Справа № 640/6308/22
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2022-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2022 року м. Київ № 640/6308/22

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення неправомірно сплаченого виконавчого збору,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач), в якому просить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті в якості неправомірно стягнутого виконавчого збору грошові кошти в сумі 16750,38 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що постанова про стягнення з нього виконавчого збору скасована у судовому порядку, а виконавчий лист, на підставі якого було відкрито виконавче провадження, визнаний таким, що не підлягає виконанню, а тому є підстави для повернення коштів, які були сплачені на основі вказаного рішення державного виконавця.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.04.2022 відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позивачем подано до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, в якому позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідачем у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не подано.

На виконання вимог ухвали суду відповідачем надіслано матеріали виконавчого провадження.

У відповідності до частини третьої статті 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у суді першої інстанції.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

На виконанні у Деснянському районному відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження №56307643 з примусового виконання виконавчого листа №2-1003/13, виданого 30.09.2014 Деснянським районним судом міста Києва, про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №31-57F/2005И від 15 липня 2005 року у розмірі 733423,54 грн (станом на 13 листопада 2012 року) на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , жилою площею 42,50 кв.м., загальною площею 72,70 кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального кругу Прокудіною Л.Д. 15 липня 2005 року за №2086-у шляхом проведення прилюдних торгів за ціною предмета іпотеки не нижче ринкової, визначеною суб`єктом оціночної діяльності на час проведення прилюдних торгів.

Відповідачем 03.09.2019 у зазначеному виконавчому провадженні винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Також, 03.09.2019 відповідачем винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 73342,35 грн.

В подальшому, 04.09.2019 відповідачем відкрито виконавче провадження №59970226 з примусового виконання постанови №56307643 від 03.09.2019 про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави в особі Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві виконавчого збору в сумі 73342,35 грн.

Постановою державного виконавця від 31.12.2021 закінчено виконавче провадження №59970226 на підставі п.5 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження».

Підставою для закінчення виконавчого провадження стало постановлення Деснянським районним судом м. Києва ухвали від 18.11.2021 у справі №2603/16612/12 якою визнано таким, не підлягає виконанню виконавчий лист №2-1003/13 виданий 30.09.2014 Деснянським районним судом міста Києва.

На підставі зазначених обставин, позивачем оскаржено постанову про стягнення виконавчого збору від 03.09.2019 №56307643 в судовому порядку.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.02.2022 по справі №640/26513/21 визнано протиправною та скасовано постанову від 03.09.2019 про стягнення виконавчого збору ВП №56307643.

Відповідно до довідки ЖБК «Суднобудівник-14» від 22.12.2021 №22/12, в якому працює позивач, зазначено, що з останнього утримано та перераховано на користь держави в особі Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) виконавчий збір в суму за 2020 рік - 6468,96 грн., за 2021 рік - 10281,42 грн., що разом складає 16750,38 грн.

Однак, стягнуті в якості виконавчого збору грошові кошти в розмірі 16750,38 грн. відповідачем не повернуті позивачу, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VІІІ) виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Частиною сьомою цієї статті передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Пунктом 5 частини першої статті 39 Закону № 1404-VІІІ визначено, що у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, виконавче провадження підлягає закінченню.

Згідно з частиною першою статті 40 Закону № 1404-VІІІ у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

При цьому, Законом №1404-VIII не передбачено порядок повернення виконавчого збору у випадку, передбаченому ч.7 ст.27 Закону № 1404-VІІІ.

Однак, процедура повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії, визначена Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787 (далі - Порядок №787).

Згідно п. 3 Порядку № 787 повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті здійснюється органами Державної казначейської служби України (далі - органи Казначейства) з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень (далі - рахунки за надходженнями), відкритих в органах Казначейства відповідно до законодавства, шляхом оформлення розрахункових документів.

Повернення платежів у національній валюті здійснюється на рахунки одержувачів коштів, відкриті в банках або органах Казначейства, вказані у поданні або заяві платника. Повернення платежів фізичним особам, які не мають рахунків у банках, може здійснюватись шляхом повернення у готівковій формі коштів за чеком органу Казначейства з відповідних рахунків, відкритих у банках на ім`я органу Казначейства, або з відповідних рахунків банку чи підприємства поштового зв`язку, вказаних у поданні або заяві платника (його довіреної особи).

Пунктом 5 Порядку № 787 встановлено, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили.

Подання на повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи Державної фіскальної служби України (далі - органи ДФС)) подається до відповідного органу Казначейства за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку.

При цьому, подання за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету. Заява про повернення коштів з бюджету, яка подається до відповідного органу Казначейства, складається платником у довільній формі з обов`язковим зазначенням такої інформації: причини повернення коштів з бюджету, найменування платника (суб`єкта господарювання), код за ЄДРПОУ (для юридичної особи) або прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер) або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та мають відмітку у паспорті), місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи та номер контактного телефону, сума платежу, що підлягає поверненню, спосіб перерахування коштів з бюджету - у безготівковій формі із зазначенням реквізитів рахунку одержувача коштів чи у готівковій формі.

Виходячи з аналізу наведених правових норм, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, яке (подання) платник разом зі своєю заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету, подає до органу Казначейства.

Тобто, орган, який контролює справляння надходження виконавчого збору, у разі наявності судового рішення, яке набрало законної сили, про скасування постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, зобов`язаний скласти подання, яке подається до органу Казначейства.

Як вже зазначалось, виконавчий збір у сумі 16750,38 грн. стягнуто з позивача в рамках виконавчих проваджень №59970226 та №56307643.

Разом з тим, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.02.2022 по справі №640/26513/21, що набрало законної сили 07.03.2022, визнано протиправною та скасовано постанову про стягнення виконавчого збору від 03.09.2019 №56307643.

З огляду на викладене, протиправність стягнення та зарахування до Державного бюджету України спірних коштів підтверджується судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Згідно з частинами 1 та 4 статті 47 Закону №1404-VIII встановлено, що грошові суми, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Грошові суми, стягнуті до Державного бюджету України або місцевих бюджетів, перераховуються в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики.

Пунктом 6 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за № 1302/29432 визначено, що суми, які підлягають перерахуванню на користь держави, при відсутності витрат виконавчого провадження та інших стягнень перераховуються до Державного бюджету України або місцевих бюджетів у порядку, встановленому Державною казначейською службою України, а виконавчий збір - на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що органом, який контролює справляння надходжень бюджету за виконавчими провадженнями, є відповідний орган державної виконавчої служби, на виконанні у якого перебуває таке провадження.

Враховуючи, що стягнуті кошти у розмірі 16750,38 грн. є виконавчим збором у відповідному виконавчому провадженні, що перебувало на виконанні у Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), то саме на останнього покладено обов`язок щодо формування та подання до органів Казначейства подання про повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.

Суд не погоджується з доводами позивача про те, що належним способом захисту прав позивача на повернення суми виконавчого збору є саме стягнення такої у зв`язку з тим, що відповідні кошти були зараховані на розрахунковий рахунок Деснянського РВ ДВС в м. Києві.

Як зазначено вище, частиною першою статті 27 Закону №1404-VIII закріплено, що виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Аналогічні положення закріплені в Інструкції №512.

Отже, для повернення відповідної суми відповідач зобов`язаний скласти подання на виконання положень Порядку №787.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача підготувати та надіслати до відповідного органу Державної казначейської служби України подання про повернення позивачу грошових коштів у розмірі 16750,38 грн. як безпідставно стягнутого виконавчого збору на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 03.09.2019 ВП №56307643.

Вказана правова позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постанові 15 грудня 2021 року у справі № 826/8666/17, у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 липня 2021 року у справі № 640/21795/20.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частинами 1-3 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, за результатами з`ясування обставини у справі та їх правової оцінки, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно, беручи до уваги положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, на користь позивача підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача здійсненні ним судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн.

У позові позивач просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені ним витрати на правничу допомогу.

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до статі 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вказаних вимог, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вищезазначене відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 28 червня 2018 року у справі №826/1216/16, Верховного Суду, зокрема, у постановах від 17 вересня 2019 року у справі №810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі №726/549/19.

Як вбачається з матеріалів справи, професійну правничу допомогу у даній справі позивачу надано адвокатом Гладиш Ярославою Миколаївною, який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №6204 серії КВ від 27.09.2018.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу у зв`язку з розглядом справи надано наступні документи:

копію договору про надання правової допомоги від 16.08.2021, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Гладиш Я.М.;

копію додаткової угоди б/н до зазначеного договору, відповідно до якого передбачено порядок оплати за надання правової допомоги, вартість послуг складає 2000,00 грн.;

акту прийняття-передачі наданих послуг від 24.01.2022;

копію квитанції від 24.01.2022 №0.0..1 про оплату за надання правової допомоги згідно договору від 16.08.2021, у розмірі 2000,00 грн.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права (Рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 № 23-рп/2009 «У справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу).

З урахуванням вищевикладеного, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що понесені позивачем судові витрати за надання правової допомоги на загальну суму 2000,00 грн, з урахуванням наданих доказів є доведеними, співмірними з обсягом наданих адвокатами послуг у даній справі та підлягають стягненню у відповідності до статті 139 КАС України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у справі.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 72-77, 90, 241-246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) задовольнити повністю.

Зобов`язати Деснянський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) підготувати та надіслати до відповідного органу Державної казначейської служби України подання про повернення ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 16750,38 грн. як безпідставно стягнутого виконавчого збору на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 03.09.2019 ВП №56307643.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн. та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 272 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному ч. 6 ст.287, 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.П. Шулежко