Справа № 380/1953/22
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2022-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/1953/22 пров. № А/857/8179/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

суддя у І інстанції Кухар Н.А.,

час ухвалення судового рішення не зазначено,

місце ухвалення судового рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 22 квітня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом, у якому просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення (далі ППР) Головного управління ДПС у Львівській області (далі ГУ ДПС) №0-1303 від 28 травня 2020 року, яким позивачці визначено суму податкового зобов`язання за платежем: «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості» (далі ПНМ) за 2019 рік у сумі101 923,44 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2022 року у справі № 380/1953/22, ухваленим за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін, позов було задоволено. Визнано протиправним та скасовано ППР №0-1303 від 28 травня 2020 року.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що станом на дату прийняття оскаржуваного рішення, органом місцевого самоврядування на базовий податковий (звітний) період 2019 рік була встановлена ставка ПНМ у розмірі 0,02 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування. Контролюючий орган при визначенні позивачці суми ПНМ це врахував провів нарахування податку, виходячи із ставки 1,5%. Тому оспорюване ППР форми «Ф» №0-1303 від 28 травня 2020 року є протиправним та підлягає скасуванню.

ГУ ДПС у своїй апеляційній скарзі просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно поновив ОСОБА_1 строк звернення до суду.

Окрім того, при вирішенні спору судом першої інстанції не було враховано того, що позивачкою жодним доказом не доведено використання належної їй нежитлової споруди для сільськогосподарських потреб.

Застосовування ставки ПНМ у розмірі 0,02 % розміру мінімальної заробітної плати щодо ОСОБА_1 є неправомірним, оскільки нежитлове приміщення використовувалось нею не за призначенням.

Додатково наполягає на тому, що позивачка належним чином не обґрунтувала суму компенсації витрат на правову допомогу, яка б фактично відповідала дійсно наданими адвокатом послуг та була співмірною обсягу цих послуг та витрачених адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 підтримала доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечила обґрунтованість апеляційних вимог та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №284958738, ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі площею 1628,3 м2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 28 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янка Бузького районного нотаріального округу Робак Л.А.

ГУ ДПС визначено Шматко В.В. суму податкового зобов`язання з ПНМ за 2019 рік шляхом прийняття ППР форми «Ф» №0-1303 від 28 травня 2020 року на суму 101 923,44 грн.

ОСОБА_1 не погодилася із вказаним рішенням контролюючого олргану та звернулася до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регламентовано приписами ПК.

Як передбачено підпунктом 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 ПК до місцевих податків належить податок на майно.

За приписами статті 265 ПК податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК).

Як зазначено у підпункті 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Не є об`єктом оподаткування, зокрема, будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку (пункт «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК).

Згідно із підпунктом 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (підпункт 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України).

Як передбачено у підпункті 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Згідно із пунктом 12.3. статті 12 ПК у редакції на чвас виникнення спірних правовідносин сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів та податкових пільг зі сплати місцевих податків і зборів до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів, та про внесення змін до таких рішень.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (підпункт 12.3.1 пункту 12.3 статті 12 ПК).

Приписами підпункт12.3.2 пункту12.3 статті 12 ПК встановлено, що при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Відповідно до рішеннями Старояричівської сільської ради №3 від 25 червня 2018 року ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, зокрема, для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб: будівлі сільськогосподарського призначення, інші встановлено у розмірі 0,02 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня 2019 року, за 1 м2 бази оподаткування.

Як свідчать матеріали справи, відповідач при визначенні позивачці суми ПНМ за 2019 рік виходив із ставки податку у 1,5 % розміру мінімальної заробітної плати без врахування рішення Старояричівської сільської ради №3 від 25 червня 2018 року.

З урахуванням наведених правових норм та встановлених фактичних обставин суд апеляційної інстанції погоджується із судом першої інстанції у тому, що оспорюване ППР №0-1303 від 28 травня 2020 року було прийнято ГУ ДПС без урахування наведених приписів ПК, а отже є протиправним і підлягає скасуванню.

Доводи апелянта щодо безпідставного поновлення судом першої інстанції позивачці строку звернення до адміністративного суду, на думку апеляційного суду, є безпідставними з огляду на встановлення судом факту реєстрації ОСОБА_1 , як платника податків, за адресою АДРЕСА_2 та направлення контролюючим органом їй оспорюваного ППР за адресою АДРЕСА_3 .

Водночас апеляційний суд вважає, що при визначенні розміру належних позивачці за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 2000 грн суд першої інстанції врахував у належний спосіб принцип їх співмірності з обсягом наданих адвокатом послуг, витраченим часом на виконання відповідних робіт (послуг) та складністю справи.

Окрім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У справі «Іліан проти Туреччини» ЄСПЛ зазначив, що правило встановлення обмеження доступу до суду у зв`язку з пропуском строку на звернення повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2022 року у справі № 380/1953/22 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк