Справа № 280/9874/21
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2022-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 вересня 2022 року м. Дніпросправа № 280/9874/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Чабаненко С.В., Чумака С.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року в адміністративній справі №280/9874/21 (головуючий суддя першої інстанції Татаринов Д.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 23.08.2021 року (згідно штампу на поштовому конверті) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови у призначені йому пенсії за вислугу років за роботу по професії докера-механізатора у Товаристві з обмеженої відповідальністю «ВВС» та на Запорізькому річковому порту;

- зобов`язати відповідача зарахувати до його спеціального стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, роботу докером-механізатором у ТОВ «ВВС» в період роботи з 04 березня 1997 року по 04 лютого 1999 року;

- зобов`язати відповідача призначити та виплачувати йому пенсію за вислугу років, відповідно до положень пункту «г» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788 з дня звернення за пенсією, тобто з 28 липня 2021 року.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11 травня 2022 року позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправною відмову у призначені ОСОБА_1 пенсії за вислугу років за роботу по професії докера-механізатора у Товаристві з обмеженої відповідальністю «ВВС» та на Запорізькому річковому порту.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до спеціального стажу роботи ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за вислугу років роботу докером-механізатором у Товаристві з обмеженої відповідальністю «ВВС» у період роботи з 04 березня 1997 року по 04 лютого 1999 року;

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до положень пункту «г» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788 з дня звернення за пенсією - з 28 липня 2021 року.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права. Апелянт вказує, що у трудовій книжці позивача відсутні записи про умови та характер виконуваної роботи в період роботи на посаді докера-механізатора на підприємстві «ВВС». Крім того, судом не враховано, що позивачем не надано уточнюючої довідки при поданні заяви про призначення пенсії для зарахування спірних періодів роботи до пільгового стажу. Зазначає, що правові підстави для зарахування спірного періоду роботи до пільгового стажу відсутні, а пенсійний орган діяв правомірно.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся 28.07.2021 року до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «г» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Рішенням ГУ ПФУ в Херсонській області за №86 від 04 серпня 2021 року позивачу відмовлено у призначені пенсії за вислугу років. Підставою для відмови вказано відсутність необхідного пільгового стажу 20 років, та рекомендовано надати пільгову довідку за професією - докер-механізатор за період роботи на підприємстві ТОВ «ВВС» з 04 березня 1997 року по 04 лютого 1999 року (а.с.20).

Позивач, не погодившись з відмовою управління Пенсійного фонду України у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, оскаржив такі дії до суду.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем документально доведено необхідність зарахування періоду роботи позивача докером-механізатором на ТОВ «ВВС» з 04 березня 1997 року по 04 лютого 1999 року до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років. Крім того, судом першої інстанції встановлено, що на час звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії, позивач досяг необхідного віку, та мав необхідний страховий та спеціальний стаж для призначення пенсії за вислугу років, а тому відмова пенсійного органу у призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до пункту «г» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є протиправною.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право назабезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття знезалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ІІ (далі по тексту - Закон №1788) відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій. Закон спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільнокорисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих. Закон гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.

Згідно статті 51 Закону №1788 пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Статтею 52 Закону №1788 визначено, що право на пенсію за вислугу років мають механізатори (докери-механізатори) комплексних бригад на вантажно-розвантажувальних роботах у портах, а також плавскладморського, річкового флоту і флоту рибної промисловості (крім суден портових, що постійно працюють на акваторії порту, службово-допоміжних, роз`їзних, приміського і внутріміського сполучення).

Положення статті 55 Закону №1788 (в редакції на час спірних правовідносин) визначають окремі категорії працівників інших галузей народного господарства, які мають право на пенсію за вислугу років, зокрема, відповідно до пункту «г» вказаної статті, право на пенсію за вислугу років мають: г) механізатори (докери-механізатори) комплексних бригад на вантажно-розвантажувальних роботах у портах - після досягнення 55 років і при стажі роботи для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 20 років на зазначеній роботі.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на момент звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії завислугу років досяг 55 річного віку, загальний страховий стаж складає більше 30 років.

За приписами статті 56 Закону №1788 до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі по тексту - Закон №1058) страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

За приписами частини 4 статті 24 Закон №1058 періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.

Згідно із статтею 62 Закону №1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно статті 62 Закону №1788 та пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі по тексту - Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 20 Порядку №637 встановлено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики та Мінфіном.

Частиною 1 статті 101 Закону №1788 передбачено право органів, що призначають пенсії, вимагати відповідні документи від підприємств, організацій та окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Відповідно до п.2 п.2.3. Положення про управління Пенсійного Фонду України в районах, містах і районах у містах управління має право проводити планові та позапланові перевірки на будь-яких підприємствах, в установах, організаціях, фізичних осіб суб`єктів підприємницької діяльності бухгалтерських книг, звітів, кошторисів, інших документів, пов`язаних із призначенням пенсії, отримувати необхідні пояснення, довідки і відомості, зокрема письмові, з питань, що виникають у процесі таких перевірок.

Тобто, основним документом який підтверджує наявний трудовий стаж є трудова книжка, і лише за її відсутності або відсутності у трудовій книжці відповідних записів, приймають уточнюючі довідки про періоди роботи не зазначені у трудовій книжці.

Апеляційний суд зазначає, що використання норм Порядку №637 для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці шляхом надання уточнюючих довідок про підтвердження спеціального стажу, має місце лише у разі відсутності в трудовій книжці/або відповідних записах до неї відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, або за вислугу років, встановлених для окремих категорій працівників. Отже, необхідними умовами для виникнення у особи права на пенсійне забезпечення є встановлення факту перебування особи на посаді або виконання нею робіт, а також документальне підтвердження зайнятості працівника за відповідною професією.

Таким чином, згідно пункту 1.1 Розділу 1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29 липня 1993 року №58, та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993року за №110 (далі по тексту - Інструкція) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Аналогічні правові висновки викладені у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду справи №334/11778/13-а від 19 грудня 2018 року.

В даному випадку спірним питанням є не зарахування Управлінням Пенсійного фонду до спеціального стажу періоду роботи позивача докером-механізатором на ТОВ «ВВС» у період з 04 березня 1997 року по 04 лютого 1999 року.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

З копії трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_1 від 07.07.1983 року вбачаються наступні періоди роботи:

- 27.08.1996 року прийнято докером-механізатором комплексної бригади до Запорізького річкового порту (запис №14);

- 03.03.1997 року звільнено по переводу у ТОВ «ВВС» згідно ст.36 п.5 КЗпП України (запис №15);

- 04.03.1997 року прийнято по переводу до ТОВ «ВВС» на посаду докера-механізатора (запис №17);

- 04.02.1999 року звільнено по переводу до ЗАТ «Запорізький річковий порт» (запис №18);

- 04.02.1999 року прийнятий по переводу до ЗАТ «Запорізький річковий порт» на посаду докера-механізатора (запис №19) (а.с. 7-19).

Згідно довідки архівного управління Запорізької міської ради №04-25/Г-1517 від 11.08.2021 року документи від ТОВ«ВВС» на зберігання не надходили, тому надати будь-яку інформацію про стаж та нарахування заробітної плати позивача на ТОВ «ВВС» немає можливості. Підстава: абетковий покажчик ліквідованих установ (а.с. 22-27).

Судом першої інстанції встановлено, що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 17 січня 2007 року внесено запис номер 1010044 про припинення юридичної особи, якою виступає ТОВ«ВВС». Жодні дані про правонаступника вказаного підприємства у реєстрі відсутні.

Вказані обставини сторонами не заперечуються та не спростовуються.

Таким чином, і трудова книжка і архівна довідка містять посилання на посаду, яку займав позивач в спірний період, та яка передбачена п. «г» ст.55 Закону №1788, що дає право на зарахування спірного періоду роботи позивача до спеціального трудового стажу. Відтак, спеціальний стаж позивача складає більше 21 року.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що період роботи позивача докером-механізатором на ТОВ «ВВС» у період з 04 березня 1997 року по 04 лютого 1999 року не підлягає зарахуванню до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років колегія суддів до уваги не приймає, оскільки такі твердження спростовуються наведеними вище матеріалами справи.

Таким чином, наведеними вище доказами доведено необхідність зарахування періоду роботи позивача докером-механізатором на ТОВ «ВВС» у період з 04.03.1997 року по 04.02.1999 року до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, як вірно зазначив і суд першої інстанції.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено відмови позивачу у призначені пенсії за вислугу років.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення адміністративного позову.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Оскільки за приписами ч.1 статті 310 КАС України апеляційний розгляд здійснено за правилами спрощеного позовного провадження, справа згідно із ч.4 ст.257 КАС України не відноситься до таких, які не можуть бути розглянуті за вказаними правилами, то судове рішення суду апеляційної інстанції згідно із п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись статтями 12, 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року в адміністративній справі № 280/9874/21 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року в адміністративній справі № 280/9874/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Чабаненко

суддя С.Ю. Чумак