Справа № 260/7970/21
Суддя: Дору Ю.Ю.
Дата ухвалення: 2022-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

15 вересня 2022 рокум. Ужгород№ 260/7970/21

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дору Ю.Ю., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі відповідач, ДПС України) у якому просить: Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення повного розрахунку із ОСОБА_1 на день виключення із списків особового складу Південного регіонального управління та всіх видів забезпечення, а саме невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016 рік, доплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016 рік, доплати індексації грошового забезпечення за період з грудня 2015 року по грудень 2016 року, доплати одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої ст. 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні з дня звільнення з військової служби до дня фактичного розрахунку - 29.11.2021, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 № 100; Звільнити від сплати судового збору на підставі пунктів 1, 12 та 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що Наказом Голови Державної прикордонної служби України від 05 грудня 2016 року №1222-ос «По особовому складу» Позивача було звільнено з військової служби за пунктом «б» частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я), у військовому званні «полковник». На підставі вказаного вище наказу, наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 14 грудня 2016 року № 489-ос «По особовому складу» виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення управління у запас ЗСУ за тими самими підставами. Вказує, що звільнення Позивача з військової служби мало наслідком виникнення у Відповідача обов`язку щодо проведення з ним повного розрахунку за всіма видами забезпечення ще 14 грудня 2016 року, разом з тим, відповідачем лише 29.11.2021 року проведено остаточний розрахунок при звільненні.

Позивач вважає протиправними дії відповідача щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні, тому звернувся до суду з даним позовом. Просить позов задовольнити повністю.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 січня 2022 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому в задоволенні позову просить відмовити. Зазначає, що вимога Позивача про стягнення з Відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні є передчасною з огляду на те що дата фактичного розрахунку невідома, а отже неможливо виконати обов`язок суду щодо визначення розміру середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, як і прийняті судом рішення щодо інших позовних вимог від яких залежить наявність або відсутність у Відповідача обов`язку сплати такого середнього заробітку. Вказує, що відповідач, за період з 15 грудня 2016 року по 15 травня 2020 року, уже поніс відповідальність передбачену ст.116 та ст.117 КЗпП України виплативши Позивачу середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні відповідно до судових рішень справах №260/614/19 та №260/2195/20. Відповідач не погоджується з розрахунком позивача щодо суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні. ІНФОРМАЦІЯ_2 вважає обставини та доводи, які наведені в позові є необґрунтованими та безпідставними.

11 лютого 2022 року позивачем подано до суду відповідь на відзив у якому проти відзиву заперечив, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 березня 2022 року зупинено провадження у справі.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2022 року поновлено провадження у справі.

Відповідно до положень ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.262 КАС України.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено та визнається відповідачем, що з червня 1995 року ОСОБА_1 проходив військову службу в Державній прикордонній службі України на посадах осіб офіцерського складу.

Наказом Голови Державної прикордонної служби України від 05 грудня 2016 року №1222-ос «По особовому складу» Позивача було звільнено з військової служби за пунктом «б» частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я), у військовому званні «полковник». На підставі вказаного вище наказу, наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 14 грудня 2016 року № 489-ос «По особовому складу» виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення управління у запас ЗСУ за тими самими підставами.

Разом з тим, позивач вказує, що з ним не проведено повного розрахунку за всіма видами забезпечення 14.12.2016, тому і звернувся до суду.

Судом встановлено, що 27.03.2020 р. Південним регіональним управлінням виплачено Позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016 рік у розмірі 4 509,56 грн.; 16.01.2021 р. на виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 липня 2020 року, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року у справі № 260/401/20 Південним регіональним управлінням виплачено Позивачу доплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік у розмірі 2 705,74 грн.; 29.11.2021 р. на виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2021 року у справі № 260/1352/21 Південним регіональним управлінням виплачено Позивачу доплату індексації грошового забезпечення за період з грудня 2015 року по грудень 2016 року та доплату одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої ст. 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 69 426,62 грн.

Позивач вважає, що оскільки всіх належних йому виплат відповідачем у день його звільнення не проведено, то відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку. Наведене і зумовило позивача звернутись до суду з даним позовом.

Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.

Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормами ч.ч. 1, 5 ст. 14 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» №661-IV від 03.04.2003 р. передбачено, що до особового складу Державної прикордонної служби України входять військовослужбовці та працівники Державної прикордонної служби України. Комплектування Державної прикордонної служби України військовослужбовцями і проходження ними військової служби здійснюються на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 25 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» військовослужбовці Державної прикордонної служби України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства. Соціальний захист працівників Державної прикордонної служби України забезпечується на загальних підставах відповідно до законодавства про працю, якщо інше не передбачено трудовим договором.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення згідно з положеннями ч. 2 зазначеної статті входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Пунктом 292 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115/2009, визначено, що після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за обраним місцем проживання.

При цьому, пункт 293 вказаного Положення містить імперативні приписи про те, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби, розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.

Крім того, відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Отже, звільнення Позивача з військової служби мало наслідком виникнення у Відповідача обов`язку щодо проведення з ним повного розрахунку за всіма видами забезпечення, у тому числі грошового забезпечення.

Судом встановлено, що станом на день звільнення ОСОБА_1 , відповідач не провів з позивачем остаточного розрахунку при звільненні 14 грудня 2016 року.

Так, спірні правовідносини виникли з приводу застосування до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) відповідальності, передбаченої нормами ст. 117 Кодексу законів про працю України, за затримку розрахунку при звільненні, що проявилася у несвоєчасній виплаті належних позивачу сум розрахунків за всіма видами забезпечення, в тому числі грошового забезпечення..

Ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Положеннями ч. 4 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-XII від 25.03.1992 визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовці визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України та іншими нормативно-правовими актами.

Слід зазначити, що ні Законами України "Про військовий обов`язок і військову службу", «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ні Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України №558 від 25.06.2018, ані іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби.

Водночас, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відтак, у даному випадку застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми трудового законодавства.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 31 жовтня 2019 року у справі №825/598/17 та від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/18.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексом законів про працю (далі КЗпП України), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Нормами ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідальність роботодавця за час затримки розрахунку при звільненій працівника визначена, зокрема нормами ст. 117 КЗпП України.

Так, вказаною статтею встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування ч. 1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Як встановлено судом вище, та підтверджується матеріалами справи, що не в день звільнення, а зі сплином часу, а саме - 27.03.2020 р., 16.01.2021 р. та 29.11.2021 р. відповідач здійснив виплату Позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016 рік у розмірі 4 509,56 грн.; доплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік у розмірі 2 705,74 грн.; доплату індексації грошового забезпечення за період з грудня 2015 року по грудень 2016 року та доплату одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої ст. 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 69 426,62 грн. відповідно.

Таким чином, суд вважає, що оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, позивач має право на підставі ст. 117 КЗпП України отримати середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

Разом з тим, суд не може погодитися з розрахунком суми середнього розміру грошового забезпечення, здійсненого позивачем в порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995.

Так, сума середнього грошового забезпечення за несвоєчасну виплату належних позивачу сум розрахунків за всіма видами забезпечення, в тому числі грошового забезпечення в сумі 76641,92 грн. за підрахунками позивача становить 1107216,54 грн., що не можна вважати співмірною, оскільки така значно перевищує суму самої невиплати належних позивачу сум розрахунків за всіма видами забезпечення, в тому числі грошового забезпечення.

При вирішенні питання щодо суми середнього заробітку, яка підлягає виплаті відповідачем на користь позивача, суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц. Так, у вказаній поставні Велика Палата Верховного Суду вирішила відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Натомість сформовано нову правову позицію, відповідно до якої суд з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Проте за висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, при вирішенні цього питання суд повинен враховувати такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Згідно п. 94.5. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як видно з матеріалів справи, відповідач зобов`язаний був виплатити позивачу вихідну допомогу у день звільнення - 14 грудня 2016 року, проте виконав свій обов`язок лише 29.11.2021 року. Тому, відповідно до вимог ст.117 КЗпП України, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Щодо розрахунку суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку при звільненні суд враховує наступне.

Згідно зі ст.27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, з наступними змінами та доповненнями (далі Порядок №100).

Згідно з абзацом першим п.2 розділу ІІ Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом третім п.2 розділу ІІ Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п.8 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Оскільки позивача звільнено наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі - Відповідач) 14 грудня 2016 року № 489-ос «По особовому складу» виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення управління у запас ЗСУ за тими самими підставами, а виплати належних позивачу сум розрахунків за всіма видами забезпечення, в тому числі грошового забезпечення здійснені лише 29.11.2021 року, строк затримки розрахунку складає 1809 днів.

Згідно довідки -розрахунку, про розмір нарахованого грошового забезпечення позивача, виданої відповідачем розмір грошового забезпечення позивача у листопаді 2016 року склав 18522,22грн. та у жовтні 2016 року - 18522,22грн. Так, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 607,29 грн. (18522,22/30,5)

Таким чином, істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: виплата належних позивачу сум розрахунків за всіма видами забезпечення, в тому числі грошового забезпечення 76641,92 грн. (частка компенсації) / 1 098 587,61 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку (1809 днів) х 100 % = 0,07 %.

Отже сума, яка підлягає відшкодуванню за несвоєчасний розрахунок при звільненні з урахуванням істотної частки 0,07 становить: 607,29 грн. х 0,07 х 1809 (кількість днів затримки розрахунку) = 76 901,13 грн.

Як вбачається зі змісту позовних вимог позивач просить зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні з дня звільнення з військової служби до дня фактичного розрахунку - 29.11.2021, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 № 100 (у розмірі 1107216,54 грн.) із розрахунку 612,06 грн. в день.

В той же час, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 15 грудня 2016 року по 30 грудня 2021 року має бути виплачений позивачу у розмірі 76 901,13 грн. (з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком). Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Відповідно до абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), суд вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню частково.

Судом встановлено, що позивачем для звернення до суду було сплачено судовий збір у розмірі 11138,61 грн, про що в матеріалах справи міститься доказ квитанція № від 08.01.2022 р. Оскільки адміністративний позов задоволено частково, у відповідності до приписів ст. 139 КАС України, розподіл судових витрат здійснюється на користь позивача у розмірі 773,02 грн. (де 11138,61 - ставка судового збору сплачена позивача за звернення до суду із цим позовом/ 7% частка задоволених позовних вимог), оскільки судом не встановлено обставин, передбачених ч. 8 ст. 139 КАС України, щодо зловживання позивачем процесуальними правами або виникнення спору внаслідок неправильних дій позивача. Відповідні судові витрати належить компенсувати позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 9, 73-78, 90, 139, 241 - 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення повного розрахунку із ОСОБА_1 на день виключення із списків особового складу Південного регіонального управління та всіх видів забезпечення, а саме невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016 рік, доплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016 рік, доплати індексації грошового забезпечення за період з грудня 2015 року по грудень 2016 року, доплати одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої ст. 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні з дня звільнення з військової служби до дня фактичного розрахунку - 29.11.2021, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 № 100 у розмірі 76 901,13 грн. (сімдесят шість тисяч дев`ятсот одна гривня тринадцять копійок)

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в сумі 773,02 (сімсот сімдесят три тисячі 02 копійок)

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяЮ.Ю.Дору