Справа № 380/16413/21
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2022-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/16413/21 пров. № А/857/10735/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Довгополова О.М., Ільчишин Н.В.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ,

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2022 року (суддя Сподарик Н.І., час ухвалення не зазначено, місце ухвалення м.Львів, дата складення повного тексту не зазначено),

в адміністративній справі №380/16413/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ,

про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку,

встановив:

У вересні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо затримки виплати всіх належних сум позивачу при звільненні, та стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки випалити у розмірі 218057,64 грн..

Відповідач позовних вимог не визнав, подавши до суду першої інстанції відзив на позовну заяву. Просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.02.2022 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку із ОСОБА_1 на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення 16.12.2019 у зв`язку із звільненням з військової служби. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 17.12.2019 по 24.08.2021 у сумі 31794 гривні 84 копійки. У задоволенні решти частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача сплачений судовий збір в сумі 218,13 гривень.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку, вважаючи, що рішення суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що при задоволенні позову працівника слід враховувати при встановленні розміру відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Оскільки були відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення та не було врегульовано питання виплати коштів на момент звільнення за не надані дні додаткової відпустки, позовні вимоги щодо нарахування та виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні не підлягають задоволенню.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з урахуванням наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді старшого інструктора відділу імітаційного моделювання навчального центру підготовки підрозділів.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 16.12.2019 №248 позивача виключено із списків особового складу військової частини та знято з усіх видів забезпечення (а.с. 7).

Відповідно до даного наказу та довідки №150 від 12.12.2019 Військової частини НОМЕР_1 (а.с. 74) вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 становить 33744,56 грн..

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №254 від 21.12.2019 скасовано абзац восьмий пункту тридцять чотири наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.12.2019 №248 Виплатити вартість речового майна, що належить до видачі капітану ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням у запас в сумі 33744,56 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.03.2021 у справі №380/2446/20, яке набрало законної сили 09.08.2021 за наслідками перегляду судом апеляційної інстанції, зокрема, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно у сумі 33744,56 грн. та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно у сумі 33744 грн 56 коп. (а.с. 8-15).

На виконання вищевказаного рішення суду відповідачем виплачено компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 33238,39 грн.. Такі кошти поступили на картковий рахунок позивача 25.08.2021 (а.с. 16).

Позивач вважаючи, що остаточний розрахунок при звільненні з ним проведено не в день виключення із списків особового складу військової частини, відтак має право на стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а тому звернувся із цим позовом до адміністративного суду.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки відповідач не провів з позивачем повного розрахунку при звільненні, тому відповідно до вимог ст.117 Кодексу законів про працю України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, із визначенням його співмірного розміру.

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що рішенням суду першої інстанції від 24.02.2022 позовні вимоги задоволено частково. Це рішення суду оскаржене в апеляційному порядку відповідачем в частині задоволення позовної вимоги. В частині відмови у задоволенні решти позовних вимог рішення суду не оскаржене сторонами в апеляційному порядку.

Відповідно до ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та рішенню суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду враховує наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У розглядуваних правовідносинах колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постановах від 01.03.2018 року у справі №806/1899/17 та від 31.05.2018 року у справі №823/1023/16.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 06.02.2020р. (справа №806/305/17).

Крім цього, у постанові від 15.09.2015р. (справа №21-1765а15) Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012р. №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів зазначає, що відповідно ч.2 ст.116 КЗпП України відповідач зобов`язаний був виплатити ОСОБА_1 , зокрема, компенсацію за неотримане речове майно у сумі 33744,56 грн, що встановлено рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.03.2021 у справі №380/2446/20, і така обставинами за правилами ч.4 ст.78 КАС України не підлягає доказуванню.

Стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме: - факту невиплати належних працівникові сум при звільненні; - факту проведення з працівником остаточного розрахунку.

Матеріалами розглядуваної справи підтверджується, що станом на час пред`явлення до суду цього адміністративного позову із позивачем проведено остаточний розрахунок, зокрема, відповідач виплатив позивачу компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 33238,39 грн. на картковий рахунок позивача 25.08.2021.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (компенсацію за неотримане речове майно) за період із 17.12.2019 по день фактичної виплати цієї заборгованості 23.08.2021, та необхідність задоволення у цій частині позовних вимог.

Щодо розрахунку суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати колегія суддів враховує наступне.

Згідно зі ст.27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати №100 від 08.02.1995 року (далі постанова №100).

Відповідно до п.2 цієї постанови, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно п.5 цього ж Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 цього ж Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям обчислюється у календарних днях.

Оскільки позивача звільнено з військової служби 16.12.2019, а виплата компенсації за неотримане речове майно здійснена лише 24.08.2021, строк затримки розрахунку складає - 616 календарних днів (з 17.12.2019 по 23.08.2021).

Згідно відомостей, що наведені у довідці про розмір грошового забезпечення позивача (а.с. 36), розмір його грошового забезпечення за два місяці до звільнення становив: у жовтень 2019 року 15742,58 грн., у листопад 2019 року 15742,58 грн., разом 31458,16 грн..

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням складає 516,15 грн. (31485,16/61=516,15). При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 317948,40 грн. (516,15 х 616), що значно перевищує розмір невчасно виплачених сум (грошової компенсації за неотримане речове майно у сумі 33744,56 грн).

З урахуванням встановленого суд першої інстанції правильно вважав за необхідне застосування до даних правовідносин принцип справедливості та співмірності, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі №806/345/16, від 18 липня 2018 року у справі №825/325/16, від 04.04.2018 року у справі №524/1714/16-а.

Зокрема, істотність частки суми грошової компенсації за неотримане речове майно в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 0,10 (33744,56 / 317948,40).

Сума, яка підлягає відшкодуванню відповідно до ст.117 КЗпП України становить: 31794,84 грн (середня заробітна плата позивача за один день 516,15 х 616 днів затримки розрахунку х 0,10).

Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, а саме, середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошової компенсації за неотримане речове майно) за період із 17.12.2019 по день фактичної виплати заборгованості 23.08.2021, становить 31794,84 гривень.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до їх переоцінки та незгоди з ними, в тому числі щодо обставин нарахування невиплаченого позивачу грошового забезпечення на день звільнення, оскільки такі не є предметом дослідження у вказаній справі, а досліджені судом у справі №380/2446/20, рішення якого набрало законної сили.

Відтак доводи апеляційної скарги судом визнаються як безпідставними та відхиляються.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2022 року в адміністративній справі №380/16413/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді О. М. Довгополов
Н. В. Ільчишин