Справа № 1.380.2019.005889
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2022-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.005889
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2022 року зал судових засідань №11

Львівський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Гулика А. Г.,

за участю:
секретаря судового засідання Лєбєдєва Д.Ю.,

представника позивача Заяць О.І.,

представників відповідачів Задерецького А.В., Бучковського С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, стягнення грошового забезпечення

в с т а н о в и в:
I. Стислий виклад позиції учасників справи
до Львівського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач-1) код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 , в якому позивач, з урахуванням уточнень позовних вимог від 04.04.2022 та уточненого розрахунку ціни позову від 07.06.2022, просить:

- визнати протиправними дії відповідача військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати позивачу розрахунку при його звільненні у строки, передбачені Законом;

- стягнути з відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач-2) на користь позивача 371471,78грн, у тому числі: невиплачене грошове забезпечення у розмірі 1263,41грн; невиплачену заробітну плату за липень 2019 року у розмірі 13516,25грн; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.04.2019 і до дати винесення судового рішення у цій справі.

Позов обґрунтований тим, що позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 та відповідно до наказу від 07.08.2019 №119 виключений зі списків особового складу вказаної військової частини, у зв`язку зі звільненням зі служби. Проте, на день виключення зі списків особового складу відповідач не провів з ним повного розрахунку, зокрема не виплатив заробітну плату за липень 2019 року в сумі 13516,25 грн. Крім того, на думку позивача він має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку за період з 07.08.2019 по день фактичного розрахунку.

04.04.2022 до суду від представника позивача надійшли уточнення позовних вимог, в яких повідомляється про виплату позивачу відповідачем-2 12.12.2019 грошових коштів у сумі 113522,43грн. З урахуванням нарахованого грошового забезпечення при звільненні у розмірі 114785,84грн., представник позивача вважає, що до сплати залишилось 1263,41 грн (з розрахунку 114785,84грн 113522,43грн). Водночас, на думку представника позивача, невиплаченою залишилась заробітна плата за липень 2019 року. А відтак, позивач має право на компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.08.2019 по дату ухвалення рішення у цій справі.

Також звертає увагу на те, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27.07.2020 у справі №1.380.2019.004656, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.07.0221, змінено дату звільнення позивача з військової служби, а також дату виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення на 13.04.2020.

07.06.2022 до суду від представника позивача надійшов уточнений розрахунок ціни позову, в якому вона просить стягнути з відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача 371471,78грн, у тому числі: невиплачене грошове забезпечення у розмірі 1263,41грн; невиплачену заробітну плату за липень 2019 року у розмірі 13516,25грн; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.04.2020 і до дати винесення судового рішення у цій справі.

06.07.2022 від представника відповідача-2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти задоволення позову заперечує. Відзив обґрунтований тим, що позивача звільнено з військової служби в запас та з 07.08.2019 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Відповідно до грошового атестату серії ЗУ №3423798 позивачу виплачено такі види грошового забезпечення: оклад за військовим званням 214,52грн; посадовий оклад 695,48грн; надбавка за вислугу років 50% - 455,00грн; надбавка за особливості проходження служби 65% - 887,25грн; за таємність 10% - 69,55грн; премія 105% - 730,26грн; грошова допомога на оздоровлення 13516,25грн; матеріальна допомога 2703,25грн; одноразова грошова допомога при звільненні 175711,25грн; індексація грошового забезпечення 46,68грн.

Також представник відповідача зазначає, що грошове забезпечення за липень 2019 року виплачене позивачу в нарахованому розмірі 13516,25грн. Вказана сума виплачена позивачу 12.12.2019 одночасно з вихідною допомогою при звільненні у сумі 175711,26грн.

Крім того, звертає увагу, що з виплаченого грошового забезпечення здійснено відрахування грошового забезпечення за час наданої щорічної відпустки тривалістю 26 днів у сумі 11714,08грн.

Представник відповідача спростовує доводи позивача про заборгованість за липень 2019 року у сумі 13516,25грн та заборгованість грошового забезпечення в сумі 1263,41грн. Просить звернути увагу на таблицю розрахунків, а саме суму «всього» 293524,96грн. Якщо від вказаної суми відняти зараховані кошти (178730,12грн), то залишиться 115245,29грн. В подальшому сплачено компенсацію за невикористане речове майно в сумі 113522,43грн (за мінусом військового збору 1729,22грн). Наведені розрахунки, на думку представника відповідача, свідчать про своєчасний та повний розрахунок з позивачем. Відтак, підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.

12.07.2022 від представника відповідача-1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти задоволення позову заперечує. Відзив обґрунтований тим, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27.07.2020 у справі №1.380.2019.004656, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.07.0221, змінено дату звільнення позивача з військової служби, а також дату виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення на 13.04.2020. Вказане рішення набрало законної сили 27.07.2020. Відтак, на думку представника відповідача-1 саме з 27.07.2020 у нього виник обов`язок щодо виплати позивачу належних при звільненні сум.

06.09.2022 від представника позивача до суду надійшли письмові пояснення, в яких вона зазначає, що відповідачі не вказують конкретної дати, коли позивачу виплатили грошове забезпечення за липень 2019 року. З виписки за банківською карткою позивача від 06.09.2022 вбачається, що за період з 01.08.2018 по 13.09.2019 на його банківський рахунок надійшли кошти в сумі 178730,12грн. Представник позивача припускає, що вказана сума включає вихідну допомогу при звільненні 175715,26 грн. та кошти у сумі 3014,86грн. Водночас, 3014,86грн є недостатньо для виплати грошового забезпечення за липень 2019 року у розмірі 13516,25грн.

Крім того, представник позивача визнає обставини, обґрунтовані у відзивах відповідачів, про те, що виплата грошової компенсації за речове майно здійснена в повному обсязі. Різниця в обрахунках сторін зумовлена тим, що нарахована позивачу сума 113552,43грн виплачена з відрахуванням військового збору (1,5%).

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Просила суд позов задовольнити повністю.

Представники відповідачів у судовому засіданні проти задоволення позову заперечили. Просили суд в задоволенні позову відмовити повністю.

ІІ. Рух справи
Ухвалою від 18.11.2019 суддя прийняв позовну заяву до розгляду й відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 19.12.2019 суд зупинив провадження у справі.

Ухвалою від 12.01.2022 суд поновив провадження у справі.

Ухвалою від 04.04.2022 суд залучив ІНФОРМАЦІЯ_2 співвідповідачем у справі.

Заходи забезпечення позову та доказів, у тому числі шляхом їх витребування, не вживались.

ІІІ. Фактичні обставини справи
Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 1995 року проходив військову службу в Збройних Силах України, має військове звання прапорщик, є учасником бойових дій.

З січня 2012 року ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом, укладеним на п`ять років, обіймав посаду начальника станції технічного контролю відділення радіотехнічного контролю відділу радіочастотного моніторингу військової частини НОМЕР_1 оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_4 .

05.07.2019 тимчасово виконуючий обов`язки начальника 436 окремого вузла радіоелектронної боротьби майор ОСОБА_2 видав наказ №3-РС, відповідно до якого прапорщика ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас за підпунктом а пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу - у зв`язку із закінченням строку контракту.

Тимчасово виконуючий обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_2 07.08.2019 видав наказ №119 (по стройовій частині), відповідно до котрого ОСОБА_1 з 07.08.2019 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Позивач оскаржив своє звільнення до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27.07.2020 у справі №1.380.2019.004656, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.07.0221, позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме: визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо звільнення прапорщика ОСОБА_1 з військової служби у запас за підпунктом а (у зв`язку із закінченням строку контракту) з 05.07.2019 та виключення його з 07.08.2019 зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 змінити дату звільнення прапорщика ОСОБА_1 з військової служби, а також дату виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення на 13.04.2020 шляхом внесення відповідних змін до наказу №3-РС від 05.07.2019 (по особовому складу) та наказу №119 від 07.08.2019 (по стройовій частині); стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 08.08.2019 по 13.04.2020 в сумі 110790 (сто десять тисяч сімсот дев`яносто) гривень.

Відповідно до грошового атестату серії ЗУ №3423798 позивачу виплачено такі види грошового забезпечення: оклад за військовим званням 214,52грн; посадовий оклад 695,48грн; надбавка за вислугу років 50% - 455,00грн; надбавка за особливості проходження служби 65% - 887,25грн; за таємність 10% - 69,55грн; премія 105% - 730,26грн; грошова допомога на оздоровлення 13516,25грн; матеріальна допомога 2703,25грн; одноразова грошова допомога при звільненні 175711,25грн; індексація грошового забезпечення 46,68грн.

Згідно з довідкою від 30.08.2019 №8845 про розмір щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премій для обчислення пенсії у липні 2019 року позивачу нараховане та виплачене грошове забезпечення у розмірі 13516,25грн.

Відповідно до архівної відомості №13360 за 2019 рік позивачу перераховано на картковий рахунок грошові кошти у сумі 284402,21грн грошового забезпечення, в тому числі грошове забезпечення за липень серпень 2019 року та вихідну допомогу при звільненні у сумі 175711,26грн. Крім того, 12.12.2019 позивачу перераховано грошову компенсацію за речове майно у розмірі 113552,43грн.

Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.08.2019 №119 проведено відрахування з грошового забезпечення позивача за час наданої відпустки тривалістю 26 календарних днів у сумі 11714,08грн.

Вважаючи, що відповідачі не виплатили позивачу всіх належних сум при звільненні, зокрема заробітної плати за липень 2019 року та середнього заробітку за час затримки розрахунку з 07.08.2019 по день фактичного розрахунку, позивач звернувся з цим позовом до суду.

IV. Позиція суду
Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.10.2020 у справі № 9901/929/18 та від 14.01.2021 у справі № 9901/584/19).

Зважаючи на викладене, суд зазначає про релевантність до спірних правовідносин приписів трудового законодавства з огляду на їх субсидіарний характер.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 вказаного Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 зазначеного Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене у вказаній статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП України).

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 вказаного Кодексу.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 30.10.2019 у справі №806/2473/18.

Суд встановив, що позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 07.08.2019 відповідно до наказу тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_2 07.08.2019 видав наказ №119 (по стройовій частині).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27.07.2020 у справі №1.380.2019.004656, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.07.0221, змінено дату виключення позивача зі списків особового складу військової частини на 13.04.2020.

Суд встановив, що спір між сторонами виник, у зв`язку з невиплатою, на думку позивача, при звільненні належних йому коштів, а саме:

- частини грошового компенсації за неодержане речове майно у розмірі 1263,41грн;

- грошового забезпечення за липень 2019 року у розмірі 13516,25грн.

Невиплата вказаних коштів, на думку позивача, зумовила виникнення у нього права на виплату середнього заробітку за час затримки у розрахунках при звільненні, який обраховується з дня виключення його зі списків особового складу відповідача-1 по дату винесення судового рішення у цій справі.

Згідно з витягом з наказу командиру військової частини НОМЕР_1 від 07.08.2019 №119 позивачу, зокрема належить до виплати грошова компенсація за невикористане речове майно у сумі 115281,65грн.

Відповідно до пункту 163.1 статті 163 Податкового кодексу України вказані кошти є об`єктом оподаткування військовим збором, ставка якого становить 1,5% (п.п.1.3. п.16 прим.1 підрозд.10 розд. ХХ Податкового кодексу України).

З урахуванням вказаних норм, грошова компенсація за невикористане речове майно виплачена позивачу 12.12.2019 у розмірі 113522,43грн, тобто з відрахуванням військового збору у сумі 1729,22 грн (115281,65грн 1,5% (1729,22грн) = 113522,43грн).

Вказані обставини сторонами визнаються та, у відповідності до вимог частини 1 статті 78 КАС України, не підлягають доказуванню у межах цієї справи. У суду немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Встановлюючи обставини щодо виплати позивачу грошового забезпечення за липень 2019 року у розмірі 13516,25грн. суд бере до уваги таке.

Згідно з архівною відомістю №13360 позивача з січня по грудень 2019 року йому нарахована вихідна допомога при звільненні у сумі 175711,25грн, яка виплачена разом з грошовим забезпеченням за липень 2019 року.

Загалом на картковий рахунок позивача перераховані кошти у сумі 178730,12грн. (вихідна допомога при звільненні, грошове забезпечення за липень 2019 року). Надходження вказаних коштів підтверджується виписками по банківській карті (118365,29грн за 28.08.2019 та 60364,83грн за 13.09.2019) позивача за період з 01.08.2019 по 13.09.2019 та визнається сторонами.

Суд враховує, що згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.08.2019 №119 проведено відрахування з грошового забезпечення позивача за час наданої відпустки тривалістю 26 календарних днів у сумі 11714,08грн.

З аналізу наведених обставин вбачається, що в період з 28.08.2019 по 13.09.2019 позивачу відпвовідачем-2, на фінансовому утриманні якого перебуває відповідач-1, виплачено грошове забезпечення у загальній сумі 178730,12грн, яке включає: вихідну допомогу при звільненні у сумі 175711,25грн + грошове забезпечення за липень 2019 року у розмірі 13516,25грн. - відрахування з грошового забезпечення позивача за час наданої відпустки тривалістю 26 календарних днів.

З урахуванням викладеного, суд відхиляє доводи позивача про невиплату йому грошового забезпечення за липень 2019 року, оскільки таке нараховане та виплачене разом із вихідною допомогою при звільненні двома платежами з 28.08.2019 та 13.09.2019. Суд зазначає, що зменшена сума виплати зумовлена відрахуванням з грошового забезпечення позивача за час наданої відпустки тривалістю 26 календарних днів.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовної вимоги в частині визнання протиправними дій відповідачів та стягнення на користь позивача грошового забезпечення за липень 2019 року необхідно відмовити повністю.

Щодо права позивача на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає таке.

Як встановив суд та визнається сторонами, остаточний розрахунок при звільненні з позивачем відбувся 12.12.2019, шляхом виплати йому грошової компенсації за речове майно у розмірі 113552,43грн., що підтверджується даним архівної відомості №13360.

Первісною датою виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 відповідно до наказу від 07.08.2019 №119 (по стройовій частині) було 07.08.2019.

Таким чином, у позивача виникло право на виплату середнього заробітку за затримки розрахунку при звільненні з 08.08.2019 по 11.12.2019.

Водночас, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27.07.2020 у справі №1.380.2019.004656 змінено дату виключення позивача зі списків особового складу на 13.04.2020. Вказаним судовим рішенням, зокрема, стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 08.08.2019 по 13.04.2020 в сумі 110790 грн.

Суд зазначає, що нормами КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (ст.117 КЗпП України), за час затримки у видачі трудової книжки (ч.5 ст.235 КЗпП України), за час вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням (ч.2 ст.235 КЗпП України).

Отже, положеннями статей 117, 235 КЗпП України передбачена відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника для компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Однак при порушенні трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статею 117 КЗпП України, так і за статею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

Вказана позиція суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05.08.2020 у справі №686/20491/18.

Суд встановив, що період стягнення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, встановлений рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27.07.2020 у справі №1.380.2019.004656 (з 08.08.2019 по 13.04.2020) перевищує період стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у цій справі (з 08.08.2019 по 11.12.2019).

Таким чином, задоволення позовної вимоги про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні спричинить повторне стягнення із відповідача-2 на користь позивача середнього грошового забезпечення за той самий період.

Суд зазначає, що позивач помилково трактує, що законодавець регламентує стягнення середнього заробітку за весь час затримки за кожним видом простроченого грошового забезпечення військовослужбовця та компенсації вимушеного прогулу, спричиненого протиправним звільненням.

Відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення за весь час затримки повного розрахунку задоволенню не підлягають.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положення статті 9 КАС України передбачає, що суди при вирішенні справи керуються принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

V. Судові витрати
Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 6, 9, 73-76, 242, 243, 244, 245 КАС України, суд

в и р і ш и в :
у задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, стягнення грошового забезпечення відмовити повністю.

Судові витрати між сторонами не розподіляються.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 19 вересня 2022 року.

Суддя А.Г. Гулик