Справа № 260/6100/21
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2022-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

08 вересня 2022 рокум. Ужгород№ 260/6100/21
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Луцович М.М.

при секретарі судових засідань Полянич В.І.

та осіб, що беруть участь у справі:

позивача - ОСОБА_1 ;

інші сторони в судове засідання не з`явилися;

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до Головного державного виконавця Ужгородського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Плиски Андрія Степановича, Головного державного виконавця Ужгородського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Губаля Олега Зіновійовича, Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправними дій, скасування постанови та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного державного виконавця Ужгородського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Плиски Андрія Степановича, Головного державного виконавця Ужгородського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Губаля Олега Зіновійовича, Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання неправомірними дії Головного державного виконавця Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Плиска Андрія Степановича щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 107 983,42 грн. від 20.10.2017р. в межах виконавчого провадження № 54945604, скасування постанови Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) державний виконавець Губаль Олег Зіновійович від 09.11.2018р. про відкриття виконавчого провадження № 57651640 про стягнення виконавчого збору у розмірі 107 983,42 грн., зобов`язання відповідачів поновити порушене право позивача шляхом зняття арешту з майна та коштів позивача.

Позивач надав до суду заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої виклав позовні вимоги в наступній редакції: визнати неправомірними дії Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, правонаступником якої є Ужгородський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 110181,24 грн. від 09.11.2018 року в межах виконавчого провадження №54945604; скасувати постанову Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, правонаступником якої є Ужгородський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 09.11.2018 року про відкриття виконавчого провадження №57651640 про стягнення виконавчого збору у розмірі 110181,24 грн.; зобов`язати відповідачів поновити порушене право позивача шляхом зняття арешту з майна та коштів позивача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 13.08.2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та позивачем було укладено кредитний договір №0601/0808/71-077 та в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») було укладено договір поруки № 0601/0808/71-077-Р-1 від 13.08.2008 року. В подальшому, між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно з яким ПАТ «Сведбанк» продав (відступив) права вимоги за кредитними договорами та передав їх ПАТ «Дельта Банк». 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» погодився продати (відступити) права вимоги та передати їх ПАТ «Альфа-Банк». Таким чином, ПАТ «Альфа-банк» набуло право вимоги за кредитним договором № 0601/0808/71-077 від 13.08.2008 року. На виконання вказаних вимог було видано виконавчий лист, який пред`явлено до виконання до Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, яка в особі головного державного виконавця Плиска Андрія Степановича відкрила виконавче провадження 20.10.2017р. № 54945604. Постановою від 31.01.2017р. ВП № 52088915 виконавче провадження було закінчено, а виконавчий лист повернуто стягувачу. В подальшому виконавчий лист до виконання пред`являвся 20.10.2017р. і був повернутий без виконання за заявою стягувача, а після 28.08.2018 р. до примусового виконання не пред`являвся, що підтверджено даними Автоматизованої системи виконавчого провадження. Зокрема, позивач вказує, що спір у даній справі виник при винесенні державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні у разі повернення виконавчого документа стягувачу. Позивач наголошує, що у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору, а з урахуванням того, що підставою для прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження була постанова про стягнення виконавчого збору, яка визнана протиправною і скасована, відтак постанова про відкриття виконавчого провадження, на думку позивача, є протиправною і підлягає скасуванню.

В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач надіслав до суду відзив на позов, згідно якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вказавши на те, що 09.11.2018 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану по п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою стягувача про повернення виконавчого документа. 09.11.2018 року було винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, а також постанову про відкриття виконавчого провадження № 57651640 з приводу виконання постанови № 549456044 про стягнення з боржника ОСОБА_2 на користь держави виконавчий збір в сумі 110181,24 грн. Відповідач наголошує, що відповідно до чинного законодавства відсутня така умова стягнення з боржника виконавчого збору як фактичне виконання виконавчого документа та вжиття заходів державним виконавцем. Обов`язок по сплаті виконавчого збору виникає з моменту відкриття виконавчого провадження. Відтак, враховуючи те, що виконання рішення Ужгородського міськрайонного суд по справі про «Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ "Альфа-Банк" заборгованості в сумі 1099985,45грн. та 1827грн, судового збору», перебувало на виконанні починаючи з 02.09.2016 року, а тому підстави для скасування постанови про стягнення з боржника виконавчого збору відсутні. З огляду на викладене відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 09 грудня 2015 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області за результатами розгляду цивільної справи №308/8231/15-ц за позовом ПАТ «Альфа-Банк» позов задоволено, вирішено: позовну заяву публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до відповідачів про стягнення заборгованості - задовольнити повністю, стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №0601/0808/71-077 від 13.08.2008 у розмірі 1099985,45 грн., а саме: за кредитом - 1061734,71 грн., по відсотках - 35981,96 грн.; пеня - 2268,78 грн. (а.с. 7-10).

На виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області по справі №308/8231/15-ц було видано виконавчий лист та пред`явлено такий до виконання до Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області.

02.09.2016 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №52088915 з приводу виконання виконавчого листа № 308/8231/15 виданого 19.01.2016 року Ужгородським міськрайонним судом про: Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ "Альфа-Банк" заборгованість в сумі 1099985,45 грн. та 1827 грн. судового збору (а.с. 86).

12.09.2016 року винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, відповідно до якої з боржника ОСОБА_2 підлягає стягненню 110181,24 грн. виконавчого збору (а.с. 87).

Вказане рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 грудня 2015 року по справі №308/8231/15-ц оскаржувалося в апеляційному порядку.

Дане виконавче провадження №52088915 завершено у зв`язку з винесенням постанови від 31.01.2017 року про повернення виконавчого документа до суду, на підставі ст.38, ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 11.01.2017 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 грудня 2015 року по справі №308/8231/15-ц (а.с. 92).

У подальшому 20.10.2017 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №54945604 з приводу виконання виконавчого листа № 308/8231/15 виданого 13.09.2017 року Ужгородським міськрайонним судом про: стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ "Альфа-Банк" заборгованість в сумі 1099985,45 грн. та 1827 грн. судового збору (а.с. 94).

22.11.2017 року виконавчою службою винесено постанову про арешт коштів боржника (а.с. 96).

14.02.2018 року виконавчою службою винесено постанову про арешт майна боржника (а.с. 98).

30.10.2018 року було винесено постанову ВП №54945604 про стянення з боржника витрат виконавчого провадження (а.с. 99).

Однак, 09.11.2018 року було винесено постанову ВП №54945604 про повернення виконавчого документа стягувачу, згідно п. 1 ч. 1ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою стягувача про повернення виконавчого документа (а.с. 103).

Також, 09.11.2018 року було винесено постанову ВП №54945604 про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом (а.с. 101).

Згідно постанови відповідача від 09.11.2018 року було відкрито виконавче провадження ВП №57651640 з виконання постанови ВП №54945604 від 09.11.2018 року про стягнення з позивача на користь держави виконавчого збору в сумі 110181,24 грн. (а.с. 105).

В межах виконавчого провадження №57651640 виносилися наступні постанови: постанова від 09.11.2018 року про арешт майна боржника (а.с. 106), постанова від 21.11.2018 про стягнення витрат виконавчого провадження (а.с. 107-108), постанова від 21.10.2021 року про арешт коштів боржника (а.с. 109).

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 110181,24 грн. від 09.11.2018 року в межах виконавчого провадження №54945604, а також протиправною постанову відповідача від 09.11.2018 року про відкриття виконавчого провадження №57651640 про стягнення виконавчого збору у розмірі 110181,24 грн., позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла станом на 31.01.2017 року) виконавчий документ, прийнятий виконавцем до виконання, повертається до суду, який його видав, у разі поновлення судом строку подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, або прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню).

Про повернення виконавчого документа виконавець виносить постанову не пізніше наступного робочого дня з дня отримання судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла до 28.08.2018 р.) виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Згідно ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла з 28.08.2018 р., згідно Закону № 2475-VIII від 03.07.2018) виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Згідно ч. 1 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно з статтею 10 Закону України "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частин першої статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Згідно ч. 2 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції що діяла до 28.08.2018 року) виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Згідно з частиною п`ятою статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Таким чином, за правилами частини п`ятої статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

За приписами частини третьої статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Зокрема, спір у даній справі виник при винесенні державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої статті 38 Закону України "Про виконавче провадження".

Верховний Суд у постанові від 22.01.2021 року по справі №400/4023/19 зазначає, що Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій. Натомість детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція), розробленою відповідно до законів № 1403-VIII і № 1404-VIII, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню. Положення цієї Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог вказаних законів, та такі, що не можуть їм суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена.

Згідно ч. 3 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Отже, норми частини 3 статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" зобов`язують державного виконавця у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.

При цьому пункт 21 розділу ІІІ Інструкції встановлює, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону Закону України "Про виконавче провадження", результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 вказаного Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Виходячи зі змісту наведеної вище норми Інструкції у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Відтак законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.

Крім цього, пунктом 20 розділу ІІІ Інструкції визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 37 Закону України "Про виконавче провадження". У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Принцип незворотності дії в часі поширюється також на Конституцію, яка є Основним Законом держави (Преамбула Конституції України).

Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58 Конституції України) (абзаци перший-четвертий пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України про офіційне тлумачення статей 58, 78, 79, 81 Конституції України та статей 243-21, 243-22,243-25 Цивільного процесуального кодексу України (у справі щодо несумісності депутатського мандата) від 13 травня 1997 року № 1-зп/1997).

З огляду на те, що редакція ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», що діяла з 28.08.2018 р. погіршувала становище позивача відтак, така не підлягала застосуванню відповідачем в процесі здійснення виконавчого провадження.

З системного аналізу вище вказаних правових норм можна дійти висновку, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення такої без реального виконання рішення суду.

Кабінет Міністрів України постановою від 08 вересня 2016 року № 643 затвердив Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок), що визначає механізм виплати винагород державним виконавцям, а також розміри винагород державних виконавців і основної винагороди приватного виконавця.

Згідно з положеннями пункту 4 Порядку фактичним виконанням вважається виконання рішення за виконавчим документом майнового характеру в повному обсязі або частково в порядку, встановленому Закону України "Про виконавче провадження", якщо за таким документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Відповідно до пункту 6 Порядку для виплати винагороди державний виконавець, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ, подає заяву, в якій зазначаються: реквізити виконавчого документа; номер виконавчого провадження в автоматизованій системі виконавчого провадження; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника; категорія стягнення за виконавчим документом; розмір стягнутого виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, реквізити платіжних доручень; перелік виконавчих дій та строки їх проведення; розрахунок належної до виплати винагороди; відомості про дотримання критеріїв.

Аналіз наведених вище норм Порядку свідчить про те, що у разі фактичного виконання виконавчого документа майнового характеру у повному обсязі або частково державному виконавцю виплачується винагорода у відсотковому співвідношенні від стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, якщо за таким виконавчим документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Так, Державний виконавець не проводив виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим листом, виданим Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області по справі №308/8231/15-ц, а також державний виконавець не стягнув у примусовому порядку суму, зазначену у вказаному виконавчому листі.

Таким чином, у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у постанові від 09.11.2018 року в межах виконавчого провадження №54945604, а отже, така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" та підлягає скасуванню.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18.

З урахуванням того, що підставою для прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження №57651640 була постанова про стягнення виконавчого збору від 09.11.2018 року, відтак, скасуванню підлягає і зазначена постанова про відкриття виконавчого провадження.

Щодо позовних вимог в частині поновлення порушених прав позивача шляхом зняття арешту з майна та коштів позивача, то суд зазначає наступне.

Нормами частини 2 статті 5 КАС України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02).

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Враховуючи предмет позову, суд приходить висновку, що позовна вимога щодо зняття арешту з майна та коштів позивача не підлягає окремому задоволенню, з огляду на те, що сам факт скасування постанови про відкриття виконавчого провадження №57651640 вже має наслідком скасування накладених арештів, а також інших постанов винесених в межах ВП №57651640, відтак порушені права позивача є поновленими.

Згідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч.1, ч.2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, провівши правовий аналіз законодавчих норм, що регулюють спірні правовідносини крізь призму встановлених обставин даної адміністративної справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Керуючись ст. 241, ч. 3 ст. 243, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного державного виконавця Ужгородського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Плиски Андрія Степановича (вул. Заньковецької, буд. 10, м. Ужгород, Закарпатська область, 88005), Головного державного виконавця Ужгородського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Губаля Олега Зіновійовича (вул. Заньковецької, буд. 10, м. Ужгород, Закарпатська область, 88005), Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (вул. Заньковецької, буд. 10, м. Ужгород, Закарпатська область, 88005, ) про визнання протиправними дій, скасування постанови та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

2.Визнати протиправними дії Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, правонаступником якої є Ужгородський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 110181,24 грн. від 09.11.2018 року в межах виконавчого провадження №54945604.

3. Скасувати постанову Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, правонаступником якої є Ужгородський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 09.11.2018 року про відкриття виконавчого провадження №57651640 про стягнення виконавчого збору у розмірі 110181,24 грн.

4. В решті позовних вимог відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 1325,30 грн. (одна тисяча триста двадцять п`ять гривень 30 копійок).

6. Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду в строки визначені ст. 295 КАС України. Рішення суду набирає законної сили в порядку визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяМ.М. Луцович

Відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України рішення суду у повному обсязі складено та підписано 13.09.2022 року