Справа № 140/4664/22
Суддя: Димарчук Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2022 року ЛуцькСправа № 140/4664/22

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Димарчук Т.М.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправними і скасування наказів, дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача Сівак Оксана Валеріївна звернулася до суду в інтересах ОСОБА_1 з позовом до військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі ІНФОРМАЦІЯ_3 ) про:

- визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо мобілізації ОСОБА_1 та скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації;

- визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 07.03.2022 №52 в частині зарахування ОСОБА_1 на військову службу за призовом у воєнний час на всі види забезпечення, а на котлове забезпечення згідно з каталогом (100%) 08.03.2022 та про призначення останнього на посаду водія-заряджаючого 1 ракетної артилерійської батареї реактивного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи;

- зобов`язання військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , яка дислокується у АДРЕСА_1 та виключити зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебуває в офіційному шлюбі із ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 06.04.2010. Сім`я позивача є багатодітною та складається з дружини ОСОБА_2 та трьох неповнолітніх дітей. Окрім рідних дітей, у ОСОБА_1 та його дружини під опікою перебувають двоє неповнолітніх осіб, а саме: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 )

Зазначає, що відповідно до Указів Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» військовозобов`язаного ОСОБА_1 було призвано ІНФОРМАЦІЯ_3 на військову службу з порушенням частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» згідно з якою не підлягають призову на військову службу військовозобов`язані на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років під час мобілізації без їх згоди.

Відповідно до витягу з Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 52 від 07.03.2022 ОСОБА_1 із числа мобілізованих було зараховано на військову службу за призовом у воєнний час, на всі види забезпечення, а на котлове забезпечення згідно з каталогом (100%) з 08.03.2022 та призначено на посаду водія-заряджаючого 1 реактивної артилерійської батареї реактивного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи. Відповідно до Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.03.2022 № 57 старшого солдата ОСОБА_1 без згоди останнього направлено у відрядження в район виконання бойових завдань на східній території України, з метою забезпечення національної безпеки і оборони України з 13.03.2022 до особливого розпорядження, що також є грубим порушенням частини другої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

10.06.2022 позивачем на ім`я командира взводу було написано рапорт щодо надання йому можливості реалізації права на проходження військової служби за місцем проживання, тобто на території Волинської області, як особі, яка має на утриманні троє дітей віком до 18 років. Однак, вказаний рапорт не розглянутий належним чином відповідачем, відповіді не надано та не здійснено будь-яких реагувань з метою виконання норм закону України, що є порушенням прав людини.

З наведених підстав просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 22.07.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, визнано поважними причини пропуску звернення до суду та поновлено позивачу вказаний строк, відкрито провадження у справі, її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС України) (а.с.50).

Представник відповідача ІНФОРМАЦІЯ_4 у відзиві від 02.09.2022 (а.с.65) позовних вимог не визнав. Свою позицію обгрунтував тим, що згідно облікових даних ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 з 12.11.2003 по 22.04.2005 проходив військову строкову службу. На час призову по мобілізації, а саме станом на 07.03.2022, згідно облікових даних, інформація про те, що на утримані ОСОБА_1 є троє і більше дітей віком до 18 років, що надає йому право на відстрочку по призову на військову службу по мобілізації, відсутня. 07.03.2022 ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно до Законів України «Про оборону України», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та на виконання Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» старшого солдата ОСОБА_1 призвано на військову службу під час мобілізації. На час призову на військову службу позивач не надав інформації представникам ІНФОРМАЦІЯ_4 , які безпосередньо займалися призовом по мобілізації, про те, що на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей.

З наведених підстав просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник відповідача військової частини НОМЕР_1 позов не визнав, у відзиві на позов (а.с.57-59) просив у задоволенні позовних вимог відмовити посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Свою позицію мотивував посиланням на те, що відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (у редакції, яка діяла на момент прийняття позивача на військову службу 07.03.2022), не підлягали призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років (такі жінки та чоловіки можуть бути призвані на військову службу у разі їх згоди і тільки за місцем проживання).

У документах, які надійшли з ІНФОРМАЦІЯ_8 (копія поіменного списку ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_2 ) від 07.03.2022 №486), стосовно позивача не було інформації, що на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей.

Під час прийому на військову службу позивач не повідомляв представників військової частини НОМЕР_1 , які безпосередньо займались прийомом мобілізованих осіб, про те, що на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей. Тому, саме через бездіяльність позивача, він був прийнятий на військову службу на загальних підставах.

Той факт, що на момент прийняття на військову службу позивач не заявив, що не бажає бути прийнятим на службу через наявність на його утриманні трьох неповнолітніх дітей, а також той факт, що впродовж березня-травня 2022 року позивач не заявляв про бажання звільнитись з військової служби, свідчать про його згоду бути прийнятим на військову службу.

Представник військової частини НОМЕР_1 зазначив, що підстави звільнення військовослужбовців з військової служби у запас або відставку зазначені у статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ. Зважаючи на те, що на даний час в Україні діє правовий режим воєнного стану, перелік підстав, за якими звільняються з військової служби військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, зазначений у пункті 2 частини четвертої статті 26 вказаного Закону. Однак, вказаний пункт не містить такої підстави для звільнення з військової служби як наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. Відтак, немає правових підстав для звільнення позивача з військової служби. Крім того, відповідач вважає, що позовна заява має бути залишена без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем місячного строку звернення до суду.

З наведених підстав просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, перевіривши доводи позивача та відповідачів у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення, з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що 07.03.2022 на підставі поіменного списку №486 резервістів (військовозобов`язаних) ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_7 було мобілізовано для проходження військової служби у в/ч НОМЕР_1 , що підтверджується наказом №32-0д від 07.03.2022 (а.с. 60, 69).

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 52 від 07.03.2022 ОСОБА_1 із числа мобілізованих зараховано на військову службу за призовом у воєнний час, на всі види забезпечення, а на котлове забезпечення згідно з каталогом (100%) з 08.03.2022 та призначено на посаду водія-заряджаючого 1 реактивної артилерійської батареї реактивного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи (а.с.27).

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.03.2022 № 57 старшого солдата ОСОБА_1 направлено у відрядження в район виконання бойових завдань на східній території України з метою забезпечення національної безпеки і оборони України з 13.03.2022 на підставі бойового розпорядження командувача ОУВ « ІНФОРМАЦІЯ_10 » №591 т/окп від 24.02.2022 (а.с.28).

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.06.2022 №154, старший солдат ОСОБА_1 радіотелефоніст відділення управління командира 1 реактивної артилерійської батареї реактивного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи, який перебував в районі виконання бойових завдань на території України, в оперативно-тактичному у групуванні «Соледар» і зазнав поранення, вважався таким, що з 20.06.2022 вибув на лікування в ІНФОРМАЦІЯ_11 та з 21.06.2022 вважається переведеним у госпіталь, військова частина НОМЕР_3 АДРЕСА_3 (а.с.29).

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 перебуває в офіційному шлюбі із ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 06.04.2010 (а.с.7).

Сім`я позивача є багатодітною та складається з дружини ОСОБА_2 та трьох неповнолітніх дітей, а саме: ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_12 ); ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_13 ) та ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_14 ), що підтверджується довідкою про склад сім`ї виданою виконавчим комітетом Колківської селищної ради № 5 Четвертянським старостинським округом № 270 від 26.04.2022, а також посвідченням багатодітної сім`ї серії НОМЕР_4 виданим Маневицькою районною державною адміністрацією (а.с. 8, 9).

Відповідно до розпорядження Маневицької районної державної адміністрації Волинської області № 536 від 12.12.2017 ОСОБА_2 (дружину позивача) призначено опікуном над дітьми, позбавленими батьківського піклування ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) (а.с.19).

Не погоджуючись з наказами від 07.03.2022 №32-0д № 52 про зарахування на військову службу за призовом у воєнний час та діями відповідачів щодо призову за мобілізацією, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується таким.

Згідно з частинами першою, другою статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

У силу статті 65 Основного Закону України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Поряд з цим, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

На момент розгляду адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, а відповідно під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок призову на військову службу по мобілізації в умовах воєнного стану.

Статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-ХІІ (надалі - Закон №3543-ХІІ в редакції на час виникнення спірних відносин) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Цією ж статтею Закону України №3543-XII визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону України «Про оборону України», передбачено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Статтею 22 Закону №3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації. Поряд з цим статтею 23 Закону №3543-ХІІ передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.

Так, зокрема, відповідно до частин третьої, п`ятої статті 22 Закону №3543-XII під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Згідно із положеннями абзацу четвертого частини першої статті 23 Закону №3543-XII (у редакції чинній на час винесення оскаржуваного наказу - 07.03.2022) не підлягають призову на військову службу під час мобілізації жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років (такі жінки та чоловіки можуть бути призвані на військову службу у разі їх згоди і тільки за місцем проживання).

Згідно з частиною третьої статті 23 Закону №3543-XII особи, зазначені в абзацах четвертому - восьмому частини другої цієї статті, у зазначений період можуть бути призвані на військову службу за їхньою згодою.

Відповідно до пункту 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

За змістом пункту 7 названого Положення територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства. Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя.

У силу пункту 12 згаданого Положення керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки має право, зокрема, видавати у межах своїх повноважень накази та розпорядження.

Оцінка судом обставин справи.

Згідно з частиною другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У цій справі позивач оспорює протиправні, як на його думку, дії та накази відповідачів про призов його на військову службу за мобілізацією.

Суд враховує, що за певних умов не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років (такі жінки та чоловіки можуть бути призвані на військову службу у разі їх згоди і тільки за місцем проживання).

Дійсно, як вбачається з матеріалів справи, у позивача на утриманні перебувають троє дітей віком до 18 років, зокрема: ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_12 ); ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_13 ), ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_14 ), що підтверджується довідкою про склад сім`ї виданою виконавчим комітетом Колківської селищної ради № 5 Четвертянським старостинським округом № 270 від 26.04.2022.

Разом з цим суд враховує, що представник ІНФОРМАЦІЯ_4 вказав на те, що станом на 07.03.2022, згідно облікових даних, інформація про те, що на утримані ОСОБА_1 є троє і більше дітей віком до 18 років, що надає йому право на відстрочку по призову на військову службу по мобілізації, відсутня.

Вказане підтверджується тим, що у документах, які надійшли з ІНФОРМАЦІЯ_4 до військової частини НОМЕР_1 (копія поіменного списку ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_2 ) від 07.03.2022 №486) стосовно позивача немає жодної інформації про те, що на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей (а.с.60).

У військовому квитку ОСОБА_1 серія НОМЕР_5 , у графі сімейний стан вказано, що він одружений та у нього є син ОСОБА_8 2010 р.н. Водночас у військовому квитку відсутня інформація про наявність у позивача трьох неповнолітніх дітей (а.с.10-12).

В обліковій картці ОСОБА_1 до військового квитка серії НОМЕР_5 , вказано, що позивач придатний до військової служби, в інформації про сімейний стан зазначено, що він одружений (дружина ОСОБА_9 , 1992 р.н.) та має сина ОСОБА_8 2010 р.н. (а.с.67).

Суд звертає увагу, що довідка про склад сім`ї позивача датована 26.04.2022, тобто пізніше, аніж винесені оскаржувані накази.

Матеріали справи не містять жодних доказів про те, що ОСОБА_1 повідомляв відповідачів представників ІНФОРМАЦІЯ_4 чи представників військової частини НОМЕР_1 , які безпосередньо займались прийомом мобілізованих осіб, про те, що на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей, а тому був прийнятий на військову службу на загальних підставах.

З вищенаведеного вбачається, що позивач не заперечував проти призову за мобілізацією.

При цьому суд враховує, що з цим позовом до суду позивач звернувся лише через понад три місяці після призову на військову службу за мобілізацією.

Матеріали справи не містять відомостей про визнання позивача непридатним чи обмежено придатним до військової служби за станом здоров`я.

Окрім того, як вбачається з розпорядження Маневицької районної державної адміністрації Волинської області від 12.12.2017 №536 опікуном над дітьми, позбавленими батьківського піклування, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 призначений не позивач, а його дружина ОСОБА_2 .

Позивач у ході розгляду справи у суді не надав належних, допустимих та достовірних доказів, що з достатньою переконливістю свідчили б про порушення відповідачами порядку мобілізації військовозобов`язаного ОСОБА_1 чи безпідставної відмови у наданні йому відстрочки від призову у порядку, визначеному статтею 23 Закону №3543-XII.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що призов ОСОБА_1 за мобілізацією проведений у відповідності до вимог статей 17, 65 Конституції України та Закону №3543-XII.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або охоронюваний законом інтерес якої порушені такою діяльністю.

Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України передбачено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

У вітчизняній теорії права загальновизнано, що індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Ненормативним (індивідуальним) правовим актам притаманні такі ознаки: а) спрямовуються на врегулювання конкретних (одиничних) актів соціальної поведінки; б) поширюються лише на персонально визначених суб`єктів; в) містять індивідуальні приписи (веління, дозволи), розраховані на врегулювання лише окремої, конкретної життєвої ситуації, тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією; г) не передбачають повторного застосування одних і тих самих юридичних засобів; д) не мають зворотної дії в часі.

Індивідуальні акти стосуються конкретних осіб та їхніх відносин. Загальною рисою, яка відрізняє ці акти від нормативних, є їх правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їх конкретність, а саме чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративних правовідносин, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних, індивідуальних питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 09.04.2019 у справі №9901/611/18 та від 18.09.2019 у справі №9901/801/18.

Рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо такі рішення прийняті суб`єктом владних повноважень поза межами визначеної законом компетенції, або ж оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18.10.2019 у справі №813/38/16, від 27.02.2020 у справі №440/569/19.

Окрім того, в абзаці четвертому пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.06.1997 №2-зп у справі №3/35-313 вказано, що "… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію".

У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22.04.2008 №9-рп/2008 в справі №1-10/2008 вказано, що при визначенні природи "правового акта індивідуальної дії" правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що "правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)" стосуються окремих осіб, "розраховані на персональне (індивідуальне) застосування" і після реалізації вичерпують свою дію.

У контексті спірних відносин суд зауважує, що наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 №32-од від 07.03.2022 про призов військовозобов`язаних рядового та сержантського складу запасу на військову службу під час мобілізації та тво командира військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_10 від 07.03.2022 №52, яким військовозобов`язаного ОСОБА_1 призвано за мобілізацією до військової частини НОМЕР_1 та зараховано на військову службу за призовом у воєнний час на всі види забезпечення, є індивідуальними правовими актами, що вичерпали свою дію фактом призову позивача на військову службу.

Як наслідок, скасування таких наказів не призведе до відновлення попереднього становища позивача, адже порядок демобілізації військовослужбовців чітко визначений законом і такий порядок не передбачає випадків демобілізації за рішенням суду про скасування наказу про призов.

Так само визнання протиправними дій відповідачів щодо призову ОСОБА_1 на військову службу за мобілізацією не гарантує позивачу ефективного захисту його прав у спірних відносинах, адже не призведе до виникнення у відповідачів будь яких обов`язків, пов`язаних з виконанням цього рішення суду.

А тому, зважаючи на встановлені у ході розгляду фактичні обставини справи та беручи до уваги норми чинного законодавства, якими урегульовані спірні відносини, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо мобілізації ОСОБА_1 та визнання протиправними та скасування наказів від 07.03.2022 №32-од та №52 слід відмовити.

Щодо позовних вимог про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , яка дислокується у АДРЕСА_1 та виключити зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , суд зазначає наступне.

Підстави звільнення військовослужбовців з військової служби у запас або відставку зазначені у статті 26 Закону №3543-XII.

Відповідно до пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №3543-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час воєнного стану:

а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі;

б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку;

в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;

г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;

військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;

один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що позовні вимоги про зобов`язання звільнити ОСОБА_1 від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , яка дислокується у АДРЕСА_1 та виключити зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 також задоволенню не підлягають, оскільки пункт 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», не містить таких підстав для звільнення з військової служби у воєнний стан, про які вказує позивач (наявність трьох неповнолітніх дітей), відповідно суд не може зобов`язати відповідачів вчинити дії які не передбачення законом.

Також суд враховує положення Висновку N 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява N 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява N 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

При вирішенні спору суд керується частиною першою статті 9 КАС України, відповідно до якої розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

На підставі аналізу норм чинного законодавства та обставин, встановлених письмовими доказами, суд дійшов переконання, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Окрім того, суд звертає увагу, що визнав поважними причини пропуску строку звернення позивача до суду з даним позовом та поновив вказаний строк, про що зазначив в ухвалі від 22.07.2022.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог відповідно до положень статті 139 КАС України відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 139, 243-246, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправними і скасування наказів, дій та зобов`язання вчинити дії, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складений 19 вересня 2022 року

Суддя Т.М. Димарчук