Справа № 200/1788/22
Суддя: Волгіна Н.П.
Дата ухвалення: 2022-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2022 року Справа№200/1788/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Волгіної Н.П., розглянувши в письмовому порядку в спрощеному позовному провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Донецькій області

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , через свого представника, адвоката Овчаренка Олега Олексійовича, звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не здійснені нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки в розрахунку при звільнені в сумі 124 023,80 грн;

- стягнути з позивача на користь позивача грошові кошти, витрачені на правову допомогу в сумі 3 000,00 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що проходив службу в ОВС та Національній поліції; наказом № 116 о/с від 12 лютого 2021 року його було звільнено з посади старшого інспектора поліції сектору первенції Слов`янського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області на підставі п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу), вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні складає 13 років 1 місяць 26 днів, у пільговому - 19 років 3 місяці 23 дні.

При звільненні із служби Головним управлінням позивачу не було нараховано та виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової щорічної відпустки УБД за 2017 2019 роки та за 2021 рік.

Позивач звернувся до суду та рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 1 листопада 2021 року позовні вимоги позивача було задоволено.

На виконання зазначеного рішення ГУ НП в Донецькій області 17 грудня 2021 року управління перерахувало на рахунок позивача 21 766,14 грн компенсації за невикористані дні додаткової щорічної відпустки УБД, при цьому виплата середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористані дні додаткової щорічної відпустки (з 12 лютого 2021 року по 17 грудня 2021 року) управлінням здійснена не була.

З метою досудового врегулювання спору представник позивача звернувся до ГУ НП в Донецькій області із запитом та заявою про нарахування та виплату позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, однак отримав відмову.

Позивач вважає протиправним не здійснення нарахування та виплати йому середнього заробітку за час затримки повного розрахунку та просить позов задовольнити (а.с. 1-3).

У відзиві на позов відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі, обґрунтовуючи свої заперечення наступним.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Статтею 116 КЗпП України, визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом із цим причиною затримки виплати позивачу компенсації за невикористані відпустки був їх спірний правовий характер, який обумовлювався судовим спором, отже така невиплата не носить свавільний характер.

При цьому спору щодо розміру належних позивачу при звільненні сум не було.

Також зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, які підтримані Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30 жовтня 2019 року, при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Вказано, що Верховний суд у постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 1540/3742/18 здійснив правовий аналіз затримки розрахунку при звільненні, як окремого виду відповідальності роботодавця та зазначив, що кошти за затримку розрахунку при звільненні є компенсаційними виплатами працівнику. Компенсація за порушення строків виплати виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата) особи (працівника) з вини відповідача не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат.

Позивачем не надано жодного доказу, який підтверджує факт понесення ним фінансових труднощів.

Також відповідач зазначив, що позивач звернувся до суду із даним позовом із пропуском строку для такого звернення, встановленого ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с. 45-49).

Ухвалою суду від 3 лютого 2022 року позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу десятиденного строку з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви (а.с. 25-26).

Ухвалою суду від 23 лютого 2022 року визнано поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду із даним позовом та поновлено цей строк; відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с. 33-34).

Ухвалою суду від 1 червня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі (а.с. 40).

Ухвалою суду від 2 вересня 2022 року зобов`язано відповідача надати суду додаткові докази по справі (а.с. 55).

Ухвалою суду від 19 вересня 2022 року відмовлено у задоволенні заяви відповідача про залишення без розгляду адміністративного позову позивача.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , є громадянином України, РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , має право на пільги як учасник бойових дій відповідно до посвідченню серії НОМЕР_2 (а.с. 4-7).

Відповідач, Головне управління Національної поліції в Донецькій області, , зареєстроване місцезнаходження: 87517, Донецька область м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86, є органом державної влади, та належним відповідачем у даній справі (а.с. 54).

Як встановлено судом, позивач проходив службу в органах поліції, був звільнений зі служби в поліції наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області № 116 о/с від 12 лютого 2021 року з 15 лютого 2021 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу) (а.с. 8, 45-49).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 1 листопада 2021 року у справі № 200/10257/21 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області, яка полягає у нездійсненні ОСОБА_1 нарахування та виплати грошової компенсації за відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік та за 2021 рік; зобов`язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік та за 2021 рік, яке набрало законної сили 2 грудня 2021 року (а.с. 9-13).

17 грудня 2021 року відповідач на виконання Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 1 листопада 2021 року виплатив позивачу зазначену у рішенні суму (за вирахуванням податків та зборів) в розмірі 21 766,14 грн шляхом її перерахування на картковий рахунок позивача, що визнається сторонами та підтверджується банківською випискою від (а.с. 14).

29 грудня 2021 року позивач через свого представника звернувся до відповідача із адвокатським запитом щодо не нарахуванні та не виплати йому при виплаті компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій середнього заробітку за весь час затримки в розрахунку при звільненні зі служби та просив надати довідку про середній розмір грошового забезпечення за грудень 2020 року, січень 2021 року та лютий 2021 року із зазначенням складових грошового забезпечення. Також надав відповідачу заяву, в якій просив нарахувати та сплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з лютого по грудень 2021 року (а.с. 16).

Листом від 12 січня 2022 року (№ 0-04/26/02-2022) відповідач повідомив представникові позивача, що рішенням суду не зобов`язано ГУНП в Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу кошти за час затримки розрахунку при звільненні. Також зазначено, що ГУНП в Донецькій області є бюджетною плановою установою і що бюджетне законодавство забороняє керівникам бюджетних органів брати на себе зобов`язання понад наявні кошторисні призначення (а.с. 17).

До листа додано довідки про розмір середнього грошового забезпечення позивача: за грудень 2020 року січень 2021 року, за лютий 2021 року (а.с. 18-19).

Будучи не згодним із тим, що при сплаті йому визначеної рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 1 листопада 2021 року у справі № 200/10257/21 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій відповідачем не було нараховано та виплачено середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, позивач звернувся до суду із даним позовом.

В матеріалах справи наявна довідка від 7 вересня 2022 року № 171, відповідно до якої сума належних позивачу при звільненні виплат склала 114 178,42 грн, в тому числі:

- 14 109,12 грн - грошове забезпечення, нараховане на день звільнення, в тому числі: посадовий оклад 1 339,29 грн, оклад за спеціальне звання 964,29 грн, надбавка за стаж 691,07 грн (30%), надбавка за специфічні умови проходження служби 1 347,59 грн (45%), премія 1 999,55 грн (46,049%, компенсація невикористаної відпустки 1 183,80 грн, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань 5 930,50 грн, індексація грошового забезпечення 653,03 грн;

- 76 947,00 грн - одноразова грошова допомога при звільненні;

- 1 024,70 грн - додаткова доплата на період карантину, спричиненого коронавірусом SARS-CoV-2;

- 22 097,60 грн - компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 2019 роки (а.с. 60).

Також суду надана довідка від 14 вересня 2022 року № 178, відповідно до якої:

- грошове забезпечення, нараховане позивачу у лютому 2021 року в розмірі 14 109,12 грн, було сплачено (після відрахування податків та зборів): 12 лютого 2021 року 7 986,00 грн; 24 лютого 2021 року 5 841,54 грн;

- грошова допомога, нарахована в березні 2021 року в розмірі 76 947,00 грн, сплачена 10 березня 2021 року в сумі (після відрахування податків та зборів) 75 792,79 грн;

- додаткова доплата на період карантину, спричиненого коронавірусом SARS-CoV-2; нарахована у липні 2021 року (після отримання відповідних асигнувань) в розмірі 1 024,70 грн, в тому числі за січень 2021 року 752,91 грн, за лютий 2021 року 271,79 грн; платіжним дорученням від 29 липня 2021 року позивачу було перераховано (після відрахування податків та зборів) 1 009,33 грн;

- компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 2019 роки на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 1 листопада 2021 року була нарахована в грудні 2021 року в сумі 22 097,60 грн та перерахована позивачу (після відрахування податків та зборів) платіжним дорученням від 16 грудня 2021 року (а.с. 63-64).

Надаючи правову оцінку правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України від 2 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 Закону № 580-VIII порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 6 квітня 2016 року № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських.

Цей Порядок затверджено відповідно до ст. 94 Закону Закон № 580-VIII, постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення поліцейських та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.

Разом із цим вказані нормативно-правові акти не містять норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому при звільненні виплат.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників. За загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними. Разом із цим норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини. Не поширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України).

Так, відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у ст.ст. 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці поліцейських, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату поліцейському всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд приходить до висновку про можливість застосування норм ст.ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення поліцейських.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладений у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів ст. ст. 94, 116, 117 КЗпП України і ст.ст. 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР Про оплату праці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Отже, у випадку затримки розрахунку при звільненні із позивачем відповідач мав здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Визначаючись щодо сум, які мали бути сплачені позивачу у день звільнення, суд виходить з такого.

Відповідачем не заперечується, що нараховане позивачу при звільненні грошове забезпечення в сумі 14 109,12 грн (посадовий оклад 1 339,29 грн, оклад за спеціальне звання 964,29 грн, надбавка за стаж 691,07 грн (30%), надбавка за специфічні умови проходження служби 1 347,59 грн (45%), премія 1 999,55 грн (46,049%, компенсація невикористаної відпустки 1 183,80 грн, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань 5 930,50 грн, індексація грошового забезпечення 653,03 грн) мало бути сплачено позивачу у день звільнення (який був останнім днем роботи позивача), тобто 15 лютого 2021 року; також не заперечується несвоєчасність сплати додаткової оплати за період дії карантину, спричиненого коронавірусом SARS-CoV-2 карантину, спричиненого коронавірусом SARS-CoV-2, за січень та лютий 2021 року в загальній сумі 1 024,70 грн.

Разом із цим у відзиві на позов та наданих довідках відповідач не погоджується, що інші суми, сплачені позивачу після звільнення (компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 2019, 2021 роки на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 1 листопада 2021 року та грошова допомога при звільненні), мали бути сплачені у день звільнення та зазначає, зокрема, що обов`язок стосовно сплати позивачу компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за 2017 2019, 2021 роки був встановлений лише рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 1 листопада 2021 року, яке набрало чинності 2 грудня 2021 року, до цього право позивача на виплату вказаної компенсації було спірним, і до вирішення справи та набрання рішенням законної сили, на переконання відповідача, обов`язку у відповідача зі сплати зазначеної компенсації не було. При цьому відповідача зауважує, що в межах справи № 200/10257/21 спірним було питання щодо права позивача на таку компенсацію, а не щодо розміру суми зазначеної компенсації. Також зазначає, що виплата грошової допомоги при звільненні, що була фактично нарахована та сплачена позивачу в березні 2021 року, згідно п. 8 розділу VI Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції, затвердженим наказом МВС України від 6 квітня 2016 року № 260, виплачується не пізніше двох місяців з дня звільнення зі служби в поліції, отже, виплата вказаної допомоги здійснена у належний термін.

Суд зазначає, що ст. 116 КЗпП України передбачено виплату працівнику при звільненні всіх належних йому сум; у разі спору про розмір таких сум, роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника (ст. 117 КЗпП України).

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і працедавцем, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

На цьому наголошував неодноразово і Верховний Суд, в тому числі і у постанові від 22 травня 2020 року у справі.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 1 листопада 2021 року по справі № 200/10257/21 встановлено, що позивач при звільненні мав право на отримання компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за 2017 2019 роки (а.с. 9-13), отже, дата набрання судовим рішенням законної сили фактично є датою, коли відбувся захист порушеного права позивача, а не датою появи у відповідача обов`язку з виплати позивачу вказаної компенсації.

Як наслідок, сума до виплати позивачу при звільненні мала включати в тому числі компенсацію за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за 2017 2019 роки.

Судом під час розгляду справи № 200/10257/21 не було вирішено питання про розмір відшкодування (середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації), отже такий розмір буде встановлено в межах даної справи.

Щодо строків виплати грошової допомоги при звільненні, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 102 Закону № 580-VIII пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-XII) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України «Про Національну поліцію» проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ України або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України «Про державну службу», […] виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби […].

Згідно з ч. 4 ст. 9 Закону № 2262-XII виплата зазначеної в частинах першій та другій цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється […] Національною поліцією України, […] за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їхнє утримання.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 Закону № 2262-XII поліцейським, […], звільненим зі служби безпосередньо з посад, займаних в […] Національній поліції, […] виплата одноразової грошової допомоги з підстав, передбачених частинами першою та другою цієї статті, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких вони працювали.

Порядок призначення та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні поліцейським визначено постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» (далі Порядок № 393).

Відповідно до п. 3 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 6 квітня 2016 року № 260 (далі Порядок № 260), грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Суд повторно зауважує, що непоширення норм КЗпП України на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ/поліції стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Разом із цим враховуючи приписи ст. 116 КЗпП України, зважаючи на відсутність між сторонами спору щодо належної позивачу суми одноразової грошової допомоги, при звільненні відповідач обмежений строком для проведення повного розрахунку з позивачем, оскільки такий розрахунок мав бути проведений саме в день звільнення позивача зі служби.

Як наслідок, сума до виплати позивачу при звільненні мала включати в тому числі одноразову грошову допомогу при звільненні.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 440/4332/18, від 13 лютого 2020 року у справі № 809/698/16, від 6 березня 2020 року у справі №1240/2162/18, від 27 квітня 2020 року у справі № 812/639/18, від 22 травня 2020 року у справі № 320/1263/19.

Таким чином, відповідачем протиправно при здійсненні остаточного розрахунку із позивачем, який мав місце 17 грудня 2021 року (дата зарахування на картковий рахунок позивача суми компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за 2017 2019 роки, а.с. 14), не здійснено нарахування та виплату позивачу середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільнені.

Як наслідок, позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки в розрахунку при звільнені в сумі 124 023,80 грн, суд зазначає наступне.

Як вже вказувалось судом, згідно ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, саме на судовий орган у випадку наявності спору щодо належних до виплати сум при звільненні законодавцем покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування звільненому працівникові, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Враховуючи зазначене суд вважає за необхідне визначити вказану суму відшкодування (середнього заробітку) та стягнути її з відповідача.

Середній заробіток працівника згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України Про оплату праці визначається за правилами, наведеними у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно абз. 1, 3 п. 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до абз. 1, 3 п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Пунктом 8 вказаного Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно п. 9 розділі І Порядку № 260 обчислення розміру грошового забезпечення поліцейських визначається виходячи з календарних днів у місяці.

Враховуючи наведене, середній заробіток (грошове забезпечення) позивача за час затримки розрахунку при звільненні має розраховуватись виходячи з виплат за останні 2 календарних місяців служби позивача (грудень 2020 року січень 2021 року).

Відповідно до довідки грошове забезпечення позивача у період грудень 2020 року січень 2021 року склало 26 346,22 грн (грудень 2020 року - 13 379,45 грн, січень 2021 року - 12 966,77 грн) (а.с. 18).

Розмір середньомісячного заробітку позивача за вказані місяці склав 13 173,11 грн (13 379,45 грн + 12 966,77 грн / 2).

Загальна кількість календарних днів у грудні 2020 року та у січні 2021 року склала 62 дні.

Розмір середньоденного грошового забезпечення позивача за склав 424,94 грн. (13 173,11 грн / 31 = 424,94 грн).

Як встановлено судом, при звільненні позивача (15 лютого 2021 року) відповідач мав виплатити позивачу:

- 14 109,12 грн - грошове забезпечення, нараховане на день звільнення;

- 76 947,00 грн - одноразова грошова допомога при звільненні;

- 1 024,70 грн - додаткова доплата на період карантину, спричиненого коронавірусом SARS-CoV-2;

- 22 097,60 грн - компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 2019 роки (а.с. 60);

всього 114 178,42 грн.

12 лютого 2021 року позивачу було сплачено 8 148,62 грн (після утримання податків та зборів 7 986,00 грн).

Отже, сума своєчасно не сплачена позивачу при звільненні (15 лютого 2021 року) склала 106 029,80 грн.

Велика Палата Верховного Суду 26 червня 2019 року ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16 та зазначила, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

30 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, ухвалив постанову у справі № 480/3105/19 (провадження № К/9901/5696/20), в якій зазначив, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи наведене вище, беручи до уваги приписи абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року за № 13 (щодо наведення у рішенні суду розрахунку стягуємої суми), сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні розраховується судом, виходячи з наступного.

Своєчасно не сплачена позивачу при звільненні сума в розмірі 106 029,80 грн у відсотковому співвідношенні до загальної суми до виплати позивачу при звільненні (114 178,42 грн) складає 92,86%.

За період з 16 лютого 2021 року по 24 лютого 2021 року (включно): 424,94 грн * 9 (дні затримки) * 92,86% (відсоток залишку невиплаченої позивачу суми станом на 16 лютого 2021 року) = 3 551,39 грн.

24 лютого 2021 року позивачу сплачено 5 960,50 грн (після утримання податків та зборів 5 841,54 грн); залишок заборгованості склав 100 069,30 грн, що склало 87,64% від загальної суми виплати при звільненні.

За період з 25 лютого 2021 року по 10 березня 2021 року (включно): 424,94 грн * 14 (дні затримки) * 87,64% (відсоток залишку невиплаченої позивачу суми станом на 25 лютого 2021 року) = 5 213,84 грн.

10 березня 2021 року позивачу сплачено 76 947,00 грн (після утримання податків та зборів 75 792,79 грн); залишок заборгованості склав 23 122,30 грн, що склало 20,25% від загальної суми виплати при звільненні.

За період з 11 березня 2021 року по 29 липня 2021 року (включно): 424,94 грн * 141 (дні затримки) * 20,25% (відсоток залишку невиплаченої позивачу суми станом на 11 березня 2021 року) = 12 133,10 грн.

29 липня 2021 року позивачу сплачено 1 024,70 грн (після утримання податків та зборів 1 009,33 грн); залишок заборгованості склав 22 097,60 грн, що склало 19,35% від загальної суми виплати при звільненні.

За період з 30 липня 2021 року по 17 грудня 2021 року (включно): 424,94 грн * 141 (дні затримки) * 19,35% (відсоток залишку невиплаченої позивачу суми станом на 30 липня 2021 року) = 11 593,85 грн.

17 грудня 2021 року позивачу сплачено 22 097,60 грн (після утримання податків та зборів 21 766,14 грн); заборгованість 0 грн.

Всього сума середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача з відповідача за час затримки розрахунку при звільненні станом на 17 грудня 2021 року складає 32 492,18 грн.

Отже, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки в розрахунку при звільнені підлягають задоволенню частково в сумі 32 492,18 грн.

Щодо доводів відповідача про те, що позивач звернувся із даним позовом із пропуском строку для такого звернення, суд зазначає, що питання поновлення зазначеного строку було вирішено судом при відкритті провадження у справі та під час розгляду заяви відповідача про залишення адміністративного позову позивача без розгляду.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходить з такого.

Згідно з ч. 1ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 1 ст. 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до квитанції № 60958577 від 15 лютого 2022 року позивачем за розгляд цієї справи сплачено судовий збір у розмірі 1 240,24 грн (а.с. 32).

Згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог […].

Відповідно до ч. 8 цієї ж статті якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача в частині визнання протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не здійснені нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, а позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільнені за висновком суду підлягають задоволенню частково, керуючись приписами ч.ч. 3, 8 ст. 139 КАС України суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрат зі сплати судового збору в розмірі 1 000,00 грн.

Розглядаючи клопотання позивача про стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу в сумі 3 000,00 грн, суд виходить з наступного.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1 - 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до ч. 3 цієї ж статті для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч. 4 даної статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 5).

У разі недотримання вимог ч. 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7).

Як вбачається з ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем суду надано:

- копію договору про надання юридичних (адвокатських) послуг від 15 липня 2021 року, укладеного між позивачем (Клієнтом) та ОСОБА_2 (Адвокатом), відповідно до п. 1.2 якого Адвокат приймає на себе обов`язки надавати юридичну допомогу та представляти інтереси Клієнта в [..] судах всіх рівнів […]. Без обмеження повноважень; згідно п. 4.1 договору на визначення розміру гонорару адвоката впливають строки та результати вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належно виконання окремих доручень клієнта; обсяг правової допомоги враховується при визначені обґрунтованого розміру гонорару (а.с. 23);

- копію акта надання юридичних (адвокатських послуг) від 27 січня 2022 року, згідно якого Адвокатом Овчаренко О.О. на виконання договору від 15 липня 2021 року надано правову допомогу наступного характеру: 1) ознайомлення з документами ОСОБА_1 щодо звільнення зі служб из поліції, попередня консультація стосовно характеру спірних правовідносин, оцінка правової позиції судів України, підготування та направлення адвокатського запиту та інших документів (1 година) - 750,00 грн; 2) складання та роздруківка у двох примірниках позовної заяви, підготування копій матеріалів для сторін (на 48 арк), складання акту надання юридичних послуг, акту здійснення розрахунку, направлення позову до Донецького окружного адміністративного суду (3 години) - 2 250,00 грн; 3) участь в суді при розгляді справи (2 години) - 500,00 грн; всього - 4 500,00 грн (а.с. 20);

- копію акту здійснення розрахунку за надані юридичні (адвокатські) послуги за договором про надання юридичних (адвокатських) послуг від 15 липня 2021 року, між Адвокатом Овчаренко О.О. та Тараном О.О., відповідно до якого на момент звернення до суду із позовною заявою Адвокатом Овчаренко О.О. надано правову допомогу наступного характеру: 1) ознайомлення з документами ОСОБА_1 щодо звільнення зі служб из поліції, попередня консультація стосовно характеру спірних правовідносин, оцінка правової позиції судів України, підготування та направлення адвокатського запиту та інших документів (1 година) - 750,00 грн; 2) складання та роздруківка у двох примірниках позовної заяви, підготування копій матеріалів для сторін (на 48 арк), складання акту надання юридичних послуг, акту здійснення розрахунку, направлення позову до Донецького окружного адміністративного суду (3 години) - 2 250,00 грн. В акті також зазначено, що ОСОБА_1 сплатив узгоджений сторонами гонорар в розмірі 3 000,00 грн готівкою 27 січня 2022 року (зв.бік а.с. 20).

Відповідач у відзиві на позов заперечує проти задоволення клопотання позивача про стягнення витрат на правничу допомогу та зазначає, що заявлена сума витрат є завищеною, неспівмірною із кількістю витраченого часу та вартістю. Зокрема, згідно акта наданих послуг, на ознайомлення із документами, консультації, підготування правової позиції адвокатом було витрачено 1 годину вартістю 750,00 грн; на складання та направлення позовної заяви 3 години, вартістю 2 250,00 грн, але при цьому адвокатом Овчаренко О.О. вже було сформовано правову позицію у справі 200/10257/21, за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, де однією із вимог позивача було стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Крім цього відповідач зазначив, що позивачем не доведено, що витрати, які він поніс внаслідок укладання договору про надання правничої допомоги, є фактичними та неминучими (а.с. 48-49).

За правилами оцінки доказів, встановлених ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Надаючи правову оцінку наданим доказам, суд зазначає, що положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Положення ч. 1 та 2 ст. 134 КАС України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону Закон України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Статтею 30 Закону № 5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Суд зазначає, що згідно п. 2.3 договору про надання юридичних (адвокатських) послуг від 15 липня 2021 року «Клієнт несе обов`язки зі сплати гонорару Адвокату в розмірі та в строк згідно цього Договору, але при цьому договором не встановлено розміру гонорару (фіксована або погодинна оплата), та порядку його сплати.

Крім цього, як вбачається з відомостей, які містяться в автоматизованій системі документообігу Донецького окружного адміністративного суду (Комп`ютерна програма «Діловодство спеціалізованого суду»), позивачем у позовній заяві, за наслідком розгляду якої Донецьким окружним адміністративним судом було прийнято рішення від 1 листопада 2021 року у справі № 200/10257/21 (а.с. 9-13) містились вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу суму середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019, 2021 роки (а.с. 66-68).

При цьому акт здійснення розрахунку за надані юридичні (адвокатські) послуги за договором про надання юридичних (адвокатських) послуг від 15 липня 2021 року, містить відомості про те, що адвокат Овчаренко О.О. надав правову допомогу ОСОБА_1 наступного характеру: 1) ознайомлення з документами ОСОБА_1 щодо звільнення зі служб из поліції, попередня консультація стосовно характеру спірних правовідносин, оцінка правової позиції судів України, підготування та направлення адвокатського запиту та інших документів (2 години) - 1 500,00 грн; 2) складання та роздруківка у двох примірниках позовної заяви, підготування копій матеріалів для сторін (на 36 арк), складання акту надання юридичних послуг, акту здійснення розрахунку, направлення позову до Донецького окружного адміністративного суду (4 години) - 3 000,00 грн (а.с. 71).

Як вбачається зі змісту позовної заяви, поданої в межах даної справи, та позовної заяви, поданої в межах адміністративної справи № 200/10257/21, обґрунтування позовних вимог позивача є практично ідентичними (а.с. 1-3, 67-68).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведе, що такі витрати були не лише фактичними, але й неминучими, а їх розмір є обґрунтованим.

Суд вважає обґрунтованими доводи відповідача про те, що заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на правову допомогу є завищеним, крім цього, зазначені витрати не є неминучими, так як значний обсяг наданих адвокатом послуг не потребував здійснення тих заходів, які зазначені в акті здійснення розрахунку за надані юридичні (адвокатські) послуги.

За висновком суду, відповідають критерію реальності, розумності їхнього розміру, співмірності та неминучості їх понесення витрати на правову допомогу у розмірі 1 000,00 грн.

Разом із цим, враховуючи висновок суду про часткове задоволення позовних вимог позивача, керуючись приписами ч.ч. 3, 8 ст. 139 КАС України, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання позивача про стягнення судових витрат на правничу допомогу в розмірі 700,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2-4, 12, 72-78, 90, 132, 134, 139, 244-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (, зареєстроване місцезнаходження: 87517, Донецька область м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області, яка полягає у не здійснені у день фактичного розрахунку із ОСОБА_1 нарахування та виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області (, зареєстроване місцезнаходження: 87517, Донецька область м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в сумі 32 492 (тридцять дві тисячі чотириста дев`яносто дві) грн 18 коп.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області (, зареєстроване місцезнаходження: 87517, Донецька область м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 000 (одна тисяча) грн 00 коп.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області (, зареєстроване місцезнаходження: 87517, Донецька область м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати на правову допомогу у розмірі 700 (сімсот) грн 00 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.П. Волгіна