Справа № 300/2836/22
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2022-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
"19" вересня 2022 р. Справа № 300/2836/22
м. Івано-Франківськ
Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Кафарський В. В., розглянувши у порядку письмового провадження матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Івано-Франківської митниці ДФС України про визнання протиправними і скасування рішень, -
ОСОБА_1 звернулася до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Івано-Франківської митниці ДФС України про визнання неправомірними і скасування рішень Голови комісії з проведення реорганізації Івано-Франківської митниці ДФС.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями адміністративну справу №300/2836/22 передано головуючому судді Чуприні О. В..
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.07.2022 заяву про самовідвід головуючого судді Чуприни О.В. у справі №300/2836/22 задоволено. Відведено головуючого суддю Чуприну О.В. від розгляду адміністративної справи №300/2836/22.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями 15.07.2022 адміністративну справу №300/2836/22 передано головуючому судді Кафарському В.В..
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.07.2022 відкрито провадження в адміністративній справі про визнання неправомірними та скасування рішень Голови комісії з проведення реорганізації Івано-Франківської митниці ДФС зокрема, наказу від 22.12.2021 за №15-к «Про виконання постанови суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 », попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 від 10.01.2021 та наказу від 14.02.2022 за №1-к «Про звільнення ОСОБА_1 » за правилами спрощеного позовного провадження.
Надаючи оцінку позовним вимогам в частині визнання неправомірним та скасування попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 від 10.01.2021 з урахуванням приписів статті 238 КАС України судом зазначається таке.
Положенням статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
При цьому кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (ст. 55 Конституції України).
Право на судовий захист відображене і в частині 1 статті 5 КАС, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Згідно частини 1 пунктів 1, 2 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:
1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;
2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Отже, адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб саме у сфері публічно-правових відносин, тобто адміністративний суд повинен установити, що у зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненням владно-управлінських дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.
Пунктом 19 частини 1 статті 4 КАС визначено, що індивідуальний акт акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
В той же час попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 від 10.01.2021, не відповідає ознакам акту індивідуальної дії, оскільки само по собі не реалізує правові приписи (на відміну від наказу про звільнення), що унеможливлює застосування судового захисту в порядку пункту 2 частини 1 статті 5 КАС України.
Суд зазначає, що вручення працівникові попередження про наступне вивільнення є одним із аспектів дотримання з боку роботодавця вимог трудового законодавства у комплексі визначених законом заходів, спрямованих на дотримання трудових прав.
Однак, таке попередження не є остаточним документом, зобов`язуючим до вчинення будь-яких дій працівника та/або роботодавця; само по собі не породжує певних правових наслідків; його результати не мають обов`язкового характеру для учасників трудових правовідносин; воно не може створювати нових правових норм чи доповнювати нормативне регулювання.
Водночас слід зауважити, що розгляд питання правомірності вручення попередження про наступне вивільнення без аналізу дотримання з боку роботодавця всієї сукупності трудових гарантій не дозволить ефективно захистити та відновити (за наявності порушень) права особи, що не відповідає завданням адміністративного судочинства.
При цьому саме по собі попередження про наступне вивільнення не є рішенням суб`єкта владних повноважень, а тому позовні вимоги, спрямовані на фактичне визнання його неправомірним, так само як і вимоги щодо його скасування не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Зважаючи на викладене, суд зазначає, що правовий спір в частині визнання неправомірним та скасування попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 від 10.01.2021 не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки відповідач при формуванні та врученні позивачеві попередження про наступне вивільнення не здійснював публічно-владні управлінські функції.
При цьому суд, враховуючи приписи частини першої статті 239 КАС України, також зазначає, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду. Оскільки позов не підлягає судовому розгляду, суд не зазначає до юрисдикції якого суду віднесено його вирішення.
Аналогічні висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2019 у справі № 9901/296/19 та інших.
З урахування вище наведеного суд прийшов до висновку, що попередження про наступне вивільнення Барановської не є рішенням суб`єкта владних повноважень, а лише засвідчує факт повідомлення працівника із зазначенням дати його вручення (ознайомлення) та має на меті виключення можливості спору з приводу як самого факту попередження про наступне вивільнення, так і змісту такого повідомлення.
Суд зазначає, що в разі задоволення позову чи відмові у його задоволенні у цій частині, судове рішення жодним чином не може вплинути на права позивача, оскільки такі дії вчиняються на виконання вимог трудового законодавства як передумова подальшого вивільнення працівника.
Юридичним фактом, який тягне за собою правові наслідки, може бути лише звільнення позивача та таким, що впливає на її трудові права чи порушує передбачені законом гарантії та за наслідком якого виникає право звернення до суду з адміністративним позовом про скасування наказу про звільнення.
Саме при розгляді такого позову судом буде надаватись оцінка питання правомірності дій/рішення відповідача в тому числі і щодо вимог трудового законодавства попередження про наступне вивільнення та звільнення позивача.
У рішенні від 20.02.2019 у справі №522/3665/17 Верховний Суд зазначив, що у разі встановлення обставин, що свідчать про очевидну відсутність законного інтересу (матеріально-правової заінтересованості), адміністративний суд не має юрисдикції для розгляду справи і відмовляє у відкритті адміністративного провадження. Якщо ж очевидних ознак відсутності матеріально-правової зацікавленості на стадії відкриття провадження не встановлено, суд, за наявності інших законних передумов, відкриває провадження. Якщо очевидні ознаки відсутності матеріально-правової зацікавленості виявлені після відкриття провадження, суд має право закрити провадження. При цьому, у вказаному рішенні зазначено, що оскільки йдеться про обмеження доступу до судочинства, очевидність відсутності у позивача законного інтересу повинна бути поза межами обґрунтованого сумніву. Якщо такий сумнів є, він повинен тлумачитися на користь позивача, а отже у цьому випадку суд повинен розглянути справу по суті. Це питання повинно вирішуватися, насамперед, судом першої інстанції, який має широку дискрецію.
Положеннями частини 5 статті 242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Беручи до уваги вище наведене, суд прийшов до висновку про відсутність очевидних ознак матеріально-правової зацікавленості позивача, відсутності ознак порушеного права та законного інтересу, що підлягають судовому захисту, у відповідній частині позовних вимог.
Отже, провадження по справі в частині визнання неправомірним і скасування попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 від 10.01.2021 підлягає закриттю.
Враховуючи приписи частини 1 статті 239 КАС України, суд зазначає, що такі позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку жодного судочинства.
На підставі вище наведеного, керуючись пунктом 1 частини 1 статті 238, статей 239, 242-246 КАС України, суддя, -
закрити провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської митниці ДФС України про визнання протиправними і скасування рішень в частині визнання неправомірним та скасування попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 від 10.01.2021.
Роз`яснити позивачу, що повторне звернення з такою самою позовною заявою не допускається.
Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання в повному обсязі, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя /підпис/ Кафарський В.В.