Справа № 380/1123/22
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/1123/22 пров. № А/857/7987/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.

за участі секретаря судового засідання Лутчин А.М.,

представника позивача: не з`явився

представника відповідача: Паїк М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2022 року у справі № 380/1123/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

суддя в 1-й інстанції Мартинюк В.Я.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,-

В С Т А Н О В И В:

В грудня 2021 ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернулася в суд з позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (далі також ГУ ДПС у Львівській області, відповідач) та просила поновити строк звернення до суду, визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску від 11.02.2021 року №Ф-2723-51 на суму 37788,74 грн.; зобов`язати внести зміни до картки облікового рахунку (інтегрованої картки платника) шляхом усунення подвійного нарахування ЄСВ за період 2017-2020 роки.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 2007 року по теперішній час перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Балтом Україна», який як роботодавець сплачував за неї єдиний соціальний внесок. Вказує, що у 2017-2020 роках підприємницька діяльність нею не здійснювалась, інших доходів не отримувала. Окрім того, щодо державної реєстрації її як суб`єкта підприємницької діяльності зазначає, що в Єдиному державному реєстрі міститься відмітка про недійсність її свідоцтва про державну реєстрацію. Стверджує, що податковий орган не проводив перевірку стосовно неї, не витребовував бухгалтерських та інших документів, а відтак протиправно прийняв оскаржувану вимогу.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2022 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску прийняту Головним управлінням ДПС України у Львівській області від 11.02.2021 року №Ф-2723-51. Зобов`язано Головне управління Державної податкової служби у Львівській області внести зміни до картки облікового рахунку (інтегрованої картки платника) ОСОБА_1 шляхом усунення подвійного нарахування (виключення боргу) єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період 2017-2020 роки.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Львівській області на користь ОСОБА_1 908 грн. 00 коп. сплаченого судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Головне управління Державної податкової служби у Львівській області подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що при вирішенні спору судом першої інстанції не надано належної правової оцінки доводам відповідача, що Законом України від 06.12.2016 № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесено зміни до Закону № 2464-VI, які набули чинності з 01.01.2017, зокрема у першому реченні абзацу другого п. 2 ч.1 ст. 7 слова «має право самостійно» замінено словом «зобов`язаний». Тобто, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом № 2464-VI. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (абз. 2 п. 2 ч.1 ст. 7 Закону № 2464-VI).

Згідно облікових даних інформаційної системи органу доходів і зборів, станом на 31.01.2021, заборгованість ФО-П ОСОБА_1 по єдиному внеску (код класифікації доходів бюджету 71040000) становила 37 788,74 гривень, а відтак оскаржувана вимога винесена відповідачем у відповідності до вимог Закону.

Також, апелянт звертає увагу на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки вимога про сплату боргу від 11.02.2021 №Ф-2723-51 була надіслана платнику, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, однак повернута за закінченням строком зберігання. До суду позивач звернулася лише у січні 2022, тобто з пропуском 10-денного строку звернення до суду, який встановлений Законом №2464-VI.

У судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених у скарзі, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, оскільки участь позивача після повідомлення про час і місце слухання апеляційної скарги не визнавалась обов`язковою, колегія суддів ухвалює проводити засідання без участі позивача за наявними матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що згідно із витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 04.01.1994 року було проведено державну реєстрацію позивача та 31.12.2013 року включено до Єдиного державного реєстру відомостей про неї як фізичної особи-підприємця.

Головним управлінням ДПС у Львівській області відповідно до ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи податкових органів прийнято вимогу про сплату позивачем боргу (недоїмки) від 11.02.2021 року за №Ф-2723-51, відповідно до якої загальна сума боргу позивача як платника єдиного внеску з урахуванням штрафів, пені станом на 31.01.2021 року становить 37788 грн. 74 коп. (недоїмка - 37788 грн. 74 коп., штрафи - 0 грн. 00 коп., пеня - 0 грн. 00 коп.). Вказана вимога була прийнята з урахуванням 2017-2020 років.

29.10.2021 року адвокат позивача звернулася до відповідача із адвокатським запитом, в якому просила: надати інформацію чи надсилалась позивачу вимога про сплату боргу (недоїмки) від 11.02.2021 року №Ф-2723-51; надіслати рекомендованим листом вказану вимогу; надіслати копії документів, які підтверджують (спростовують) надсилання та вручення позивачу вказаної вимоги.

Відповідач листом №32171/6/13-01-13-03-09 від 09.11.2021 року повідомив, що заборгованість позивача зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування станом на 31.01.2021 року становила 37788 грн. 74 коп. . Вимога про сплату боргу (недоїмки) є узгодженою та її 10.09.2021 року пред`явлено на примусове виконання до Залізничного відділу ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів). Станом на 09.11.2021 року сума заборгованості зі сплати єдиного внеску позивача не змінилась.

Не погодившись з наведеною вимогою про сплату боргу (недоїмки) позивач звернувся з позовом до адміністративного суду.

Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що нарахування відповідачем недоїмки по сплаті єдиного внеску зазначеної у спірній вимозі за період з 2017 по 2020 роки є протиправним, оскільки позивач у цей період перебувала у трудових відносинах, на підставі чого роботодавцем за неї сплачувався єдиний страховий внесок, що підтверджується довідками про заробітну плату (грошове забезпечення, винагороду за цивільно-правовим договором) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням.

Також суд врахував, що чинним законодавством не передбачено можливості виключення з інтегрованої картки платника вказаних відомостей у зв`язку із скасуванням вимоги про сплату боргу (недоїмки) та вважав, що позивачем обрано вірний спосіб захисту у даних правовідносинах, а тому відповідача слід зобов`язати виключити з інтегрованої картки позивача відомості щодо боргу зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування передбаченого вимогою від 11.02.2021 року за №Ф-2723-51.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Предметом спору у цій справі є оцінка правомірності вимоги про сплату ЄСВ, направленої на адресу позивача, яка була зареєстрована як само зайнята особа (фізична особа-підприємець), за умови, що у цей період вона була найманим працівником та її роботодавець сплачував за неї ЄСВ у сумі, що не була меншою мінімального розміру.

Так, відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Згідно пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010р. №2464-VI (далі Закон №2464-VI) платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI до платників єдиного внеску віднесено також фізичних осіб - підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015р. №449, для платників, зазначених у підпунктах 3 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 4 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, єдиний внесок встановлюється відповідно до Закону в розмірі 22 відсотків на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Слід також зазначити, що 1 липня 2010 року прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» № 2390-VI (надалі - Закон №2390-VI), який набув чинності 3 березня 2011 року.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2390-VI було встановлено, що свідоцтва про державну реєстрацію фізичних осіб-підприємців старого зразка, видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними через один рік після набрання цим Законом чинності, тобто починаючи з 03 березня 2011 року.

Відтак, видане позивачу до 2004 року свідоцтво про державну реєстрацію суб`єктом підприємницької діяльності в силу вимог згаданого Закону стало недійсним. Отже, наведене свідчить про те, що з цього часу позивач втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якого набула до набрання чинності Законом № 755-VI, тобто до 01 липня 2004 року та, відповідно спростовує позицію відповідача про те, що у спірний період (протягом 2017-2020 років) позивач вважалася фізичною особою-підприємцем та у зв`язку з цим була зобов`язана сплачувати єдиний внесок.

Також згідно інформації, яка міститься у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до якого свідоцтво про державну реєстрацію позивача як фізичної особи-підприємця є недійсним.

Водночас, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом №2464-VI не врегульовано. Разом із тим, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З цього слідує висновок, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи - підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Проте, якщо особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Висновки суду за результатами розгляду даної справи узгоджуються із правовою позицією, що викладена у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №440/2149/19.

В матеріалах справи наявні довідки про заробітну плату (грошове забезпечення, винагороду за цивільно-правовим договором) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням №24-№27 від 16.11.2021 року, які підтверджують, що у 2017-2020 роках позивач працювала у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Балтом Україна», отримувала заробітну плату, а також за неї кожного місяця роботодавцем сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Також відповідно до витягу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, який наявний в матеріалах справи, Товариством з обмеженою відповідальністю «Балтом Україна» протягом 2017-2020 років (січень 2017 року грудень 2020 року) за позивача її роботодавцем сплачувались страхові внески, зокрема, протягом 2017 року на суму 155737 грн. 17 коп.; протягом 2018 року 183628 грн. 60 коп.; протягом 2019 року 239733 грн. 63 коп.; протягом 2020 року 287195 грн. 00 коп.

Таким чином, в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що мета встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку його сплачувати досягнута за рахунок сплати у 2017-2020р.р. ЄСВ за ОСОБА_1 її роботодавцем, як страхувальником.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконливого та послідовного висновку про те, що винесена відповідачем вимога про сплату боргу (недоїмки) не відповідає критерію «пропорційності», адже у такий спосіб не дотримано справедливої рівноваги між інтересами держави та інтересами особи - позивача.

Що стосується вимоги позивача в частині зобов`язання внести зміни до картки облікового рахунку (інтегрованої картки платника) шляхом усунення подвійного нарахування ЄСВ за період 2017-2020 роки, колегія суддів враховує висновки Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду, висловлені у постанові від 06.03.2019 у справі №1640/2594/18 (провадження №К/9901/67463/18), а саме, що повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У разі невиконання обов`язку державним органом або органом місцевого самоврядування за наявності визначених законом умов у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача, у тому числі шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, зокрема, прийняти рішення. Така позиція цілком узгоджується з положеннями статей 5, 245 частини 2 пункту 4 КАС України.

Відповідно до постанови Верховного Суду у справі №826/9288/18 від 25.03.2020р. суд зробив висновок, що аналіз положень Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016 № 422 свідчить про те, що відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом. Відповідно, у разі скасування вимоги про сплату податкового боргу, контролюючий орган повинен вчинити дії щодо відображення/коригування у особовій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом.

Подібна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19 лютого 2019 року (справа №825/999/17) та від 26 лютого 2019 року (справа №805/4374/15-а).

Таким чином, оскільки рішення суду є, в розумінні Порядку №5 від 12 січня 2021 року, тим первинним документом, на підставі якого в ІКП здійснюється погашення (зменшення) суми заборгованості зі сплати єдиного внеску, колегія суддів вважає обґрунтованими підстави для зобов`язання відповідача вчинити дії щодо виключення з інтегрованої картки позивача нарахувань з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 37 788,74 грн.

Щодо твердження апелянта про те, що позивач пропустила строк звернення до суду на оскарження вимоги, оскільки податковим органом вимогу про сплату боргу з ЄСВ від 11.02.2021 року №Ф-2723-5126.06.2021 було скеровано позивачу 26.06.2021, що підтверджується повідомленням про вручення (штриховий кодовий ідентифікатор 717), слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Пунктом.1.3. п.1 ПК України визначено, що цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з банків, на які поширюються норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.

Згідно ч.14 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» суми пені та штрафів, передбачених цим Законом, підлягають сплаті платником єдиного внеску протягом десяти календарних днів після надходження відповідного рішення.

Зазначені суми зараховуються на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для зарахування єдиного внеску. При цьому платник у зазначений строк має право оскаржити таке рішення до органу доходів і зборів вищого рівня або до суду з одночасним обов`язковим письмовим повідомленням про це територіального органу доходів і зборів, яким прийнято це рішення.

Частиною 1 ст.17 КАС України передбачено, що сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом

Із змісту ч.4 ст.122 КАС України, якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, положення ч.4 ст.122 КАС України передбачають врегулювання спірних правовідносин із застосуванням процедури досудового врегулювання, у позасудовому порядку, для яких встановлено спеціальний строк.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з долученим до матеріалів справи рекомендованим повідомленням, не є можливим встановити, що саме було відправлено таким поштовим відправленням з рекомендованим повідомленням. Більше того, таке повідомлення повернулось відправнику «за закінченням терміну зберігання» 23.07.2021, а тому відсутні будь-які підстави вважати, що позивач реально довідався про оскаржувану вимогу та отримала її копію раніше ніж 12.11.2021.

Натомість, матеріалами справи підтверджується, що оскаржувану Вимогу (її копію) отримано платником у відповідь на адвокатський запит адвоката Живко Олесі Богданівни засобами поштового зв`язку 12.11.2021.

ОСОБА_1 використано можливість досудового врегулювання спору і позивач скористалася цим порядком, а саме надіслала 19.11.2021 року скаргу до ДПС України у строки, визначені ч.4 ст.25 Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», відповідно до якої останнім днем подання такої скарги було 22 листопада 2021 року.

У відповідь на вказану скаргу ДПС України рішенням від 08.12.2021 року залишено без розгляду скаргу ОСОБА_1 з підстав порушенні 10-денного строку на її подання. Дане рішення позивач отри мала 22.12.2021 (а.с. 26).

Вказані обставини дають підстави дійти висновку, що позивач в розумінні ч.1 ст.17 КАС України скористалась правом досудового врегулювання спору щодо оскарження податкової вимоги.

31.12.2021 через засоби поштового зв`язку позивач звернулася даним позовом до суду, що підтверджується відбитком штемпелю на конверті (а.с. 30), тобто звернулася із позовом в межах строку, визначеного ст. 122 КАС України.

Окрім того, щодо строку звернення до суду з позовом про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду, у постанові від 25.02.2021 по справі № 580/3469/19 зазначив, що за змістом преамбули Закону № 2464-VI цей Закон може, зокрема, встановлювати особливості адміністративної процедури досудового врегулювання спорів, але не може визначати порядок судового оскарження з порушенням гарантій платника єдиного внеску.

Закон №2464-VI не передбачає застосування обмежувального (присічного) строку в 10 днів для оскарження до суду вимоги про сплату недоїмки з єдиного соціального внеску.

Платник єдиного соціального внеску для захисту своїх прав і законних інтересів має право на звернення до суду з позовом про оскарження вимоги у межах гарантованого процесуальним законом строку, встановленого статтею 122 КАС, а не статтею 25 Закону №2464-VI.

Відтак, твердження апелянта про те, що позивачкою пропущено строк звернення до суду є безпідставними.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції при ухвалення оскаржуваного рішення дотримано норми матеріального та процесуального права, наведено мотиви протиправності прийняття оскаржуваних рішення та наказу, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційних скарг висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2022 року у справі №380/1123/22 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 14 вересня 2022 року