Справа № 640/8765/22
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2022-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2022 року м. Київ № 640/8765/22

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С.,розглянув в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області
провизнання протиправним та скасування рішення від 08.11.2021

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 із позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 08.11.2021 про заборону в`їзду в Україну строком до 08.11.2024.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.06.2022 залишено позовну заяву без руху та надано строк на усунення недоліків, про які вказано в ухвалі суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2022 відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.10.2019 ОСОБА_1 отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 . Рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 08.11.2021 заборонено позивачу в`їзд в Україну строком на три роки. Оскаржуване рішення прийнято на підставі листа Управління міграційної поліції ГУНП у м. Києві від 08.11.2021 №51912/1/8010-21 (№ 1997/125/20/03-2021). В свою чергу, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва по справі №640/38185/21 від 02.06.2022 задоволено позовні вимоги позивача, визнано протиправним та скасовано рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 09.11.2021 № 1921 про скасування посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 . В той же час, скасоване рішення від 09.11.2021 № 1921 також було прийнято на підставі листа Управління міграційної поліції ГУНП у м. Києві від 08.11.2021 №51912/1/8010-21 (№ 1997/125/20/03-2021), що свідчить про протиправність оскаржуваного рішення від 08.11.2021. Крім того, лист Управління міграційної поліції ГУНП у м. Києві (вх. № 51912/1/8010-21 від 08.11.2021) та оскаржуване рішення про заборону в`їзду не відповідають вимогам Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства від 17.12.2013 № 1235), оскільки не містять обґрунтованих підстав для прийняття рішення про заборону особі в`їзду в Україну, також оскаржуваному рішенні не зазначено фактичних даних щодо вчинення або можливості вчинення саме позивачем конкретних протиправних дій, які загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

У відзиві на позовну заяву відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив, з огляду на те, що згідно ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну. Так, відповідно до зазначеної норми в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, зокрема в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю. Так, оскаржуване рішення було винесено на підставі листа Управління міграційної поліції ГУНП у м. Києві від 08.11.2021 № 1997/125/20/03-2021, яке є обґрунтованою підставою вважати, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці, громадському порядку та національним інтересам України, у зв`язку з чим, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області правомірно прийняло спірне рішення про заборону в`їзду строком на три роки.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином російської федерації.

17.10.2019 ОСОБА_1 отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 терміном дії до 27.09.2022.

З того часу позивач проживає в Україні за адресою: АДРЕСА_1 у власному будинку, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.

08.11.2021 до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області надійшов лист від Управління міграційної поліції ГУНП у м. Києві вих. № 1997/125/20/03 - 2021 від 08.11.2021 «Про скасування посвідки на тимчасове проживання та прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну».

08.11.2021 рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №251 згідно звернення, що надійшло до УМП ГУНП у м. Києві за Вх. №1248 від 05.11.2021 встановлено, що громадянин російської федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 причетний до протиправної діяльності, пов`язаної з рейдерськими захопленнями підприємств та інших активів на території міста Києва та інших областей, у зв`язку з чим, керуючись ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» заборонено в`їзд в Україну від 08.11.2021 строком на 3 (три) роки.

Вважаючи вказане рішення протиправним, необґрунтованим таким, що винесено із порушенням норм чинного законодавства, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Розглядаючи адміністративну справу по суті, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Законом, який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, є Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до п.п.6, 8, 17 ч.1 ст.1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом; посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Як зазначено в ч.3 ст.3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Як передбачено ч.3 ст.5 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах четвертій - п`ятнадцятій та вісімнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на тимчасове проживання..

Згідно до ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду;

За наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.

Рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.

Рішення про заборону в`їзду в Україну приймається, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Порядок прийняття ДМС України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (далі - особи), перебування яких на території України не дозволяється, визначає Інструкція про порядок прийняття ДМС України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 № 1235 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 11.01.2014 за № 25/24802 (далі - Інструкція).

Відповідно до п. З Інструкції рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС України та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абз. 2, 3 та 7 ч. 1 ст. 13 Закону.

Відповідно до п. 4 Інструкції рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС України та її територіальними органами за ініціативою, зокрема, підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно- розшукової діяльності.

Пунктом 5 Інструкції визначено, що після отримання даних, які обґрунтовують необхідність заборони в`їзду в Україну особі, органи та підрозділи, визначені у п. 4 цієї Інструкції, надсилають до ДМС України або її територіальних органів обґрунтоване звернення (довідку, рапорт), в якому зазначають такі відомості про особу: а) громадянство (підданство); б) прізвище, ім`я (імена) та по батькові (за наявності) особи в називному відмінку (для громадян російської федерації та республіки білорусь - російською мовою з дублюванням латиницею, для інших іноземців та осіб без громадянства - латиницею); в) дата народження (день, місяць, рік); г) стать; ґ) місце проживання; д) серія та номер паспортного документа, коли і ким виданий; е) відомості, які згідно з абз.2, 3 та 7 ч. 1 ст. 13 Закону дають підстави для прийняття рішення про заборону особі в`їзду в Україну; є) запропонований строк заборони в`їзду та відомості, які обґрунтовують його тривалість (обставини і характер вчинення іноземцем або особою без громадянства суспільно небезпечного діяння; результати перевірки особи за обліками МВС України, обліками правоохоронних органів іноземних держав та міжнародних правоохоронних організацій; наявність в особи не виконаних майнових зобов`язань перед юридичними або фізичними особами в Україні).

Відповідно до п.п. 3, 6, 9, 10 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про національну безпеку України» громадська безпека і порядок - захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз; загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України; національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз; національні інтереси України - життєво важливі інтереси людини, суспільства і держави, реалізація яких забезпечує державний суверенітет України, її прогресивний демократичний розвиток, а також безпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян.

Згідно ст. 5 Закону України «Про національну безпеку України» державна політика у сферах національної безпеки і оборони спрямована на захист: людини і громадянина - їхніх життя і гідності, конституційних прав і свобод, безпечних умов життєдіяльності; суспільства - його демократичних цінностей, добробуту та умов для сталого розвитку; держави - її конституційного ладу, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності; території, навколишнього природного середовища - від надзвичайних ситуацій.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про національну безпеку України» до складу сектору безпеки і оборони входить, зокрема, Міністерство внутрішніх справ України, Державна міграційна служба України.

Згідно з ч. 4 ст. 18 Закону України «Про національну безпеку України» Національна поліція України є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує громадську безпеку і порядок, охорону прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидію злочинності, а також надає визначені законом послуги з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

На виконання приписів ч.1 статті 7 Закону України «Про Національну поліцію» під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації.

Статтею 2 Закону України «Про Національну поліцію» на Національну поліцію покладено завдання забезпечення публічної безпеки і порядку, охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави, протидії злочинності.

Підпунктами 1-4 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що Поліція відповідно до покладених на неї завдань: здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення.

Суд зазначає, що оскаржуване рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 08.11.2021 про заборону в`їзду в Україну строком до 08.11.2024 винесено на підставі листа Управління міграційної поліції ГУНП у м. Києві від 08.11.2021 № 1997/125/20/03-2021 щодо скасування позивачу посвідки на тимчасове проживання та прийняття рішення про заборону йому в`їзду в Україну.

Зі змісту листа від 08.11.2021 № 1997/125/20/03-2021 Управління міграційної поліції ГУНП у м. Києві вбачається, що за результатами реалізації оперативної інформації було встановлено, що позивач згідно із зверненням, яке надійшло до Управління міграційної поліції ГУНП у м. Києві за вх. № 1248 від 05.11.2021, причетний до протиправної діяльності, пов`язаної з рейдерськими захопленнями підприємств та інших активів на території міста Києва та інших областей.

Також у згаданому листі зазначено, що позивач на теперішній час не перебуває в статусі підозрюваного чи обвинуваченого в кримінальному правопорушенні.

Крім того, у листі вказується, що з метою попередження порушення іноземцями та особами без громадянства міграційного законодавства та криміногенної обстановки в Україні, у ході проведенні розшукової діяльності встановлено, що позивач може бути причетним до вчинення порушень, пов`язаних з безпекою громадського порядку шляхом здійснення рейдерських захоплень, що може становити загрозу громадському порядку, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Отже, за результатами опрацювання вказаного листа, відповідач, як уповноважений орган державної влади, дійшов висновку про наявність у діях позивача загрози національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, що стало правовою підставою для винесення оскаржуваного рішення.

В той же час, суд приходить до висновку, що лист Управління міграційної поліції ГУНП у м. Києві від 08.11.2021 № 1997/125/20/03-2021 про скасування посвідки на тимчасове проживання позивача в Україні, підготовлений органами поліції в межах компетенції, визначеної Законом України «Про Національну поліцію».

У свою чергу, відповідач, отримавши відомості щодо вчинення або можливості вчинення саме позивачем конкретних протиправних дій, спрямованих на шкоду державній безпеці України, громадському порядку в Україні, з посиланням на підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» ухвалив спірне рішення.

Доводи позивача про те, що відповідач в оскаржуваному рішенні не вказав жодних фактичних обставин і доказів на підтвердження скоєння позивачем дій, які загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні не приймаються судом до уваги, оскільки в оскаржуваному рішенні викладено підстави його прийняття та зазначено, що позивач причетний до протиправної діяльності, пов`язаної з рейдерськими захопленнями підприємств та інших активів на території міста Києва та інших областей.

Крім того, суд звертає увагу позивача, що рішення про заборону в`їзду має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності кримінальних правопорушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд, проте, зміст рішення має містити обставини, з якими компетентний орган пов`язує загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Відповідно до принципів Конвенції, - пропорційності та забезпечення рівності інтересів - коли мова йде про обмеження тих чи інших прав і свобод, суд завжди звертає увагу на кілька параметрів, встановлених Конвенцією, яким мають відповідати застосовані державою заходи щодо цих прав, а саме: 1) наявність правових підстав для обмеження прав і свобод; 2) наявність легітимної мети для застосування обмежень; 3) пропорційність вжитих державою заходів щодо обмеження прав і свобод з огляду на легітимну мету, якої держава намагалася досягти.

Враховуючи викладене, аналізуючи наявні у справі докази та пояснення сторін, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення є правомірним, винесеним компетентним органом із дотримання правової процедури, крім того, останнє відповідає легітимній меті, яка виправдана суспільними інтересами українського суспільства.

Разом з тим, судом не приймається до уваги посилання позивача на рішення Окружного адміністративного суду по справі №640/38185/21 від 02.06.2022 з подібних правовідносин, оскільки остання скасоване постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.09.2022.

Так у вказаній постанові колегія суддів дійшла правового висновку, що встановлені Управлінням міграційної поліції ГУНП у м. Києві обставини вказують на наявність загрози національній безпеці, громадському порядку та національним інтересам України, у розумінні ч.1 ст.1 Закону України "Про національну безпеку України", а відтак, дані обставини також підтверджують правомірність оскаржуваного рішення та необґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати не підлягають розподілу.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог громадянина російської федерації ОСОБА_1 - відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя А.С. Мазур