Справа № 280/8203/21
Суддя: Новікова Інна Вячеславівна
Дата ухвалення: 2022-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2022 року Справа № 280/8203/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Новікової І.В., розглянувши за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Запорізькій області про скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

07 вересня 2021 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі відповідач), в якому позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення №5 від 15.07.2021 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску;

визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-49670-13 від 27.08.2021.

Ухвалою суду від 13.09.2021 позовну заяву залишено без руху. У встановлений судом строк позивачем усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 29.09.2021 відкрито спрощене позовне провадження.

Ухвалою суду від 29.11.2021 суд перейшов до розгляду справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 25.01.2022 відкладено підготовче засідання на 23.02.2022.

23.02.2022 підготовче засідання відкладено на 27.05.2022.

Ухвалою суду від 27.05.2022 прийнято до розгляду заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач до первинно заявлених вимог додатково просить суд:

визнати протиправним та скасувати Вимогу №Ф-5 від 15.072021 року Головного управління ДПС у Запорізькій області;

визнати протиправним та скасувати Вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-49670-13 від 13 та 20 вересня 2021 року Головного управління ДПС у Запорізькій області.

Крім того, ухвалою суду від 27.05.2022 відкладено підготовче засідання на 13.07.2022.

13.07.2022 закрито підготовче провадження та розпочато розгляд справи по суті. Також, 13.07.2022 оголошено перерву в розгляді справи до 06.09.2022.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що спірні рішення є протиправними та такими, що прийняті в супереч вимог чинного законодавства України. Позивач зазначає, що у відповідача не було жодних підстав для висновків щодо порушення позивачем пп.298.2.3 п.298.2 ст.298 ПК України. Також, позивач вказувала на те, що ФОП ОСОБА_1 є платником податків на 2 групі єдиного податку з правом застосування спрощеної системи оподаткування. При цьому, представник позивача вказала на те, що ведення обліку та зберігання зазначених контролюючим органом документів для платників єдиного податку другої групи не передбачено нормами п.296.1 та п.296.2 ст.296 ПК України. Зазначає, що податкова декларація платника єдиного податку заповнюється на підставі, виключно Книги обліку доходів і витрат, яка була надана позивачем для перевірки, що свідчить про дотримання вимог статті 44 ПК України. Позивач вважає, що контролюючий орган на власний розсуд кваліфікував дії позивача як ухилення від надання документів, та на підставі припущень нібито встановив порушення вимог п.2 ч.1 ст.7, п.5 ст.8, ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». З урахуванням викладеного у позовній заяві та наданих поясненнях представник позивача просила задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування заперечень зазначено, що відповідачем в межах проведення перевірки направлено на адресу позивача запит про надання первинних документів пов`язаних із веденням господарської діяльності. У відповідь на запит позивач вказала, що ведення обліку, зберігання запитуваних документів для платників єдиного податку другої групи не передбачено та не надала жодних первинних документів, які підтверджують здійснення господарських операцій (реалізації товару та його походження). Зазначає, що у зв`язку із ненадання платником податків первинних документів складено акт про не надання документів необхідних для здійснення перевірки. Відповідач зазначає, що лише після завершення перевірки позивачем до контролюючого органу надано книгу доходів, копії декларацій платника єдиного податку ФОП за 2018-2019, а також повідомлено, що до банку подано заяву на отримання виписок, проте на даний час такі не отримано. Відповідач вказує на те, що з наданої до перевірки книги обліку доходів, не можливо підтвердити доходи від провадження діяльності, зазначеної у свідоцтві платника єдиного податку без надання до перевірки первинних документів, що підтверджують показники відображені платником податків у податковій звітності.

Відповідач зазначає, що за результатами документальної виїзної перевірки задекларований ОСОБА_1 обсяг доходу від здійснення виду діяльності 46.21 Оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин в сумі 3 986 846,40 грн., в т.ч. за 2017 рік в сумі 1 318 510,70 грн., за 2018 рік 1 239 101,00 грн., за 2019 рік 1 429 234,70 грн. підтвердити не можливо, у зв`язку із ненаданням до перевірки первинних документів, в т.ч. банківських виписок, які підтверджують отримані доходи від провадження діяльності, зазначеної у свідоцтві платника єдиного податку та спосіб розрахунків за отриманий та відвантажений товар (надані послуги). За таких обставин, відповідач вважає, що він дійшов обґрунтованих висновків про порушення позивачем вимог п.2 ч.1 ст.7, п.5 ст.8, п.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме заниження сум єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу на загальну суму 394949,28 грн.

З урахуванням викладеного у відзиві на позовну заяву та у наданих під час судового розгляду справи поясненнях, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Суд, всебічно та повно встановивши обставини справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

З матеріалів справи судом встановлено, що у період з 24.05.2021 по 28.05.2021 співробітниками ГУ ДПС у Запорізькій області проведено виїзну позапланову документальну перевірку платника податків фізичної особи ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017 по 01.10.2019, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками та правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 02.06.2016 по 01.10.2019, за результатами якої складено Акт перевірки від 04.06.2021 №4350/08-01-07-15/ НОМЕР_1 .

Відповідно до висновків Акту перевірки від 04.06.2021 №4350/08-01-07-15/ НОМЕР_1 встановлено порушення позивачем:

пп.16.1.2 п.16.1 ст.16, п.44.1, п.44.3, п.44.6 ст.44, п.85.2 ст.85, п.177.10 ст.177 ПК України, у зв`язку з незабезпеченням зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених статтею 44 ПК України строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів чи їх копій при здійсненні податкового контролю;

пп.7 пп.298.2.3 п.298.2 ст.298 ПК України, ФОП ОСОБА_1 не перейшла на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, при здійсненні видів діяльності, не зазначених у реєстрі податників єдиного податку;

п.177.2 ст.177 ПК України, занижено податок з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на суму 621782,26 грн., у т.ч. за 2017 рік 144779,74 грн., за 2018 рік 221242,68 грн., за 2019 рік 255759,84 грн.;

пп.164.1.3 п.164.1 ст.164, підпункту 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 ПК України, а саме заниження суми утриманого військового збору з суми чистого оподатковуваного доходу на загальну суму 51815,19 грн., у т.ч. за 2017 рік 12064,98 грн., за 2018 рік 18435,89 грн., 2019 рік 21313,32 грн.;

п.2 ч.1 ст.7, п.5 ст.8, п.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме заниження сум єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу на загальну суму 394949,28 грн., у т.ч. по періодам за 2017 рік в сумі 101277,00 грн., за 2018 рік в сумі 137602,08 грн., за 2019 рік в сумі 156070,20 грн.;

пп.181.1 ст.181, п.183.2 ст.183 ПК України, здійснено операції з постачання товарів/послуг на загальній системі оподаткування, обсяг яких перевищує сукупно 1000000 грн., та не забезпечено вимоги щодо обов`язкової реєстрації як платника податку на додану вартість з 11.12.2018.

На підставі висновків Акту перевірки, контролюючим органом прийнято:

Рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску №5 від 15.07.2021, яким позивачу донараховано 394949,28 грн. єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та застосовано штрафні санкції в розмірі 113005,46 грн.;

Вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 27.08.2021 №Ф-49670-13, відповідно до якої позивача зобов`язано сплатити недоїмку зі сплати єдиного внеску в розмірі 394949,28 грн.

Судом встановлено, що позивачем в адміністративному порядку було оскаржено рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску №5 від 15.07.2021.

Рішенням ДПС України від 18.08.2021 №7104/А/99-00-06-02-01-09 скаргу позивача залишено без розгляду.

Крім того, судом встановлено, що контролюючим органом також прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 15.07.2021 №Ф-5, якою позивача зобов`язання погасити недоїмку на суму 394949,28 грн., а також вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 20.09.2021 №Ф-49670-13 на суму 394949,28 грн.

Позивач, не погодившись з правомірністю прийняття контролюючим органом оскаржуваних рішень, звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд зазначає, що Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку (далі Закон №2464).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону №2464, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464, платниками єдиного внеску є: фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.6 Закону №2464, платник єдиного внеску зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464, єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Отже, для ФОП єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

В свою чергу, під час розгляду адміністративної справи судом встановлено, що станом на дату виникнення спірних правовідносин позивач перебувала на спрощеній системі оподаткування (2 група), свідоцтво платника єдиного податку було діючим та не було анульовано контролюючим органом.

Так, відповідно до п.3 ч.1 ст.7 Закону №2464 для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Отже, база нарахування єдиного внеску для платників, які перебувають на загальній системі оподаткування та для платників, які перебувають на спрощеній системі оподаткування, є різними.

Як вбачається з акту перевірки положення саме п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464 контролюючим органом застосовано з огляду на його позицію про те, що позивач був зобов`язаний перейти на іншу систему оподаткування (загальну систему оподаткування), оскільки здійснював види діяльності, не зазначених у реєстрі платників єдиного податку.

З приводу такої позиції контролюючого органу, яка відображена в акті перевірки, суд вважає за необхідне зазначити те, що акт перевірки не дозволяє дійти висновків про порушення позивачем правил перебування на спрощеній системі оподаткування, щоб свідчило про його обов`язок перейти на іншу систему оподаткування; не дозволяє стверджувати про заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу.

Також, суд вважає, що за необхідне звернути увагу, що встановлення порушення позивачем вимог п.2 ч.1 ст.7, п.5 ст.8, п.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме заниження сум єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу на загальну суму 394949,28 грн., є безпосереднім наслідком попередньо встановленого порушення п.177.2 ст.177 ПК України, занижено податок з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на суму 621782,26 грн.

В свою чергу, судом встановлено, що рішенням ДПС України від 17.11.2021 №10316/А/99-00-06-01-04-09 (а.с.52-55, т.2), скасовано податкові повідомлення рішення ГУ ДПС у Запорізькій області від 15.07.2021 №5, №5, №5, №5, які прийняті на підставі висновків Акту перевірки від 04.06.2021 №4350/08-01-07-15/, а скаргу позивача задоволено.

За таких обставин, в рамках адміністративного оскарження податкових повідомлень рішень, прийнятих на підставі висновків Акту перевірки від 04.06.2021 №4350/08-01-07-15/, було визнано необґрунтованими висновки контролюючого органу про заниження позивачем податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності, а відповідно є необґрунтованими висновки щодо заниження позивачем єдиного внеску.

Щодо посилань представників сторін на вручення/не вручення Акту перевірки, то суд такі відхиляє, оскільки предметом розгляду справи є обґрунтованість висновків, а не процедурні моменти його вручення.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Інші доводи представників сторін не є суттєво значимими та не впливають на висновки суду, що викладені вище.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що при прийнятті оскаржуваних рішень відповідач діяв необґрунтовано, тобто без врахування всіх обставин, які мають значення при прийнятті рішень, у зв`язку з чим такі рішення підлягають скасуванню.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.1 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.132 КАС України).

З матеріалів адміністративної справи судом встановлено, що позивачем у зв`язку із розглядом даної адміністративної справи понесено судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 5079,55 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).

Суд зазначає, що відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Суд також зазначив, що підприємство-заявник уклало договір з юридичною фірмою щодо її гонорару, який можна порівняти з угодою про умовний адвокатський гонорар. Така угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), № 31107/96).

Разом з тим, суд вважає втрати зазначені у пункті 1 та 2 Акту приймання передачі наданих послуг до Договору про надання юридичних послуг №Ю-12/10/21/4 від 12.10.2021 (а.с.42, т.2) таким, що не відносяться до витрат пов`язаних з розглядом справи у суді.

Крім того, суд зазначає, що аналізи документів, вироблення правової позиції, тощо, відносять до етапу складання позовної заяви, а тому не підлягають окремому відшкодуванню.

Також, суд вважає надмірними витрати на складання відповіді на відзив у розмірі 1500,00 грн., а тому зменшує такі до 1000,00 грн.

При цьому, суд враховує ту обставину, що в Акті приймання передачі наданих послуг до Договору про надання юридичних послуг №Ю-12/10/21/4 від 12.10.2021 (а.с.42, т.2) міститься описка у табличці щодо ПІБ позивача, проте така обставина не перешкоджає ідентифікувати за якою саме справою, за яким договором та кому саме була надана правнича допомога відповідно до наданого Акту.

А відповідно суд не вбачає підстав для відмови у відшкодуванні позивачу витрат на правничу допомогу з формальних підстав.

За таких обставин, судовий збір сплачений позивачем в розмірі 5079,55 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн., стягується, відповідно до статті 139 КАС України, на його користь за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Запорізькій області.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (69107, м.Запоріжжя, пр.Соборний, 166, ) задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати прийняті Головним управлінням ДПС у Запорізькій області рішення №5 від 15.07.2021 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-49670-13 від 27.08.2021, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 15.07.2021 №Ф-5, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 20.09.2021 №Ф-49670-13.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 5079,55 грн. (п`ять тисяч сімдесят дев`ять гривень 55 копійок) та витрати на правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн. (три тисячі гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя І.В. Новікова