Справа № 200/9739/21
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2022-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2022 року справа №200/9739/21

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),

суддів Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року у справі №200/9739/21 (головуючий І інстанції Шинкарьова І.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

-визнати протиправними дії Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, щодо невиплати позивачу заборгованості з призначеної по пенсії з 25 лютого 2020 року по 30 листопада 2020 року у розмірі 84768,30 грн.

-стягнути з Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на користь позивача заборгованість з призначеної пенсії за період 25 лютого 2020 року по 30 листопада 2020 року у розмірі 84768,30 грн.

-допустити негайне виконання постанови суду в частині присудження виплати пенсії позивачу, в межах місячної суми пенсії.

В обґрунтування позову зазначив, що на виконання судового рішення, відповідачем призначена позивачу пенсія з 25.02.2020 року та виплачена у грудні 2020 року пенсія за місяць.

Відповідачем розраховано суму заборгованості по пенсії з 25.02.2020 року по 30.11.2020 року в розмірі 84768,30 грн, однак цю заборгованість до теперішнього часу протиправно не виплачено.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованості з призначеної по пенсії з 25 лютого 2020 року по 30 листопада 2020 року у розміру 76433,51 грн.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь позивача заборгованість з призначеної пенсії за період 25 лютого 2020 року по 30 листопада 2020 року у розміру 76433,51 грн.

Рішення в частині виплати пенсії позивачу в межах місячної суми пенсії допущено до негайного виконання.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат по справі.

Не погодившись з судовим рішенням відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги .

Постановою КМУ від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщенним особам» визначено що, суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Управлінням спрямовується до розпорядника коштів інформація про необхідність виділення коштів для виконання рішень суду відносно позивача, тому виплата пенсії позивачу проводиться в межах наявних асигнувань.

Отже, управління в межах наявних повноважень вжито всі необхідні заходи з виконання в повному обсязі рішення Донецького окружного адміністративного суду по справі №200/4934/20.

Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

Позивач має статус внутрішньо переміщеної особи, звернувся до управління з 14.07.2020 з заявою про призначення пенсії.

Рішенням №107 від 06.03.2020 відмовлено ОСОБА_1 в призначення пенсії через відсутність необхідного страхового стажу.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 19.06.2020 по справі №200/4934/20, яке набрало законної сили 09.09.2020 року, визнано протиправним та скасованои рішення Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області №107 від 06.03.2020 року про відмову у призначенні пенсії віком на пільгових умовах ОСОБА_1 відповідно до абз.1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язано Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області зарахувати до спеціального стажу роботи ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до абз.1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» періоди навчання позивача з 01.09.1985 р. по 29.06.1989 р., проходження військової служби з 26.06.1989 р по 04.06.1991 р. та період роботи у «Шахті Комсомолець Донбасу» з 22.07.1991 р. по 20.02.1998 р. та з 02.03.2004 р. по 02.12.2006 р., та з 02.11.2010 р. по 31.03.2017 р., період роботи позивача у «Шахті ім. Л.1. Лутугіна» з 11.12.2006 р. по 27.04.2007 р.

Зобов`язано Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.03.2020 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до абз.1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

На виконання зазначеного судового рішення відповідачем призначено ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах з 25.02.2020 року, з грудня 2020 року позивачу нараховано та виплачено 8334,79 грн. Також пенсійним органом проведено нарахування пенсії за період з 25.02.2020 по 30.11.2020 в розмірі 76433,51 грн та ця заборгованість обліковується в управлінні як така, що буде здійснюватися за окремим фінансуванням на умовах окремого порядку, визначеного КМУ.

Позивач звернувся до відповідача з заявою щодо виплати заборгованості по пенсії.

Листом від 31 травня 2021 року №2218-2141/У-02/8-0580/21 відповідач зазначив, що позивачу в у грудні 2020 року була нарахована пенсія у розмірі 8334,79 грн. та заборгованість по пенсії за період з 25 лютого 2020 року по 30 листопада 2020 року у розмірі 84768,30 грн., згідно відпрацьованого судового рішення спрямована управлінням на виплату, яка буде здійснюватися у відповідності до ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та п. 15 постанови КМУ від 08.06.2016 р. №365. Зазначене підтверджується витягом з ППВП ПФУ від 23.10.2021.

Загальна сума заборгованості по пенсії складає 76433,51 грн, а саме:

-лютий 2020 (з 25.02.2020) - 1,436,58 грн., березень 2020 - 8332,17 грн., квітень 2020 - 8332,17 грн., травень 2020 - 8332,17 грн., червень 2020 - 8332,17 грн., липень 2020 - 8333,65 грн., серпень 2020 - 8333,65 грн., вересень 2020 - 8333,65 грн., жовтень 2020 - 8333,65 грн., листопад 2020 - 8333,65 грн.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з того, що відсутність встановленого Кабінетом Міністрів України механізму виплати нарахованих сум пенсій і відсутність відповідного фінансування не звільняє державу в особі уповноваженого органу Пенсійного фонду України від обов`язку здійснити таку виплату, і не може позбавляти особу права на отримання належних сум пенсії.

Оцінка суду.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлений обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються, зокрема,:1) права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; 6) основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки; 12) організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003.

Статтею 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частиною 3 статті 4 Закону №1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерел формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону №1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон №1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом №1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

За приписами статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-VI), пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Право на отримання пенсії є конституційною гарантією. Суми пенсії є власністю позивача, оскільки з його заробітної плати протягом трудової діяльності здійснювалися утримання (страхові внески) з метою подальшої їх виплати у вигляді пенсії при досягненні особою пенсійного віку та набуття страхового трудового стажу.

Стаття 46 Закону № 1058-VI регулює правовідносини, що виникають під час виплати пенсії за минулий час: нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми недотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії; нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрат.

Виключно цим Законом № 1058-IV визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування (стаття 5 Закону № 1058-IV).

Судом встановлено, що відповідач фактично визнає ту обставину, що пенсійні кошти за спірний період нараховані та обліковані в органі Пенсійного фонду, як заборгованість по виплаті пенсії, однак наполягає на тому, що виплату таких коштів буде здійснено після прийняття окремого порядку.

Однак, положеннями статей 9 та 47 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, зокрема, що пенсія за віком призначається та виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Згідно з нормами статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Отже, доводи відповідача щодо застосування норм Постанов Кабінету Міністрів, якими визначений порядок виплати заборгованості з пенсії внутрішньо переміщеним особам, є безпідставними, оскільки пріоритетними для застосування у спірних правовідносин є саме вимоги Закону № 1058.

Слід зазначити, що закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акту. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.

Суд зазначає, що порядок та умови отримання пенсійних виплат регулюються виключно Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Жодних змін до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з приводу особливостей виплати пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, заборгованості по пенсії Верховною Радою не приймалось.

При цьому, відсутність встановленого Кабінетом Міністрів України механізму виплати нарахованих сум пенсій не звільняє державу в особі уповноваженого органу Пенсійного фонду України від обов`язку здійснити таку виплату та не може позбавляти права особи на отримання належних їй сум пенсій.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсійної виплати, суд вважає таким, що не ґрунтується на вимогах Закону.

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

Аналогічну правову позицію викладено в зразковій справі №805/402/18-а, а також, постановах Верховного суду від 14.03.2018 у справі №243/6815/17, від 06.03.2018 у справі №243/6753/17, від 26.06.2018 у справі №185/5578/17, від 04.07.2018 у справі № 185/9746/16-а.

Отже, правових підстав для невиплати заборгованості по пенсійним виплатам судом не встановлено.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Є безпідставними доводи апелянта про втручання судом в дискреційні повноваження пенсійного органу шляхом стягнення конкретної суми, оскільки суму заборгованості визначено самим відповідачем.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Як визначено пунктами 3, 8 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, а також типові справи.

Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже зазначена справа відноситься до справ незначної складності, тому судове рішення за наслідками апеляційного розгляду в цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року у справі №200/9739/21 залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року у справі №200/9739/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 19 вересня 2022 року є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків визначених ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 19 вересня 2022 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв