Справа № 336/2222/22(2-а/336/38/2022)
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2022-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 вересня 2022 року м. Дніпросправа № 336/2222/22(2-а/336/38/2022)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Чередниченка В.Є.,

за участю секретаря судового засідання Ліненко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2022 року

в адміністративній справі №336/2222/22 (2-а/336/38/2022) за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу у місті Запоріжжя Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Усенко Антон Володимирович, до Шевченківського відділу у місті Запоріжжя Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення - відмовлено.

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку позивачем по справі з підстав порушення норм процесуального права та неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення по цій справі, яким позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що судом першої інстанції не було належним чином повідомлено позивача та його представника про дату та час судового засідання, з огляду на те, що з ухвалою про відкриття провадження та призначення справи до розгляду та повістками на 21.06.2022 та на 27.06.2022 представник позивача ознайомився через особистий електронний кабінет в Електронному суді лише 24.06.2022. Крім того, позивач звертає увагу на те, що він не отримував відзив на позовну заяву та не був обізнаний про наявність такого відзиву. Поряд із зазначеним, позивач вказує і про те, що в рішенні суду першої інстанції зазначено, що відповідач спростував наведені стороною позивача доводи вказавши, що ОСОБА_1 перебуває на консульському обліку США, однак, суд не прийняв до уваги, що у зв`язку з військовою агресією з боку Російської Федерації всі авіасполучення в Україні тимчасово зупинені.

Заслухавши пояснення апелянта та його представника, і представника відповідача по справі, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог апелянта та для скасування рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2022 року, виходячи з нижченаведених підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 прибув до України 17.03.2007 року через КПП «Козача Лопань» по паспорту НОМЕР_1 виданому 08.12.2005 терміном дії до 08.10.2010 у приватних справах.

На теперішній час ОСОБА_1 має паспортний документ громадянина Російської Федерації для виїзду за кордон НОМЕР_2 від 06.12.2019 терміном дії до 06.12.2024, виданий Генеральним Консульством Росії, м. Харків.

Відтак, у період з 08.10.2010 по 06.12.2019 громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 взагалі не мав паспортного документа.

30.05.2022 року головним спеціалістом Шевченківського відділу у місті Запоріжжям Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області Бурлака О.В. за порушення правил перебування іноземних громадян на території України складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МЗП № 001984 за ч. 1 ст. 203 КУпАП, згідно якого громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 порушив правила перебування на території України, а саме з 15.06.2007 ухиляється від виїзду за межі України після закінчення дозволеного строку перебування, що на теперішній час є порушенням Наказу МВС України від 20.07.2015 №884 «Про затвердження Порядку обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду». Зміст ст.63 Конституції України, зміст ст. 268 КУпАП роз`яснено щодо права користування юридичною допомогою, виступати рідною мовою і користування послугами перекладача, про що свідчить підпис ОСОБА_1 без будь-яких зауважень та заперечень. В протоколі зазначається, що пояснення особи додаються на окремому аркуші.

30.05.2022 року на підставі вказаного протоколу винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МЗП №002000, якою притягнено громадянина РФ ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 2720,00 грн. У постанові встановлені обставини порушення правил перебування іноземців на території України, а саме з 15.06.2007 ухиляється від виїзду за межі України після закінчення дозволеного строку перебування, що на теперішній час є порушенням Наказу МВС України від 20.07.2015 №884 «Про затвердження Порядку обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду».

Відповідно до квитанції №86374819 від 03.06.2022 року ОСОБА_1 сплатив адміністративний штраф в сумі 2720,00 грн.

30.05.2022 року начальником Шевченківського відділу у місті Запоріжжям Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області Шевченко О. постановлено рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина РФ ОСОБА_1 , яким вирішено: примусово повернути позивача до країни походження або третьої країни, зобов`язано покинути територію України у термін до 28.06.2022 року.

З даним рішення позивач ознайомився, отримав його копію, про що свідчить його особистий підпис. Крім того, зобов`язується не пізніше 28.06.2022 року залишити територію України.

Правомірність рішення відповідача про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 30.05.2022 є предметом судового розгляду у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України від 22 вересня 2011 року №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон №3773-VI).

Частиною третьою статті 9 Закону №3773-VI встановлено, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до пп. 2 п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 р. №150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Частиною першою статті 26 Закону №3773-VI встановлено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України (частина третя статті 26 Закону №3773-VI).

Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду (частина четверта статті 26 Закону №3773-VI)

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (частина п`ята статті 26 Закону №3773-VI).

За приписами статті 31 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:

де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.

Вказані положення Закону №3773-VI кореспондуються з положеннями Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23.04.2012 № 353/271/150, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21 травня 2012 р. за № 806/21119 (далі Інструкція).

Пункт 5 Розділу І Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: Підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є:

дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку;

якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

В даному випадку, судом апеляційної інстанції встановлено та не заперечується учасниками справи, що відповідач востаннє здійснив в`їзд в Україну за внутрішнім паспортним документом громадянина Російської Федерації в особистих справах 17.03.2007, та з того часу з України не виїжджав, чим порушив вимоги ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

При цьому, колегія суддів враховує, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач не звертався, статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не отримував, посвідками на тимчасове або постійне проживання не документувався, зареєстрованого шлюбу з громадянкою України не має, дітей громадян України, батьком яких зареєстрований позивач також не має, реєстрації місця проживання в Україні також не має.

Доказів протилежного позивачем не надано, так як і не надано доказів вчинення останнім дій з легалізації свого перебування на території України протягом 16 років.

Крім того, матеріали даної справи не містять та позивачем не наведено доказів, що останній підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

З доводів позивача слідує, що останній вважає неможливим повернення до країни походження (Російської Федерації) з огляду на можливі переслідування за власні переконання, з урахуванням систематичного порушення прав людини, різким погіршенням життєдіяльності тощо, а неможливість виїзду у третю країну (країни Евросоюзу, Молдову) мотивує відсутністю відповідного візового документа та неможливістю придбати страховий поліс.

Водночас, у паспортному документі позивача 51 №2737669 виданому 08.12.2005 терміном дії до 08.10.2010 ,за яким він прибув в Україну 17.03.2007, наявна відмітка про взяття на консульський облік у США, де він згадуваний паспортний документ і отримав, що дає позивачу право повернутись не тільки у ті країни, які він перелічив у позові, а й у США.

При цьому, доводи позивача щодо тимчасової відсутності авіасполучення в Україні у зв`язку з військовою агресією з боку Російської Федерації не свідчать про наявність об`єктивних перешкод, які б унеможливлювали виїзд позивача з території України, у тому числі до США, оскільки позивач не позбавлений можливості виїхати до іншої країни, з якої можливо здійснити виліт до США.

Крім того, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що за власними поясненнями, які позивач склав 30.05.2022, він просив не застосовувати до нього видворення з території України не з тих підстав, які виклав у позові, а посилаючись на те, що має право отримати посвідку на проживання в Україні як онук уродженця України.

Проте, як зазначалось вище, протягом 16 років позивач не вживав жодних заходів для легалізації свого проживання в Україні без будь-яких поважних причин, що не спростовано останнім.

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачено положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а тому правові підстави для визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 30.05.2022 року відсутні.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземців або осіб без громадянства за межі території України визначені ст. 288 КАС України.

Частиною 2 статті 288 КАС України передбачено, що адміністративні справи, визначені цією статтею, розглядаються судом за обов`язкової участі сторін у десятиденний строк з дня подання позовної заяви.

Відповідно до ст. 268 КАС України у справах, визначених статтями 273-277, 280-283-1, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.

Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.

Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Пунктом 2 частини 1 статті 127 КАС України встановлено, що часом вручення повістки вважається день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи.

Згідно з п. 5.8 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21, офіційна електронна адреса - сервіс Електронного кабінету ЄСІТС, адреса електронної пошти, вказана користувачем в Електронному кабінеті ЄСІТС, або адреса електронної пошти, вказана в одному з державних реєстрів. Адреса електронної пошти, що використовується при реєстрації Електронного кабінету, не може бути зареєстрована на доменних іменах, використання яких заборонено законодавством України.

З матеріалів справи встановлено та не заперечується учасниками справи, що представник позивача адвокат Усенко Антон Володимирович зареєстрований в ЄСІТС та отримав офіційну електронну адресу.

На зазначену офіційну електронну адресу судом першої інстанції було надіслано та доставлено до електронного кабінету 24.06.2022 ухвалу про відкриття провадження від 15.06.2022 з повісткою про виклик у судове засідання на 27.06.2022 об 11:00 год (а.с. 30).

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції під час розгляду даної справи не було порушено норм процесуального права, оскільки у судове засідання, призначене на 27.06.2022 позивач та його представник не з`явились, хоча були повідомлені про дату, час та місце його проведення відповідно до положень ст. 268 КАС України.

При цьому, посилання позивача на висновки Верховного Суду, викладені у поставні від 12.04.2021 у справі №400/1832/20 є безпідставними, оскільки такі висновки суду касаційної інстанції не є релевантними до спірних правовідносин.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи, тому рішення суду першої інстанції у даній справі про відмову у задоволенні позову підлягає залишенню без змін.

Доводи апеляційної скарги позивача спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 272, 288, 310, 316, 321, 322, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2022 року у справі №336/2222/22 (2-а/336/38/2022) залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суд набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку, встановленому ст. 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов

суддя В.Є. Чередниченко