану територію АР Крим.

Аналіз наведених підстав у сукупності дає підстави для висновку щодо недоведеності відповідачем факту порушення громадянином Вірменії ОСОБА_1 законодавства України щодо в`їзду-виїзду з тимчасово окупованої території АР Крим, та як наслідок, безпідставності прийнятого рішення та постанови від 11.10.2021.

Крім того, суд звертає увагу що факт незаконного перетинання тимчасово окупованої території міг бути підтверджений обставинами притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст. 204-2 КУпАП. Проте, жодного разу факт незаконного перетинання тимчасово окупованої території не був встановлений співробітниками Прикордонної служби України.

Принцип правової визначеності, що є інтегративним складником принципу верховенства права, вимагає, щоб правозастосування було прогнозованим та передбачуваним.

Правомірність обмеження майнових прав (законних очікувань) платників податків з боку держави неодноразово була предметом розгляду Європейського суду з прав людини, внаслідок чого Суд сформував уніфіковану позицію, за якою обмеження у реалізації будь-якого права може бути визнане правомірним за дотримання таких умов, як законність, легітимна мета та необхідність у демократичному суспільстві. Сукупність таких умов наразі відома під назвою «трискладовий тест».

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини для встановлення відповідності заходу принципу правомірності необхідно проаналізувати три критерії:

- чи є такий захід правомірним (передбаченим національним законодавством);

- чи є легітимною мета такого обмеження;

- чи є такий захід пропорційним поставленій меті (забезпечує справедливу рівновагу між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини).

Якщо хоча б одного із зазначених критеріїв не буде дотримано, то Європейський суд з прав людини констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні Європейського суду з прав людини «АГОСІ проти Об`єднаного Королівства» наголошується на необхідності встановлення відношення пропорційності між можливістю застосування, характером заходів з обмеження права власності та метою, що має бути досягнута в результаті такого застосування. Міра дбайливості власника щодо відвернення правопорушення становить лише один з елементів балансу приватного та публічного інтересів, що має розглядатись у сукупності з іншими обставинами справи. У спрощеному вигляді під публічним інтересом у цьому контексті мається на увазі реалізація превентивної функції права шляхом вилучення засобів та предметів правопорушення, що загалом відповідає частині шостій статті 13 Цивільного кодексу (застосування судом до особи, яка зловживає правом користування річчю, «інших наслідків, встановлених законом»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» йдеться про те, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення». Тобто держава має подбати про певний баланс між засобами впливу, адекватною оцінкою його протиправних дій та метою, якої хоче досягти держава.

На рівні національного процесуального закону (частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України) визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди обов`язково перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У параграфах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладений обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (зокрема, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, параграф 74, «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, параграф 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), параграф 128, «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), параграф 119).

Принцип пропорційності має забезпечувати дотримання відповідного балансу між будь-якими зворотними наслідками, що можуть бути заподіяні правам, свободам або інтересам учасників правовідносин, а також поставленим цілям адміністративного договору. Принцип пропорційності передбачає (1) використання засобів, пропорційних до переслідуваних цілей, (2) забезпечення через здійснені заходи чіткої рівноваги між публічними інтересами з правами та інтересами приватних осіб.

Таким чином, суд вважає, що оскаржуване рішення та постанова від 11.10.2021 мають ознаки протиправності, чим порушують права та обов`язки позивача при перетині державного кордону України.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частинами 1, 4 ст. 73 КАС України регламентовано, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини другої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Частиною другою статті 7 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

Відповідно до частини 5 статті 7 Закону України «Про судовий збір» повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

У свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, за подання адміністративного позову, позивачем на рахунок Чернігівського окружного адміністративного суду було сплачено судовий збір у розмірі 4 962,00 грн (рахунок UА4025739, отримувач - ГУК у Чернігівській області/тгм.Чернігів/22030101, код ЄДРПОУ - 37972475, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП)), що підтверджується квитанцією № 5169-5825-1344-1995 від 22.01.2022.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи на те, що позовна заява подана фізичною особою та містить дві вимоги немайнового характеру, то позивачу, відповідно до Закону України «Про судовий збір» необхідно було сплатити судовий збір у розмірі 1 984,80 грн (992,40*2).

Таким чином, позивачу необхідно повернути надмірно сплачений судовий збір за квитанцією № 5169-5825-1344-1995 від 22.01.2022 у розмірі 2 977,20 грн.

Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в перетинанні державного кордону України іноземцю або особі без громадянства від 11.10.2021.

Визнати протиправною та скасувати постанову про заборону в`їзду в Україну від 11.10.2021.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Чернігівського прикордонного загону на користь громадянина Вірменії ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 984,80 грн.

Повернути громадянину Вірменії ОСОБА_1 надмірно сплачений судовий збір за квитанцією № 5169-5825-1344-1995 від 22.01.2022 у розмірі 2 977,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: Громадянин Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1.

Відповідач: Чернігівський прикордонний загін, вул. Квітнева, 3в, м. Чернігів, 14026, .

Повний текст рішення суду виготовлено 21 вересня 2022 року.

Суддя О.В. Заяць