Справа № 640/25560/20
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2022-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2022 року м. Київ № 640/25560/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрівської Н.А.,

розглянувши у спрощеному провадженні адміністративну справу

за позовом Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1

до 1. Міністерства юстиції України,

2. Дисциплінарної комісії приватних виконавців України

про визнання протиправними та скасування наказу та рішення, рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, приватний виконавець ОСОБА_1) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства юстиції України (далі по тексту - відповідач 1), Дисциплінарної комісії приватних виконавців України (далі по тексту - відповідач 2, Дисциплінарна комісія), у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Дисциплінарної комісії від 12 серпня 2020 року в частині притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді догани;

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 21 серпня 2020 року №2217/7 про введення в дію рішення Дисциплінарної комісії від 12 серпня 2020 року в частині притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді догани;

- зобов`язати Міністерство юстиції України виключити з Єдиного реєстру приватних виконавців України інформацію про застосування до позивача (посвідчення від 27 листопада 2018 року №0248) дисциплінарного стягнення у вигляді попередження.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що висновки Дисциплінарної комісії про порушення частини другої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки позивачем правомірно відкрито виконавче провадження за місцезнаходженням майна боржника, а саме, грошових коштів на рахунку АТ «Приватбанк», місцезнаходженням якого є м. Київ.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2020 року позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 23 грудня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/25560/20 і призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (письмового провадження).

Відповідачами подано відзив на позовну заяву, у якому Міністерство юстиції України та Дисциплінарна комісія не погоджуються із заявленими позовними вимогами, оскільки Дисциплінарна комісія не може бути відповідачем у справі, так як не наділена адміністративною процесуальною правоздатністю, а оскарженню підлягають лише рішення Дисциплінарної комісії, введені в дію наказами Міністерства юстиції України; позапланова невиїзна перевірка діяльності позивача проведена у відповідності до вимог законодавства та у зв`язку з виявленим порушенням частини другої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» до позивача за наслідками розгляду подання застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани, а дії відповідача в межах спірних відносин є правомірними.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 березня 2021 року Міністерству юстиції України відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ознайомившись із письмово викладеними доводами учасників справи, дослідивши подані документи і матеріали, суд встановив такі обставини справи.

ОСОБА_1 є приватним виконавцем відповідно до посвідчення приватного виконавця від 27 листопада 2018 року №0248.

За наслідками поданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» заяви про примусове виконання виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баршацьким І.В. за №5198 від 05 травня 2020 року про стягнення з боржника ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 17820,00 грн позивачем відкрито виконавче провадження №62115552.

12 червня 2020 року ОСОБА_2 подано до Міністерства юстиції України скаргу на протиправні дії позивача, мотивовану відсутністю підстав для відкриття виконавчого провадження, оскільки місцезнаходженням її є с. Середбринець, Могилів-Подільського району, Вінницької області та під час здійснення цього виконавчого провадження позивачем накладено арешт на банківський рахунок, на який заявниця отримує допомогу на дітей.

Відповідно до подання Міністерства юстиції України, на підставі скарги ОСОБА_2 від 12 червня 2020 року Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) відповідно до статті 34 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», пунктів 19, 26 розділу ІІІ Порядку проведення перевірок діяльності органів державної виконавчої служби, приватних виконавців, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 жовтня 2018 року №3284/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22 жовтня 2018 року за №1195/32647 проведено позапланову невиїзну перевірку діяльності позивача щодо здійснення виконавчого провадження №62115552, за результатами якої складена довідка від 09 липня 2020 року.

Листом Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) на адресу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та на адресу Приватного виконавця ОСОБА_1. надіслано довідку за результатами проведення позапланової невиїзної перевірки діяльності приватного виконавця ОСОБА_1 щодо здійснення виконавчого провадження №62115552 від 09 липня 2020 року.

У вказаній довідці зазначено, що за результатами позапланової невиїзної перевірки діяльності позивача щодо здійснення виконавчого провадження №62115552 від 09 липня 2020 року на підставі скарги ОСОБА_2 від 12 червня 2020 року та в межах предмету цієї скарги виявлено порушення вимог частини другої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до витягу з протоколу №36 засідання Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 12 серпня 2020 року, пунктом 13 порядку денного якого зазначено розгляд подання Міністерства юстиції України про притягнення приватного виконавця ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності; заступник голови Комісії Ковальський М.Р. стосовно подання, яке розглядається, доповів, зокрема, що згідно з виконавчим написом місцем реєстрації ОСОБА_2 є АДРЕСА_1 ; перевіркою встановлено, що в заяві про примусове виконання рішення, зокрема стягувач повідомив, що у боржника наявне майно (грошові кошти на рахунку, відкритому в АТ «Приватбанк» 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, платіжна картка НОМЕР_2, у валюті гривня. При цьому, у своїх поясненнях під час перевірки, приватний виконавець зазначив, що виконавче провадження №62115552 відкрито ним саме за місцезнаходженням зазначеного у заяві стягувача майна боржника, а саме: грошових коштів на рахунку в АТ «Приватбанк»; документ, який підтверджує наявність у боржника грошових коштів на рахунках в АТ «Приватбанк», який розташований за адресою 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д стягувачем до заяви про примусове виконання виконавчого напису не додавався. У заяві стягувач також повідомив, що у боржника відкрито бонусний рахунок № НОМЕР_1 у ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс інновація» у валюті гривня, залишок 100 грн та надано виписку з рахунку від 12 травня 2020 року №332616. Відповідно до положень пункті 3.1 статті 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» безготівковою формою коштів є запис на рахунку в банку. Проте, перевіркою встановлено, що ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс інновація» не є банком та не надає банківські послуги. Тобто, відомості щодо наявності у боржника бонусного рахунку № НОМЕР_1 у ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс інновація» не є документальним підтвердженням того, що майно боржника (грошові кошти на рахунках в банках або інших фінансових установах) знаходиться в межах виконавчого округу позивача. За наслідками голосування питання про задоволення подання Міністерства юстиції України про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді догани прийнято рішення про задоволення подання Міністерства юстиції України про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді догани.

Наказом Міністерства юстиції України від 21 серпня 2020 року №2217/7 відповідно до пункту 2 частини першої, частин другої та третьої статті 41 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» уведено в дію рішення Дисциплінарної комісії від 12 серпня 2020 року, оформлене протоколом №36, про задоволення подання Міністерства юстиції України про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді догани.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 3 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі такого виконавчого документа, як виконавчий напис нотаріуса.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень і рішень інших органів».

При цьому, згідно частини другої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону.

Згідно з частинами другою, четвертою статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.

Статтею 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що право приватного виконавця відкривати виконавче провадження обмежується виконавчим округом, на території якого приватний виконавець здійснює свою діяльність.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовано сторонами під час судового розгляду справи, що місцезнаходженням боржника (місцем реєстрації) ОСОБА_2 є АДРЕСА_1 . Інших відомостей щодо можливого місця виконання даного виконавчого напису зміст останнього не містить.

Разом з тим, виконавче провадження щодо позивача відкрито не за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, а в іншому виконавчому окрузі - міста Києва.

При цьому, підставою для відкриття виконавчого провадження №62115552 від 09 липня 2020 року позивач вказує повідомлення стягувачем ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс інновація» в заяві про примусове виконання рішення про наявність у боржника майна (грошові кошти на рахунку, відкритому в АТ «Приватбанк» 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, платіжна картка НОМЕР_2, у валюті гривня).

Відповідно до пункту 1.27 статті 1 Закону України «Про платіжні системи в Україні» платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Згідно статті 3 Закону України «Про платіжні системи в Україні» кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках).

Статтею 7 Закону України «Про платіжні системи в Україні» передбачено, що банки мають право відкривати своїм клієнтам вкладні (депозитні), поточні рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу) та кореспондентські рахунки.

Картковий рахунок - це банківський поточний картковий рахунок Клієнта, який відкривається на договірній основі для обліку грошових коштів Клієнта та здійснення розрахунково-касових операцій відповідно до умов договору та вимог законодавства України. По картковому рахунку проводиться облік операцій за платіжними картками Клієнта.

Суд вважає, що у спірному випадку місцезнаходженням майна є не місце розташування самого банку, де відкритий рахунок, а самі банківські рахунки чи електронні гаманці, на яких обліковуються кошти та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою відповідних платіжних інструментів, однак, такі рахунки або електронні гаманці не вважаються майном у розумінні положень статті 190 Цивільного кодексу України, оскільки вони не є окремими речами чи їх сукупністю, а фактично є засобом обліку руху грошових коштів та призначені для виконання клієнтами платіжних систем певних операцій.

Фактично місцезнаходження банку не може вважатись місцезнаходженням майна боржника, оскільки, по-перше: відсутні докази перебування належних боржнику коштів у відділені банку саме у місті Києві (АТ «Приватбанк має відділення на території України).

Стаття 190 Цивільного кодексу України визначає, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Відповідно до статті 179 Цивільного кодексу України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Пунктами 3.1, 3.2 статті 3 Закону України «Про платіжні системи в Україні» встановлено, що кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках). Грошові знаки випускаються у формі банкнот і монет, що мають зазначену на них номінальну вартість.

Поняття «картковий рахунок» було передбачено Положенням про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням, затвердженим постановою Національного Банку України від 19 жовтня 2005 року №137, яке втратило чинність на підставі постанови Національного Банку України від 30 квітня 2010 року №223.

При цьому, жодним нормативно-правовим актом не передбачено, що «картковий рахунок» є майном у розумінні статті 190 Цивільного кодексу України.

Так само, не передбачено поняття щодо визначення місцезнаходження «карткового рахунку» за місцем знаходження будь-якого банку.

З урахуванням викладеного, на думку суду, рахунок боржника у виконавчому провадженні №62115552 від 09 липня 2020 року не вважається його майном.

До того ж, матеріали справи не містять жодних доказів, що на рахунку боржника у виконавчому провадженні №62115552 від 09 липня 2020 року, що був би відкритий в АТ «Приватбанк», знаходяться грошові кошти, що давало б підстави вважати їх майном боржника, відповідно, визначати за допомогою цього місцезнаходження майна боржника.

Позивачем в спростування вищезазначених висновків, доказів не надано.

Наведене в сукупності вказує на те, що позивачем не додержано вимоги частини другої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» та без достатніх на те правових підстав відкрито виконавче провадження №62115552 не за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи або знаходження його майна, а в іншому виконавчому окрузі.

З огляду на вищевикладене, суд погоджується із висновками Дисциплінарної комісії про допущення приватним виконавцем порушення частини другої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження».

Вирішуючи цю справу по суті, суду, одночасно, слід дослідити правомірність винесення спірних рішень, дотримання процедури розгляду скарги у відповідності до наданих відповідачам повноважень.

Пунктом 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Уряду від 02 липня 2014 року № 228, встановлено, що Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міністерство юстиції України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України.

Водночас, одним із завдань Мін`юсту є забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері організації примусового виконання рішень.

Вказана норма знайшла своє відображення і у Законі України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та інших органів», що визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус.

Статтею 17 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та інших органів» встановлено, що Міністерство юстиції України формує та реалізує державну правову політику у сфері організації примусового виконання рішень, забезпечує підготовку приватних виконавців та підвищення їхньої кваліфікації, здійснює контроль за діяльністю приватних виконавців та визначає порядок здійснення контролю за діяльністю приватного виконавця; вводить в дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців (далі - Дисциплінарна комісія) про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення та ін.

Так, 12 серпня 2020 року Дисциплінарною комісією розглянуте подання Міністерства юстиції України про притягнення приватного виконавця ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та прийнято рішення, оформлене протоколом № 36, про задоволення цього подання та застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення у вигляді догани.

Відповідно до статті 39 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та інших органів» дисциплінарна комісія утворюється при Міністерстві юстиції України для розгляду питань притягнення приватних виконавців до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарних проступків.

Дисциплінарна комісія: розглядає подання Міністерства юстиції України, Ради приватних виконавців України про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності; у разі надходження скарг на діяльність приватних виконавців направляє їх на перевірку Міністерству юстиції України чи Раді приватних виконавців України; приймає рішення на підставі подання Міністерства юстиції України чи Ради приватних виконавців України про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення.

Частиною першою статті 41 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та інших органів» передбачено, що за вчинення дисциплінарного проступку до приватного виконавця може бути застосовано одне з таких дисциплінарних стягнень: попередження; догана; зупинення діяльності приватного виконавця на строк до шести місяців; припинення діяльності приватного виконавця.

Згідно з частиною другою цієї статті Закону рішення Дисциплінарної комісії про задоволення відповідного подання Міністерства юстиції України чи Ради приватних виконавців України та застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення вводиться в дію наказом Міністерства юстиції України.

На підставі рішення Дисциплінарної комісії від 12 серпня 2020 року, оформленого протоколом № 36, Міністерством юстиції України видано оскаржуваний наказ від 21 серпня 2020 року №2217/7 про введення в дію рішення Дисциплінарної комісії від 12 серпня 2020 року в частині притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді догани.

Таким чином, Міністерства юстиції України, як суб`єкт владних повноважень на якого законодавцем покладено обов`язок щодо введення в дію рішень Дисциплінарної комісії, діючи на підставі, в межах та у спосіб визначених законодавством, уповноважений на видання такого роду наказів.

Слід зазначити, що позивачем жодної обставини, яка б вказувала на протиправність саме дій відповідачів, не наведено.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність документального та нормативного підтвердження заявлених позовних вимог та, як наслідок, наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Згідно з частиною першою статті 9, статтею 72, частинами першою, другою, п`ятою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність оскаржуваних рішень з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору відшкодуванню позивачу не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 2, 5-11, 73-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному статтями 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України протягом 30 днів з моменту складення повного тексту

Суддя: Н.А. Добрівська