Справа № 320/6529/22
Суддя: Шевченко А.В.
Дата ухвалення: 2022-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2022 року Київ № 320/6529/22

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Шевченко А.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач), в якому позивачка просила суд:

визнати протиправною бездіяльність Відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не зняття (не припинення) арешту з нерухомого майна, яке належить на праві власності позивачці, накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 44422116 від 03.09.2014, виданою Відділом державної виконавчої служби Ірпінського міського управління юстиції (реєстраційний номер записів про обтяження № 6920051 та 6920094, зареєстровані 08.09.2014 державним реєстратором Реєстраційної служби Ірпінського міського управління юстиції Київської області);

зобов`язати Відділ державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з нерухомого майна позивачки, накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 44422116 від 03.09.2014, виданою Відділом державної виконавчої служби Ірпінського міського управління юстиції (реєстраційний номер записів про обтяження № 6920051 та 6920094, зареєстровані 08.09.2014 державним реєстратором Реєстраційної служби Ірпінського міського управління юстиції Київської області) і вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяжень нерухомого майна позивачки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

У якості підстави позову позивачка зазначила, що відповідачем, всупереч вимогам чинного законодавства, безпідставно не знято (не припинено) арешт із нерухомого майна, яке належить на праві власності позивачці, накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 44422116 від 03.09.2014, виданою Відділом державної виконавчої служби Ірпінського міського управління юстиції.

Ухвалою суду від 05.09.2022 відкрито провадження в адміністративній справі.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався. Будь-яких пояснень та витребуваних доказів суду не надав.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

У Відділі державної виконавчої служби Ірпінського міського управління юстиції перебували виконавчі провадження:

ВП № 46351845 з примусового виконання постанови № 44422116, виданої 21.08.2014 щодо стягнення з позивачки на користь держави 567 гривень виконавчого збору, яке було закінчено постановою про закінчення виконавчого провадження від 16.07.2015 у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

ВП № 44422116 з примусового виконання виконавчого листа № 367/3046/13-ц, виданого 11.08.2014 про стягнення із засновника і видавця друкованого засобу масової інформації «Рідна Дарниця» ОСОБА_1 на користь Приватного підприємства «Газетний комплекс «Інтернет-Медія», ОСОБА_2 компенсації за порушення авторських прав у зв`язку з опублікуванням карикатури «Кан-кан» у розмірі 5670 гривень кожному, яке було завершено у зв`язку з визнанням відмови стягувача від примусового виконання рішення суду.

Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження № 46351845 за постановою № 44422116 від 21.08.2014 про стягнення з ОСОБА_1 567 гривень виконавчого провадження постановлено припинити чинність арешту майна боржника за постановою № 44422116 від 03.09.2014 та скасувати інші заходи примусового виконання рішення.

Однак, як стало відомо позивачці з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 303484525 від 24.06.2022 у спеціальному розділі наявні арешти відносно нерухомого майна позивачки, підставою яких є: постанова № 44422116 від 03.09.2014, видана відділом державної виконавчої служби Ірпінського міського управління юстиції номери записів про обтяженні 6920051 та 6920094.

Листом від 19.07.2022 відповідач відмовив позивачці припинити та вилучити вказане обтяження з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна у зв`язку з відсутністю технічної можливості.

Не погоджуючись із правомірністю бездіяльності відповідача, позивачка звернулася до суду із цим позовом, з приводу чого суд зазначає таке.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку раніше визначилися Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (далі Закон № 606-XIV). На сьогодні цей Закон втратив чинність, однак при вирішенні справи застосовується судом, оскільки діяв на момент відкриття та завершення спірних виконавчих проваджень.

Відповідно до частин першої третьої статті 50 Закону № 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в частині другій цієї статті, для їх пред`явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно.

Редакції Закону № 606-XIV передбачала, що саме боржник повинен вчиняти активні дії по зняттю арешту, накладеного на майно.

З матеріалів справи не вбачається, що позивачка вчиняла такі дії.

Отже, на думку суду, підстави для визнання бездіяльності відповідача протиправною відсутні.

Водночас, існування арешту на майно позивачки порушує її конституційне право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю (стаття 41 Конституції України).

Окрім того, згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Зміст цієї статті полягає, серед іншого, в тому, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

Разом із тим, на думку суду, не можуть бути задоволені вимоги позивачки про зобов`язання відповідача вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяжень нерухомого майна позивачки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (уточ.- Єдиному реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна).

Так, системний аналіз положень Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження», зокрема приписів статей 13, 18, 37, 40, вказує на те, що посадові особи органу ДВС діють лише в рамках відкритих виконавчих проваджень, а повноваження державного виконавця як щодо накладення арешту на майно, так і щодо його скасування можуть бути реалізовані ним винятково під час здійснення виконавчого провадження.

Як вбачається з відповіді відповідача у нього відсутні технічні можливості щодо припинення та вилучення вказаного обтяження з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, оскільки по виконавчим документам, які перебували на примусовому виконанні у відділі та були завершеними за період включно 2019-20021 роки закінчився термін зберігання, що передбачено пунктом 2 Розділу XI Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями № 699/30567 від 08.06.2017, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.06.2017 № 1829/5.

У зв`язку із цим, суд зазначає, що відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України від 01.07.2004 № 1952-VI «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-VI).

За визначеннями, наведеними у пунктах 1, 5 частини першої статті 2 цього Закону:

державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 1952-VI державній реєстрації прав підлягають, зокрема, заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

При цьому необхідно зазначити, що обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Обтяження речових прав на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. З цього слідує, що обтяження, які підлягають державній реєстрації, вважаються припиненими з моменту державної реєстрації їх припинення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Законом до обтяжень віднесені: заборона відчуження, арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, а також інші обтяження.

Статтею 27 Закону № 1952-VI визначено, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: 1) рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; 2) рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; 3) визначеного законодавством документа, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна; 4) рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об`єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; 5) договору, укладеного в порядку, визначеному законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, чи його дубліката; 6) закону, яким встановлено заборону користування та/або розпорядження нерухомим майном; 7) інших актів органів державної влади та посадових осіб згідно із законом.

Отже, припиняються обтяження на підставі відповідних документів, які свідчать про припинення причини/обставини/підстави існування обтяження. Відповідно, документом, що є підставою для державної реєстрації припинення обтяження нерухомого майна може бути рішення суду, що набрало законної сили, про припинення такого обтяження.

Згідно із частиною другою статті 5, частиною другою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися в спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод та інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відтак, встановлені судом обставини справи та становище, в якому опинилась позивачка у зв`язку з існуванням чинного арешту її нерухомого майна, накладеного в рамках завершених та знищених виконавчих проваджень, дають суду підстави дійти висновку, що належним та найбільш ефективним способом захисту порушених прав та інтересів позивача у цьому випадку є прийняття судом рішення про скасування арешту на майно позивачки, накладеного у виконавчому провадженні ВП № 44422116 (постанова від 03.09.2014, номери запису про обтяження: 6920051 та 6920094), зареєстровані 08.09.2014 державним реєстратором Реєстраційної служби Ірпінського міського управління юстиції Київської області з наступним поданням такого рішення відповідному суб`єкту державної реєстрації для здійснення державної реєстрації припинення обтяження нерухомого майна позивача в порядку, визначеному чинним законодавством у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно із частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши доводи позивачки та оцінивши зібрані під час справи докази у їх сукупності, суд приходить до переконання про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Разом із тим, на думку суду, не можуть бути задоволені вимоги позивачки про зобов`язання відповідача скасувати арешти на майно позивачки та внести відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (уточ. - Єдиного реєстру заборон відчужень нерухомого майна про зняття арешту).

Вирішуючи питання стосовно розподілу судових витрат, суд враховує наступне.

Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом встановлено, що під час звернення до суду позивачкою сплачено судовий збір у розмірі 992 гривні 40 копійок.

Враховуючи задоволення позовних вимог, сума судового збору, яка підлягає стягненню на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) становить 992 гривні 40 копійок.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 159, 162, 242-246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати арешти нерухомого майна ОСОБА_1 , накладені Відділом державної виконавчої служби Ірпінського міського управління юстиції у виконавчому провадженні ВП № 44422116 (постанова від 03.09.2014, номери запису про обтяження 6920051 та 6920094, зареєстровані 08.09.2014 державним реєстратором реєстраційної служби Ірпінського міського управління юстиції Київської області).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 992, 40 гривень (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (; місцезнаходження: 08250, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Ярославська, буд. 9).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до вимог частини шостої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Шевченко А.В.