Справа № 200/3300/22
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2022-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2022 року Справа№200/3300/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Голошивця І.О., розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу (за правилами спрощеного позовного провадження) за позовом ОСОБА_1 до відповідача 1: Селидівського міського суду Донецької області, до відповідача 2: голови Селидівського міського суду Донецької області Черкова Володимира Геннадійовича, третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Селидівського міського суду Донецької області, голови Селидівського міського суду Донецької області Черкова Володимира Геннадійовича, третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначила, що Указом Президента України від 24.09.2016 №410/2016 її було призначено на посаду судді Селидівського міського суду Донецької області строком на п`ять років, відповідно до ст.127 та ч.1 ст.128 Конституції України. Строк, на який її було призначено на посаду судді, закінчився 24.09.2021. Призначення позивача на посаду судді відбувалось на підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010, тобто до набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016, який діє на теперішній час. Крім того, призначення її на посаду судді відбувалось до внесення змін до Конституції України Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 року.

Позивач також зауважила, що ст.126 Конституції України в редакції, яка діяла на момент призначення її на посаду судді, передбачала, що суддя звільняється з посади у разі закінчення строку, на який його було обрано чи призначено. Статтею 122 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, чинній на момент призначення її на посаду, передбачалось, що неподання своєчасно суддею без поважних причин заяви про обрання його на посаду судді безстроково є підставою для звільнення судді з посади у зв`язку із закінченням строку, на який його призначено (ст.112).

Положення ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, чинній на момент призначення її на посаду, передбачали, що для обрання на посаду судді безстроково суддя, строк повноважень якого закінчується, має не пізніш як за шість місяців до закінчення строку перебування на посаді судді звернутись до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі ВККС) із письмовою заявою про рекомендування його для обрання на посаду судді безстроково, після чого ВККС проводить відповідну перевірку, за результатами якої приймає рішення про рекомендування чи відмову в рекомендуванні для обрання на посаду судді безстроково. Таким чином, позивач вважає, що закон, за яким її було призначено на посаду судді, однозначно передбачав, що призначення її на посаду обмежується 5-річним строком, після спливу якого її буде звільнено з посади, якщо вона не звернеться до ВККС із заявою про обрання її на посаду безстроково. Окрім цього, відповідно до положень ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016, який набрав чинності вже після призначення позивача на посаду судді, в п.17 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вказано, що повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років до набрання чинності цим Законом, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено. Судді, повноваження яких припинилися у зв`язку із закінченням такого строку, можуть бути призначені на посаду судді за результатами конкурсу, що проводиться в порядку, встановленому цим Законом. Аналогічні положення були закріплені і в Законі України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016, який також набрав чинності після призначення на посаду позивача, відповідно до якого, повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено. Позивач наголосив, що законом, чинним на момент призначення його на посаду, так і законом, чинним на теперішній час, передбачено, що повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено, а призначення таких суддів на посаду безстроково відбувається за результатами конкурсу на загальних засадах після проходження ними відповідної перевірки (кваліфікаційного оцінювання). При цьому, необхідною умовою участі судді у вищевказаних процедурах, щодо призначення його на посаду судді безстроково є волевиявленням судді у формі письмової заяви про обрання його на посаду судді безстроково, а також про згоду на проходження кваліфікаційного оцінювання та участь у відповідному конкурсі.

Таким чином, позивач вважає, що Конституцією України передбачено, що повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено. Так, повноваження судді у позивача припинились. Окрім цього, позивач зазначив, що суддя не призначається на посаду автоматично, а лише може бути призначений за умови, якщо він цього бажає і з цією метою приймає участь у процедурах, спрямованих на обрання його на посаду безстроково. Та необхідною умовою для обрання позивача на посаду судді безстроково, повинно бути його волевиявлення, оскільки призначити особу на посаду судді без її згоди неможливо.

Позивач зауважив, що ніколи не подавав, ані до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, ані до Вищої ради правосуддя заяв про обрання його на посаду судді безстроково, чи заяв про участь його у кваліфікаційному оцінюванні для обрання на посаду безстроково. Окрім цього, позивач не приймав у жодному з етапів оцінювання участі та навіть не мав наміру приймати участь у кваліфікаційному оцінюванні.

У вересні 2021 року позивач, ще до припинення повноважень судді, письмово (листом від 22.09.2021) повідомила Вищу раду правосуддя про те, що не бажає працювати суддею після закінчення повноважень судді та просила звільнити її з посади. Але, своїм листом від 20.12.2021 Вища рада правосуддя повідомила позивача, що відповідно до п.17 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016, повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років до набрання чинності цим Законом, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено, а згідно із ст.125 зазначеного Закону, припинення повноважень судді є підставою для припинення трудових відносин судді із відповідним судом, про що голова суду видає наказ. Отже, на думку позивача, Вища рада правосуддя чітко роз`яснила їй, що у зв`язку з припиненням у неї повноважень судді та її відмовою від обрання на посаду судді безстроково, голова суду зобов`язаний припинити її трудові відносини з судом, про що видати відповідний наказ. Що також підтверджується ст.24 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якої голова місцевого суду видає у зв`язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ. Ст.125 вищезазначеного Закону України передбачено, припинення повноважень судді є підставою для припинення трудових відносин судді із відповідним судом, про що голова суду видає наказ.

Позивач зазначив, що на підставі вищезазначеного, а також що вона не бажає більше продовжувати кар`єру судді і обиратись на посаду судді безстроково, звернулась до голови Селидівського міського суду Донецької області із заявою від 01.12.2021 про відрахування її зі штату суду, наказом голови суду на підставі ст. ст. 24, 125 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з припиненням у неї повноважень судді. На вищевказану заяву, голова Селидівського міського суду Донецької області, листом від 07.12.2021 повідомив позивача про те, що для отримання роз`яснень з цього питання він звернувся до Вищої ради правосуддя, Державної судової адміністрації України та Ради суддів України. Позивач зауважив, що законодавством України, зокрема ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» не передбачено, що голова суду перед тим, як видати наказ про відрахування судді зі штату суду, звертається за роз`ясненнями до Вищої ради правосуддя, Державної судової адміністрації України та Ради суддів України. Позивач вважає, що направлення головою запитів до вказаних органів призвело до необґрунтованого затягування розгляду її заяви про відрахування зі штату суду. З отриманих від вищезазначених органів відповідей, на запит голови суду, вбачається, що жоден з цих органів не висловив заперечень проти задоволення заяви позивача про відрахування її зі штату суду.

28.12.2021 голова Селидівського міського суду листом повідомив позивача про те, що у нього відсутні докази того, що позивач не звертався до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та до Вищої ради правосуддя із заявами про обрання її на посаду судді безстроково та про участь у кваліфікаційному оцінюванні та просив надати йому такі докази. Не погодившись з вимогами голови суду, викладених у листі від 28.12.2021року, позивач надіслав відповідні запити до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та Вищої ради правосуддя для отримання інформації, яку голова суду просив йому надати. Окрім цього позивачем, для підтвердження своєї відмови від обрання на посаду судді безстроково, була направлена на адресу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України заява від 29.12.2021, в якій позивач повідомила, що відмовляється від участі у кваліфікаційному оцінюванні суддів, та не надає згоди на участь в будь-яких процедурах, спрямованих на обрання її на посаду судді безстроково, та не бажає продовжувати кар`єру судді. На запит позивача, Вища рада правосуддя, надала відповідь, що від позивача до Вищої ради правосуддя не надходило заяв про призначення її на посаду судді Селидівського міського суду Донецької області, також не надходило рекомендацій від Вищої кваліфікаційної комісії суддів про призначення її на посаду судді вказаного суду безстроково. Ніяких рішень про призначення позивача на посаду судді безстроково Вища рада правосуддя не ухвалювала. Листом від 11.01.2022 року Вищою кваліфікаційною комісією суддів України була надана відповідь позивачу, що вона не зверталась до ВККС із заявами про участь у кваліфікаційному оцінюванні та про обрання її на посаду судді безстроково, а також не приймала участі в жодному з етапів кваліфікаційного оцінювання.

13.01.2022, позивач направив на адресу голови Селидівського міського суду вищевказані відповіді Вищої ради правосуддя та Вищої кваліфікаційної комісії суддів України разом з повторною заявою про відрахування її зі штату суду. Однак, листом від 19.01.2022 року, голова суду відмовив у задоволенні заяви позивача, посилаючись на те, що відповідно до листа Вищої кваліфікаційної комісії суддів України на офіційному вебсайті ВККС 10.08.2017 було зареєстровано намір позивача взяти участь у кваліфікаційному оцінюванні для підтвердження відповідності займаній посаді, ВККС було визначено дату проведення іспиту, який було відкладено за заявою позивача. У зв`язку з цим, голова суду дійшов висновку про те, що позивач перебуває у стадії кваліфікаційного оцінювання, яке відкладено за заявою позивача. Окрім цього, голова суду зазначив, що оскільки позивачем було подано заяву про звільнення за власним бажанням до Вищої ради правосуддя, тому видання наказу про відрахування є передчасним. Позивач зауважив, що у своєму листі голова Селидівського міського суду посилався на позицію Верховного Суду про те, що датою звільнення судді є дата прийняття уповноваженим органом рішення про звільнення з посади судді, а не дата відрахування судді зі штату. Акт про призначення (обрання) суддею чи звільнення судді з посади є правовою підставою для виникнення або закінчення конкретних трудових відносин особи як судді з державою. У таких відносинах роботодавцем є держава, а на голову суду покладається обов`язок оформити ці відносини та встановити початковий або кінцевий момент їх виникнення з призначенням пов`язаних з цим виплат (постанова Верховного Суду від 29.04.2020 по справі №815/5811/16).

Позивач вважає таку відмову голови Селидівського міського суду Донецької області у задоволенні його заяви протиправною, необґрунтованою, такою, що не відповідає фактичним обставинам справи та суперечить вимогам закону. Стосовно посилань голови суду на те, що позивач перебуває у стадії кваліфікаційного оцінювання, яке відкладено за його заявою, позивач зазначила, як слідує з відповіді ВККС, ним жодних заяв про проведення щодо нього кваліфікаційного оцінювання не подавалось. Реєстрація наміру у 2017 році на сайті комісії не може вважатись офіційною заявою, оскільки вона не містила обов`язкових реквізитів заяви, зокрема волевиявлення судді, спрямованого саме на проведення оцінювання з метою обрання на посаду судді безстроково, а також особистого підпису судді. Крім того, у 2018 році щодо суддів Селидівського міського суду розпочалось кваліфікаційне оцінювання з метою виявлення відповідності займаній посаді, а не з метою обрання на посаду безстроково. Отже, реєстрація намірів на сайті комісії не мала жодного відношення до намірів бути обраною на посаду судді безстроково, оскільки мова йшла про підтвердження відповідності займаній посаді саме на той період часу, в межах 5-річного строку, на який її було призначено на посаду. Подана позивачем у 2018 році заява про відкладення оцінювання також не є тотожною заяві про проведення оцінювання для обрання на посаду безстроково. Позивач зауважив, що ці дві заяви є різними за формою, метою і правовими наслідками. Заява про участь у кваліфікаційному оцінюванні передбачає безумовну згоду судді на безпосередню участь у всіх етапах оцінювання та згоду з порядком і датою оцінювання. Не дивлячись на те, що позивач такої заяви не подавав, ВККС все ж таки визначила дату оцінювання позивача 09.08.2018 року. Однак, позивач зазначив, що на цю дату вона не з`явилась і лише направила заяву, в якій повідомила, що знаходиться в декретній відпустці, тому просила відкласти вирішення питання щодо проведення стосовно неї оцінювання до виходу з відпустки. Після виходу з відпустки, позивач жодних заяв про проведення оцінювання не подавала, участі в ньому не приймала та жодних дій, спрямованих на обрання її безстроково на посаду судді, не вчиняла. Крім того, після виходу з декретної відпустки позивач прийняла рішення відмовитись від продовження кар`єри судді, відмовитись від обрання на посаду судді безстроково і від участі в кваліфікаційному оцінюванні. Про це позивач письмово повідомила голову Селидівського міського суду, ВРП та ВККС.

Стосовно посилання голови суду на те, що позивачем було подано заяву про звільнення за власним бажанням до Вищої ради правосуддя та видання наказу про відрахування є передчасним, позивач зазначив, що нею дійсно, до Вищої ради правосуддя було направлено заяву про звільнення з посади за власним бажанням, яку було зареєстровано ВРП 05.07.2021 року. Розгляд заяви було призначено на 27.07.2021, але 02.08.2021 другою дисциплінарною палатою ВРП було відкрито щодо неї дисциплінарну справу, а 05.08.2021 розгляд її заяви про звільнення за власним бажанням було зупинено Вищою радою правосуддя до розгляду дисциплінарної справи. У зв`язку зі змінами у законодавстві України, ВРП вже тривалий час не розглядає дисциплінарні провадження, що перешкоджають розгляду заяви позивача про звільнення з посади за власним бажанням. Позивач наголосив на тому, що за той час поки розгляд її заяви про звільнення за власним бажанням зупинено, у неї закінчились повноваження судді, що є самостійною підставою припинення трудових відносин з судом. На думку позивача, законом не передбачено, що розгляд заяви про звільнення з посади за власним бажанням має пріоритет перед розглядом заяви про відрахування зі штату суду у зв`язку з припиненням повноважень. Наявність заяви про звільнення за власним бажанням, не перешкоджає розгляду заяви про відрахування зі штату суду у зв`язку з припиненням повноважень, тому що для розгляду першої заяви існують процесуальні перешкоди, в той час як для розгляду другої заяви, жодних законних перешкод немає. Більш того, обидві заяви мають однакові правові наслідки припинення трудових відносин позивача з судом та відрахування її зі штату суду. Тому позивач вважає, посилання голови суду надуманими, які не ґрунтуються на вимогах закону. Позивач вважає, що голова суду не обґрунтував, які саме норми права в даному випадку забороняють йому розглядати заяву позивача про відрахування її зі штату суду до розгляду ВРП заяви позивача про звільнення її за власним бажанням. Відповідно до п.15.7 Регламенту ВРП, якщо на момент розгляду питання про звільнення судді Радою, суддя звільнений з посади або його повноваження припинені, член Ради доповідач своєю ухвалою залишає заяву (висновок, подання) без розгляду. Позивач вважає, що у разі відрахування її зі штату суду головою суду у зв`язку з припиненням у нього повноважень судді, ВРП зобов`язана буде залишити його заяву про звільнення за власним бажанням без розгляду. Тому, на думку позивача жодних невідповідностей у формулюванні підстави звільнення не виникне. Щодо посилання голови суду на позицію Верховного Суду, викладену в постанові Верховного Суду від 24.09.2020 по справі №815/5811/16, позивач зауважив що дана постанова стосується зовсім інших правових відносин.

Позивач в позовній заяві крім іншого зазначив, що у Вищій раді правосуддя усталена практика, відповідно до якої у разі припинення повноважень судді у зв`язку із закінченням строку, на який його було призначено, і необрання цього судді на посаду безстроково, голова суду шляхом видання відповідного наказу відраховує суддю зі штату суду і припиняє трудові відносини судді з судом. Крім того, як зазначив позивач постановами Верховного Суду від 04.12.2019 по справі №804/1938/18 та від 18.09.2019 №813/2495/17, від 11.10.2019 №820/53/18 та інших аналогічних справ, в яких Верховний Суд визнав помилковою позицію позивачів суддів, які оскаржували накази голів суду про відрахування їх зі штату суду у зв`язку із закінченням строку, на який їх було призначено і припиненням повноважень. Верховний Суд зазначив, що відсутність акту ВРП про звільнення судді в таких випадках не може свідчити про протиправність оскаржуваних наказів, оскільки необрання судді на посаду безстроково означає неможливість подальшого продовження його повноважень, у зв`язку з чим його повноваження слід вважати припиненими і він підлягає відрахуванню зі штату суду наказом голови суду.

Позивач просив: визнати протиправною відмову голови Селидівського міського суду Донецької області, оформлену у вигляді листа від 19.01.2022 №03-17/1/2022, у задоволенні заяви позивача від 01.12.2021 про припинення її трудових відносин з Селидівським міським судом Донецької області шляхом відрахування позивача зі штату суду наказом голови суду; зобов`язати голову Селидівського міського суду Донецької області припинити трудові відносини позивача з Селидівським міським судом Донецької області шляхом відрахування позивача зі штату цього суду, а також повернути їй її трудову книжку та вжити заходів щодо компенсації позивачу його невикористаних відпусток.

Відповідач 2 подав відзив на позовну заяву, в якому, зокрема зазначив, що з поданим адміністративним позовом не згоден та зазначив, що дійсно указом Президента України від 24.09.2016 №410/2016 позивача було призначено на посаду судді Селидівського міського суду Донецької області строком на 5 років відповідно до ст. 127 та ч.1 ст.128 Конституції України. Строк на який позивача було призначено на посаду судді, закінчився 24.09.2021. Позивач вказує, що вона не має намір продовжувати працювати на посаді судді Селидівського міського суду Донецької області, тому з урахуванням ст. 24 ст. 125 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» просить зобов`язати голову суду видати наказ про припинення трудових відносин.

Відповідно до ст.128 Конституції України (у редакції, чинній на момент призначення позивача на посаду судді) перше призначення на посаду професійного судді строком на п`ять років здійснюється Президентом України. Всі інші судді, крім суддів Конституційного Суду України, обираються Верховною Радою України безстроково в порядку, встановленому законом. За приписами п.1 ч.1 ст.131 Конституції України (у редакції Закону України від 02.06.2016 №1401-VIII) в Україні діє Вища рада правосуддя, яка вносить подання про призначення судді на посаду. Законом України від 02.06.2016 «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» ст.128 викладено у новій редакції, якою не передбачено «першого» строку призначення на посаду судді. Водночас цим Законом розділ XV «Перехідні положення» Конституції України доповнено п.16-1, підпунктом 2 якого передбачено, що з дня набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено. Такі судді можуть бути призначені на посаду судді в порядку, визначеному законом. Відповідно до п.17 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ від 02.06.2016 №1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років до набрання чинності цим Законом, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено. Судді, повноваження яких припинилися у зв`язку із закінченням такого строку, можуть бути призначені на посаду судді за результатами конкурсу, що проводиться в порядку, встановленому чим Законом. Згідно ст.125 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» припинення повноважень судді є підставою для припинення трудових відносин судді із відповідним судом, про що голова суду видає наказ. Як визначено п.4 ч.1 ст.24 вищезазначеного Закону, голова місцевого суду видає на підставі акту про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв`язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ.

Відповідач 2, зазначив, що судді, функціонуючи в державній системі влади, перебувають у певних трудових відносинах із судовою установою, де вони працюють, виконуючи свої посадові обов`язки. Акт про призначення (обрання) суддею чи звільнення судді з посади є правовою підставою для виникнення або закінчення конкретних трудових відносин особи як судді з державою. У таких відносинах роботодавцем є держава, а на голову суду покладається обов`язок оформити ці відносини та встановити початковий або кінцевий момент їх виникнення з призначенням, пов`язаних з цим відповідних виплат. Відповідач 2 наголосив, що з урахуванням цього можна прийти до висновку про те, що до повноважень голови суду належить видання на підставі акту про звільнення судді з посади відповідного наказу. Тобто, повноваження голови суду обмежуються виданням наказу про відрахування судді, звільненого з посади судді відповідним правомочним суб`єктом. В постанові Верховного Суду (справа №815/5811/16) вказано, що колегія суддів дійшла до правового висновку про те, що датою звільнення судді є дата прийняття уповноваженим органом рішення про звільнення з посади судді, а не дата відрахування судді зі штату та/або дата наказу про відрахування судді зі штату.

Відповідач 2 зауважив, що посилання позивача на правові висновки Верховного Суду справи №804/1938/18 від 04.12.2019 року, №813/2495/17 від 18.09.2019 року, в даній ситуації є недоречними, оскільки в цих постановах касаційної інстанції суть справи стосувалася оскарження дій голови суду щодо винесення наказу про припинення трудових відносин судді, який було прийнято на підставі рішення правомочного суб`єкта про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення на посаду судді.

Відповідач 2 зазначив, що згідно п.1 ч.5 ст.48 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» незалежність судді забезпечується, зокрема: особливим порядком його призначення, притягнення до відповідальності, звільнення та припинення повноважень. Загальновідомим є факт, що у зв`язку з прийняттям Верховною Радою України ЗУ від 16.10.2019 року №193-IX «Про внесення змін до ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» повноваження нинішнього складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України припинені, а з лютого 2022 року припинені повноваження ВРП, а тому в цій ситуації голова суду позбавлений можливості прийняти наказ про припинення трудових відносин позивача із судом. Із вищезазначеного випливає, що прийняттю наказу головою суду передує ухвалення відповідного рішення правомочним суб`єктом та таке рішення безпосередньо зобов`язує голову суду відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України видати наказ про припинення трудових відносин судді, тому позивач безпідставно звернулася до суду за захистом, оскільки жодного порушення прав, свобод чи законних інтересів не відбулось. Відповідач 2 просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

Позивач надав відповідь на відзив відповідача 2 в якому зазначив, що вважає заперечення голови суду проти позову безпідставними та такими, що суперечать вимогам законодавства України. Позивач зазначив, що її повноваження як судді припинились 24.09.2021, є беззаперечним і ніким не оспорюється. Беззаперечним є також той факт, що автоматичного продовження повноважень судді законом не передбачено. Позивач зазначив, що законом передбачено чіткі та однозначні правові наслідки припинення повноважень судді видання головою суду наказу про припинення трудових відносин з суддею. Саме про такі правові наслідки повідомила позивача, а також голову суду і Вища рада правосуддя у листі від 20.12.2021 року, в якому зазначила, що припинення повноважень судді є підставою для припинення трудових відносин судді із відповідним судом, про що голова суду видає наказ. Не дивлячись на вищевикладене, відповідач 2 відмовляється видати наказ про припинення трудових відносин між позивачем та судом посилаючись на те, що нібито виданню такого наказу має передувати акт «відповідного правомочного суб`єкта». При цьому відповідач 2 не навів жодної норми закону, якою була б передбачена зазначена вимога. Ст.24 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, зокрема, що голова суду видає на підставі акта про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв`язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ. Тому на думку позивача, припинення повноважень судді є окремим випадком, коли голова суду видає наказ без наявності будь-яких додаткових актів інших суб`єктів. Позивач зауважив, що ані ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», ані ЗУ «Про Вищу раду правосуддя» не надають Вищій раді правосуддя повноважень щодо припинення повноважень судді. ВРП вирішує тільки питання звільнення судді з посади. Тобто у ВРП просто відсутня така функція, як видання акту про припинення повноважень судді. Жодних рішень чи актів ВРП про припинення повноважень судді на практиці не існує, оскільки це є виключною прерогативою голови суду.

Позивач наголосив, що з відзиву на позов відповідача 2 також вбачається, що голова суду вважає, що якийсь «правомочний суб`єкт» має прийняти акт про те, що її повноваження судді закінчились і після цього голова суду видає наказ про припинення трудових відносин між позивачем та судом. На думку позивача, голова суду наполегливо ухиляється від виконання зазначеного обов`язку, розсилаючи різноманітні запити до органів, які не мають до спірного питання жодного відношення, а також наводячи надумані і необґрунтовані аргументи, не підтверджені нормами закону.

Позивач зазначив, що Вища рада правосуддя вже тривалий час не виконує своїх повноважень, звільнитись за іншими підставами (в тому числі, за власним бажанням) вона не має жодної можливості. У зв`язку з численними порушеннями її прав та законних інтересів з боку органів судової влади України, вона не може звільнитись з посади судді вже більше року. При цьому, очевидним є те, що законні підстави примусово утримувати її на посаді судді відсутні і, якщо б вимоги закону виконувались належним чином, вона давно мала б бути звільненою з посади. Таким чином позивач вважає, що єдиним способом в існуючій ситуації припинити її трудові відносини з судом це видання відповідного наказу головою суду, тому просить суд задовольнити її позовну заяву, забезпечивши тим самим ефективний захист її прав та законних інтересів.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Вища рада правосуддя, надала пояснення у справі, в якій зазначила що організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні регламентовано ЗУ від 02.06.2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів». Згідно зі ст.131 Конституції України в Україні діє Вища рада правосуддя.

Статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності Вищої ради правосуддя визначено Законом України від 21.12.2016 року №1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя». Відповідно до підпункту 4 п.161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади.

Пунктом 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному цим Законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України. Разом з цим, згідно з п.4 ч.6 ст.126 Конституції України підставами для звільнення судді є, зокрема, подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням. Ст. 55 ЗУ №1798-VIII регламентовано звільнення судді з посади за загальними обставинами.

Частинами 1 та 2 ст.55 ЗУ №1798-VIII визначено, що питання про звільнення судді з підстав, визначених п.п. 1,4 ч.6 ст.126 Конституції України, розглядається на засіданні Вищої ради правосуддя. У разі звернення судді з заявою про звільнення з посади за власним бажанням Вища рада правосуддя ухвалює рішення про звільнення судді з посади після попереднього з`ясування дійсного волевиявлення судді, чи не має місце сторонній вплив на нього або примус. Частиною 3 ст.55 ЗУ №1798-VIII Вища рада правосуддя має право зупинити розгляд питання про звільнення судді з посади з підстав, визначених п.1 та п.4 ч.6 ст.126 Конституції України, на час розгляду скарги або заяви, наслідком якої може бути звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 2,3,6 ч.6 ст.126 Конституції України.

Також, представник третьої особи зазначив, що до неї 5 липня 2021 року надійшла заява позивача від 29.06.2021 року про звільнення з посади судді Селидівського міського суду Донецької області за власним бажанням. Ухвалою Другої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 02.08.2021 року №1732/2дп/15-21 відкрито дисциплінарне провадження щодо ОСОБА_1 . Враховуючи зазначене, ухвалою Вищої ради правосуддя від 05.08.2021 №1792/0/15-21 розгляд заяви позивача про звільнення з посади судді за власним бажанням було зупинено. Згідно глави 15 регламенту Вищої ради правосуддя, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 24.01.2017 №52/0/15-17 (зі змінами) питання про звільнення судді з підстави подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням (п.4 ч.6 ст.126 Конституції України) розглядається Вищою радою правосуддя на засіданні у пленарному складі. Вища рада правосуддя ухвалює рішення про звільнення судді з посади за власним бажанням після попереднього з`ясування дійсного волевиявлення судді, а також фактів стороннього впливу на нього або примусу. Якщо на момент розгляду питання про звільнення судді Вищою радою правосуддя звільнений з посади, або його повноваження припинені, член Вищої ради правосуддя доповідач своєю ухвалою залишає заяву (висновок, подання) без розгляду.

Водночас, відповідно до п.17 «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років до набрання чинності цим Законом, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено. Судді, повноваження яких припинилися у зв`язку із закінченням такого строку, можуть бути призначені на посаду судді за результатами конкурсу, що проводиться в порядку, встановленому цим Законом.

Вища рада правосуддя у своєму поясненні зауважила, що відповідно до ст. 125 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» припинення повноважень судді є підставою для припинення трудових відносин судді із відповідним судом, про що голова суду видає наказ. З огляду на таке правове регулювання, Вища рада правосуддя не в праві втручатися у здійснення головою відповідного суду його повноважень щодо припинення трудових відносин з відповідним судом. Вища рада правосуддя у своєму поясненні просила врахувати надані письмові пояснення при прийнятті законного та обґрунтованого рішення по даній справі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 27.06.2022 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі учасники справи повідомлені в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Розглянувши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідно до Указу Президента України від 24.09.2016 року за №410/2016 ОСОБА_1 було призначено на посаду судді Селидівського міського суду Донецької області строком на п`ять років. Строк, на який позивача було призначено на посаду судді, закінчився 24.09.2021.

Як підтверджується матеріалами справи, позивачем на адресу Вищої ради правосуддя була направлена заява про звільнення її з посади судді Селидівського міського суду Донецької області за власним бажанням від 29.06.2021. Зазначену заяву Вищою радою правосуддя було отримано від 05.07.2021. Ухвалою Другої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 02.08.2021 №1732/2дп/15-21 відкрито дисциплінарне провадження щодо ОСОБА_1 . Потім ухвалою Вищої ради правосуддя від 05.08.2021 року №1792/0/15-21 розгляд заяви ОСОБА_1 про звільнення з посади судді за власним бажанням було зупинено.

22.09.2021 року позивач вдруге направила на адресу Вищої ради правосуддя заяву, в якій просила звільнити її з посади судді Селидівського міського суду Донецької області з 25.09.2021 року у зв`язку із закінченням строку, на який її було призначено. Позивач у свої заяві зазначила, що всі документи, необхідні для звільнення, вона направила до Вищої ради правосуддя разом із заявою про звільнення з посади за власним бажанням від 29.06.2021. В зазначеній заяві позивач повідомила Вищу раду правосуддя, що вона не зверталась до Вищої кваліфікаційної комісії суддів та до Вищої ради правосуддя із заявами про участь в процедурах, спрямованих на призначення її на посаду судді безстроково. Кваліфікаційне оцінювання щодо неї не проводилось і не розпочиналось, тому що на час його проведення вона перебувала в декретній відпустці. Заяв про участь в кваліфікаційному оцінюванні і згоду на проведення будь-яких перевірок щодо неї не подавала. В даній заяві позивач, зазначила що не має наміру продовжувати перебування на посаді судді після закінчення п`ятирічного строку, на який її було призначено. Окрім цього позивач у своєї заяві зазначила, що після закінчення строку, на який її було призначено на посаду судді, Вища рада правосуддя зобов`язана звільнити її з посади у зв`язку із закінченням строку.

01.12.2021 року позивач звернулась до голови Селидівського міського суду Донецької області з проханням припинити її трудові відносини з Селидівським міським судом Донецької області шляхом відрахування її зі штату цього суду наказом голови суду, а також повернути її трудову книжку. В своєму листі позивач зазначила, що відповідно до ст.24 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», голова місцевого суду видає у зв`язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ. Згідно із ст.125 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», припинення повноважень судді є підставою для припинення трудових відносин судді із відповідним судом, про що голова суду видає наказ. Окрім цього, позивач у своєму листі зазначила, що у Вищій раді правосуддя сформована усталена практика, відповідно до якої у разі припинення повноважень судді у зв`язку із закінченням строку, на який його було призначено, і необрання цього судді на посаду безстроково, голова суду шляхом видання відповідного наказу відраховує суддю зі штату суду і припиняє трудові відносини судді з судом.

07.12.2021 за №03-17/3/2021, голова Селидівського міського суду Донецької області своїм листом повідомив позивача, що під час розгляду заяви про відрахування її зі штату суду у зв`язку з припиненням повноважень судді було направлено запити до Вищої ради правосуддя, Ради суддів України та ТУ ДСА України в Донецькій області з метою надання роз`яснень з цього питання.

20.12.2021 за №29091/0/9-21 Вища рада правосуддя направила лист позивачеві, в якому зазначила що надання роз`яснень з правових питань до компетенції Вищої ради правосуддя відповідно до повноважень, визначених ст.131 Конституції України та ст.3 ЗУ «Про Вищу раду правосуддя», не належить. З аналогічних питань Вища рада правосуддя поінформувала позивача листом від 17.11.2021 року за №28112/0/9-21. Окрім цього, в вищезазначеному листі Вища рада правосуддя зазначила, що з приводу припинення трудових відносин шляхом відрахування позивача зі штату суду наказом голови суду у зв`язку з закінченням повноважень судді, в порядку інформації зазначили, що відповідно до п.4 ст.24 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» голова місцевого суду видає, зокрема, у зв`язку з припиненнями повноважень судді відповідний наказ. Відповідно до ст.125 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» припинення повноважень судді є підставою для припинення трудових відносин судді із відповідним судом, про що голова суду видає наказ.

22.12.2021 року позивач вдруге звернулась до голови Селидівського міського суду Донецької області. В своєму листі позивач звернула увагу на те, що Вища рада правосуддя направила на адресу позивача лист від 20.12.2021 року, в якому зазначила, що відповідно до п.17 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016, повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років до набрання чинності цим Законом, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено. Відповідно до п.4 ст.24 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», голова місцевого суду видає, зокрема, у зв`язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ. Також, Вища рада правосуддя підкреслила, що згідно зі ст.125 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» припинення повноважень судді є підставою для припинення трудових відносин судді із відповідним судом, про що голова суду видає наказ. На підставі вищезазначеного, позивач просила відрахувати її зі штату суду у зв`язку з припиненням у неї повноважень судді.

28.12.2021 року за №03-17/4/2021 голова Селидівського міського суду Донецької області, своїм листом повідомив позивача, що в своїй заяві від 01.12.2021 позивач зазначає, що ніколи не зверталась до ВККС та до ВРП із заявою про згоду на проведення кваліфікаційного оцінювання щодо неї та ніколи не подавала до ВККС та до ВРП заяв про обрання позивача на посаду судді безстроково, та не приймала участі у жодному етапі кваліфікаційного оцінювання, але позивачем не надано жодного документального підтвердження цього факту. Відповідач 2, в своєму листі зазначив, що Селидівський міський суд Донецької області не є розпорядником даної інформації. В отриманих відповідях Вищої ради правосуддя, Ради суддів України, ТУ ДСА України в Донецькій області така інформація не міститься. Тому необхідно отримати підтвердження, що позивачем не подавалися заяви до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та Вищої ради правосуддя про обрання позивача на посаду судді безстроково та що позивач не брав участь у кваліфікаційному оцінюванні.

29.12.2021 року позивач надіслала заяву до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, з проханням: прийняти та зафіксувати відповідно до закону її офіційну відмову від продовження кар`єри судді, та від участі в будь-яких процедурах, спрямованих на обрання її на посаду судді безстроково, в тому числі й в процедурі кваліфікаційного оцінювання; надати письмове підтвердження їй та голові Селидівського міського суду Донецької області про те, що вона не зверталась до ВККС із будь-якими заявами про участь в процедурах, спрямованих на обрання її на посаду судді безстроково, не приймала участь в жодному з етапів кваліфікаційного оцінювання, а також про те, що ВККС не готувала та не направляла до Вищої ради правосуддя матеріалів щодо обрання її на посаду судді безстроково.

05.01.2022 за №33/0/9-22 від Вищої ради правосуддя на адресу позивача надійшов лист, в якому було зазначено, що автоматизована система діловодства Вищої ради правосуддя не містить інформації про надходження заяви ОСОБА_1 про призначення на посаду судді Селидівського міського суду Донецької області та відповідних рекомендацій Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді вказаного суду. Крім того інформує, що Вища рада правосуддя не ухвалювала рішення про призначення позивача на посаду судді з урахуванням положень пунктів 2, 4 п.16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.

11.01.2022 за №21-28/22 від Вищої кваліфікаційної комісії суддів України на адресу позивача надійшов лист, в якому було зазначено, що заяву позивача від 29.12.2021 року щодо відмови від продовження кар`єри судді та участі у процедурах, пов`язаних з нею долучено до суддівського досьє. Заяви про проведення кваліфікаційного оцінювання на відповідність судді займаній посаді та про обрання на посаду судді безстроково від позивача до Комісії не надходили. На офіційному вебсайті Комісії 10.08.2017 року зареєстровано намір судді Селидівського міського суду Донецької області ОСОБА_1 взяти участь у проходженні кваліфікаційного оцінювання для підтвердження відповідності займаній посаді судді. Контактні відомості, вказані під час електронної реєстрації, відповідають даним, що містяться у суддівському досьє позивача. Рішенням Комісії від 07.06.2018 року №133/зп-19 призначено кваліфікаційне оцінювання судді Селидівського міського суду Донецької області ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді судді та визначено дату проведення іспиту 09 серпня 2018 року. 31 липня 2018 року, на адресу Комісії надійшла заява від позивача від 27.07.2018 року з проханням відкласти кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді судді, у зв`язку із перебуванням у відпустці по догляду за дитиною. Для участі у кваліфікаційному оцінюванні позивач не з`явилась. Рішенням Комісії від 07 вересня 2018 року №194/зп-18 причину неявки для складення іспиту визнано поважною, нову дату проведення іспиту призначено не було. Аналогічну інформацію доведено до відома голови Селидівського міського суду Донецької області у відповідь на лист від 29.12.2021 року №03-17/5/2021.

13.01.2022 року позивач звернулась до голови Селидівського міського суду Донецької області, з проханням припинити її трудові відносини з Селидівським міським судом Донецької області шляхом відрахування позивача зі штату цього суду наказом голови суду, а також повернути їй трудову книжку. Крім того позивач просив вжити заходів щодо компенсації їй невикористаних відпусток, в тому числі, щорічної основної оплачуваної відпустки, додаткових соціальних відпусток як жінці, яка має двох дітей віком до 15 років, а також допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу за 2022 рік.

Листом від 19.01.2022 року за №03-17/1/2022 голова Селидівського міського суду Донецької області повідомив позивача, що вона фактично перебуває в стадії кваліфікаційного оцінювання, яке було відкладено за її ж заявою. Крім того, в наказі про відрахування слід зазначити підставу видання такого наказу, але позивач звернулась до Вищої ради правосуддя із заявою про звільнення за власним бажанням, тому підстава відрахування може бути іншою, що призведе до незаконності наказу про відрахування. Тому, якщо є звернення до Вищої ради правосуддя, передчасно вирішувати питання про відрахування позивача зі штату суду. Також існує позиція Верховного Суду про те, що датою звільнення судді є дата прийняття уповноваженим органом рішення про звільнення з посади судді, а не дата відрахування судді зі штату та/або дата наказу про відрахування судді зі штату. Акт про призначення (обрання) суддею чи звільнення судді з посади є правовою підставою для виникнення або закінчення конкретних трудових відносин особи як судді з державою. У таких відносинах роботодавцем є держава, а на голову суду покладається обов`язок оформити ці відносини та встановити початковий або кінцевий момент їх виникнення з призначенням, пов`язаних з цим відповідних виплат (Постанова Верховного Суду від 29.04.2020 року справа №815/5811/16 адміністративне провадження К/9901/23245/18).

Спірним питанням у даній справі є відмова голови Селидівського міського суду Донецької області у задоволенні заяви позивача про припинення її трудових відносин з Селидівським міським судом Донецької області шляхом відрахування її зі штату суду наказом голови суду, у зв`язку з закінченням п`ятирічного терміну, на який позивача було призначено на посаду судді, тобто із закінченням повноважень судді.

Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правові норми належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов висновку про наступне.

Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Суддя - це посадова особа, що має статус, визначений чинним законодавством. Призначення чи обрання на посаду, звільнення та організація суддівської кар`єри (професійної діяльності) здійснюється в порядку спеціальних процедур, визначених спеціальним законодавством.

Правовий статус судді та гарантії здійснення професійної діяльності регулюється винятково Конституцією України та Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в України, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VII.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 48 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", незалежність судді забезпечується, зокрема, особливим порядком його призначення, притягнення до відповідальності, звільнення та припинення повноважень.

Здійснення правосуддя на професійній основі регулюється винятково Конституцією України та Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Статтею 128 Конституції України передбачено, що призначення на посаду судді здійснюється Президентом України за поданням Вищої ради правосуддя в порядку встановленому законом.

Відповідно до п.17 розділу XII «Перехідних положень» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років до набрання чинності цим Законом, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено. Судді, повноваження яких припинилися у зв`язку із закінченням такого строку, можуть бути призначені на посаду судді за результатами конкурсу, що проводиться в порядку, встановленому цим Законом (положення пункту 17 розділу ХІІ визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 2-р/2020 від 18.02.2020).

Відповідно до п.20 розділу XII «Перехідних положень» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному цим Законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Відповідно до ст.112, глави 1, розділу VII, Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України. Рішення про звільнення судді з посади ухвалює Вища рада правосуддя у порядку, встановленому Законом України «Про Вищу раду правосуддя».

Статею 116 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено виключні підстави звільнення судді з посади за його заявою про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням, а саме:

1. Суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

2. Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням.

3. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею до Вищої ради правосуддя, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви ухвалює рішення про звільнення судді з посади.

4. Суддя здійснює свої повноваження до ухвалення рішення про його звільнення.

5. За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Відповідно до ст.126 Конституції України, підставами для звільнення судді є:

1) неспроможність виконувати повноваження за станом здоров`я;

2) порушення суддею вимог щодо несумісності;

3) вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді;

4) подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням;

5) незгода на переведення до іншого суду у разі ліквідації чи реорганізації суду, в якому суддя обіймає посаду;

6) порушення обов`язку підтвердити законність джерела походження майна.

Правовий статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності Вищої ради правосуддя регулюються Законом України "Про Вищу раду правосуддя" від 21.12.2016 № 1798-VIII.

Відповідно до статті 1 вказаного Закону, Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів. Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», до повноважень Вищої ради правосуддя відноситься ухвалення рішення про звільнення судді з посади.

Звільнення судді з посади за загальними обставинами визначено приписами статті 55 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», а саме:

1. Питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 1 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України, розглядається на засіданні Вищої ради правосуддя.

2. У разі звернення судді із заявою про звільнення з посади за власним бажанням Вища рада правосуддя ухвалює рішення про звільнення судді з посади після попереднього з`ясування дійсного волевиявлення судді, чи не має місце сторонній вплив на нього або примус.

3. Вища рада правосуддя має право зупинити розгляд питання про звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 1 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України, на час розгляду скарги або заяви, наслідком якої може бути звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 2, 3, 6 частини шостої статті 126 Конституції України.

4. За результатами розгляду питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 1 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України, Вища рада правосуддя ухвалює вмотивоване рішення.

Відповідно до розділу III «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Вищу раду правосуддя» питання про звільнення судді з підстави, визначеної підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України, розглядаються на засіданні Вищої ради правосуддя в пленарному складі на підставі подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону. Оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання відбувається в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону.

Отже, чинним законодавством визначений порядок реалізації права судді на звільнення у зв`язку з поданням ним заяви про звільнення з посади судді за власним бажанням, яке починається з подання суддею відповідної заяви і закінчується прийняттям Вищою радою правосуддя рішення про звільнення з посади судді.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» адміністративними посадами в суді є посади голови суду та заступника (заступників) голови суду. Голова місцевого суду, його заступник, голова апеляційного суду, його заступники, голова вищого спеціалізованого суду, його заступники обираються на посади зборами суддів відповідного суду з числа суддів цього суду.

Відповідно до ч.4 ст.21 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» місцевий суд складається з суддів місцевого суду, з числа яких призначається голова суду та, у визначених законом випадках, заступник або заступники голови суду.

Відповідно до ст.24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», голова місцевого суду:

1) представляє суд як орган державної влади у зносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами;

2) визначає адміністративні повноваження заступника голови місцевого суду;

3) контролює ефективність діяльності апарату суду, погоджує призначення на посаду керівника апарату суду, заступника керівника апарату суду, а також вносить подання про застосування до керівника апарату суду, його заступника заохочення або накладення дисциплінарного стягнення відповідно до законодавства;

4) видає на підставі акта про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв`язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ;

5) повідомляє Вищу кваліфікаційну комісію суддів України та Державну судову адміністрацію України, а також через веб-портал судової влади про вакантні посади суддів у суді у триденний строк з дня їх утворення;

6) забезпечує виконання рішень зборів суддів місцевого суду;

7) організовує ведення в суді судової статистики та інформаційно-аналітичне забезпечення суддів з метою підвищення якості судочинства;

8) сприяє виконанню вимог щодо підвищення кваліфікації суддів місцевого суду;

9) вносить на розгляд зборів суду пропозиції щодо кількості та персонального складу слідчих суддів;

10) здійснює інші повноваження, визначені законом.

2. Голова місцевого суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження.

Згідно приписів статті 119 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», повноваження судді припиняються виключно з підстав, визначених частиною сьомою статті 126 Конституції України.

Частиною 7 статті 126 Конституції України визначено, що повноваження судді припиняються у разі:

1) досягнення суддею шістдесяти п`яти років;

2) припинення громадянства України або набуття суддею громадянства іншої держави;

3) набрання законної сили рішенням суду про визнання судді безвісно відсутнім або оголошення померлим, визнання недієздатним або обмежено дієздатним;

4) смерті судді;

5) набрання законної сили обвинувальним вироком щодо судді за вчинення ним злочину.

Відповідно до статті 125 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", припинення повноважень судді є підставою для припинення трудових відносин судді із відповідним судом, про що голова суду видає наказ.

Згідно приписів, викладених у статті 128 Конституції України (у редакції, чинній на момент призначення позивача на посаду судді), перше призначення на посаду професійного судді строком на п`ять років здійснюється Президентом України. Всі інші судді, крім суддів Конституційного Суду України, обираються Верховною Радою України безстроково, в порядку, встановленому законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 131 Конституції України (у редакції Закону України від 02.06.16 №1401-VIII) в Україні діє Вища рада правосуддя, яка:

1)вносить подання про призначення судді на посаду;

2)ухвалює рішення стосовно порушення суддею чи прокурором вимог щодо несумісності;

3)розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора;

4)ухвалює рішення про звільнення судді з посади;

5)надає згоду на затримання судді чи утримання його під вартою;

6)ухвалює рішення про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя;

7)вживає заходів щодо забезпечення незалежності суддів;

8)ухвалює рішення про переведення судді з одного суду до іншого;

9)здійснює інші повноваження, визначені Конституцією та законами України.

Законом України від 02.06.16 №1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" статтю 128 викладено у новій редакції, якою не передбачено "першого" строку призначення на посаду судді.

Однак, цим Законом розділ XV "Перехідні положення" Конституції України доповнено пунктом 16-1, підпунктом 2 якого передбачено, що з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено. Такі судді можуть бути призначені на посаду судді в порядку, визначеному законом.

Відповідно до норм розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України "Про судоустрій і статус суддів", зокрема, пунктів 17 та 20 визначено, що повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років до набрання чинності цим Законом, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено. Судді, повноваження яких припинилися у зв`язку із закінченням такого строку, можуть бути призначені на посаду судді за результатами конкурсу, що проводиться в порядку, встановленому цим Законом. Відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному цим Законом.

Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Як вбачається з матеріалів справи позивач 29.12.2021 року надіслала заяву до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, з проханням: прийняти та зафіксувати відповідно до закону її офіційну відмову від продовження кар`єри судді, та від участі в будь-яких процедурах, спрямованих на обрання її на посаду судді безстроково, в тому числі й в процедурі кваліфікаційного оцінювання; надати письмове підтвердження їй та голові Селидівського міського суду Донецької області про те, що вона не зверталась до ВККС із будь-якими заявами про участь в процедурах, спрямованих на обрання її на посаду судді безстроково, не приймала участь в жодному з етапів кваліфікаційного оцінювання, а також про те, що ВККС не готувала та не направляла до Вищої ради правосуддя матеріалів щодо обрання її на посаду судді безстроково.

11.01.2022 за №21-28/22 від Вищої кваліфікаційної комісії суддів України на адресу позивача надійшов лист, в якому було зазначено, що заяву позивача від 29.12.2021 року щодо відмови від продовження кар`єри судді та участі у процедурах, пов`язаних з нею долучено до суддівського досьє. Заяви про проведення кваліфікаційного оцінювання на відповідність судді займаній посаді та про обрання на посаду судді безстроково від позивача до Комісії не надходили.

Тобто, означене вище може бути підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Проте, позивачем було подано відповідну заяву про звільнення за власним бажанням до Вищої ради правосуддя, розгляд якої зупинено до вирішення питання щодо відкритого дисциплінарного провадження стосовно позивача.

Крім того, суд вважає необхідним звернути увагу на те, що з аналізу норм діючого законодавства вбачається чіткий перелік повноважень голови суду, а також питання щодо звільнення судді та припинення повноважень судді (стаття 24; розділ VII Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Так, відповідно до ст.112, глави 1, розділу VII, Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України. Рішення про звільнення судді з посади ухвалює Вища рада правосуддя у порядку, встановленому Законом України «Про Вищу раду правосуддя».

Статею 116 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено виключні підстави звільнення судді з посади за його заявою про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Згідно приписів статті 119 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», повноваження судді припиняються виключно з підстав, визначених частиною сьомою статті 126 Конституції України.

Частиною 7 статті 126 Конституції України визначено, що повноваження судді припиняються у разі:

1) досягнення суддею шістдесяти п`яти років;

2) припинення громадянства України або набуття суддею громадянства іншої держави;

3) набрання законної сили рішенням суду про визнання судді безвісно відсутнім або оголошення померлим, визнання недієздатним або обмежено дієздатним;

4) смерті судді;

5) набрання законної сили обвинувальним вироком щодо судді за вчинення ним злочину.

Відповідно до статті 125 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", припинення повноважень судді є підставою для припинення трудових відносин судді із відповідним судом, про що голова суду видає наказ.

Тобто, глава 2 розділу VII Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не регулює питання звільнення у зв`язку з припиненням повноважень позивача, тому підстави для звільнення позивача та відрахування її зі штату суду за приписами цієї глави відсутні.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», голова місцевого суду видає на підставі рішення/акта про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв`язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ.

Так, позивач помилково вважає закінчення п`ятирічного строку, на який її було призначено підставою для відрахування зі штату суду без прийняття рішення Вищою радою правосуддя щодо звільнення позивача за власним бажанням, відповідно до поданої особистої заяви від 29.06.2021.

Враховуючи вищезазначене, а також те що відсутнє рішення/акт щодо звільнення позивача за власним бажанням Вищої ради правосуддя, тому голова суду не може видати такий наказ, як відрахування позивача зі штату суду, оскільки судді, функціонуючи в державній системі влади, перебувають у певних трудових відносинах із судовою установою, де вони працюють, виконуючі свої посадові обов`язки. Водночас, рішення Президента України про призначення на посаду судді є правовою підставою для виникнення конкретних трудових відносин особи як судді з державою. У таких відносинах роботодавцем є держава, а на голову суду покладається лише обов`язок оформити ці відносини. Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 01.07.2020р. у справі № 420/6392/18.

При цьому, положення Конституції України та Закону України «Про судоустрій та статус суддів» не містять посилань на обов`язок голови суду видавати наказ про звільнення судді на підставі заяви про звільнення з посади судді за власним бажанням, а також щодо відрахування судді зі штату суду без відповідної підстави-рішення уповноваженого на те органу (ВРП) про звільнення судді. Законодавством України визначена певна процедура/підстава для припинення трудових відносин судді із відповідним судом де він працює, тому, зокрема стосовно цієї ситуації, вирішальним є прийняття рішення уповноваженим органом - Вищою радою правосуддя щодо звільнення судді за власним бажанням, а вже наступним кроком є видання наказу головою відповідного суду про припинення трудових відносин судді із відповідним судом.

Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку про відсутність компетенції (повноважень) голови (або іншого керівника) Селидівського міського суду Донецької області, видавати наказ про припинення трудових відносин з суддею Селидівського міського суду Донецької області за відсутності ухваленого відповідного рішення правомочним суб`єктом щодо звільнення з посади судді на підставі заяви про звільнення з посади судді за власним бажанням.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Разом з тим, при розгляді даної справи суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до відповідача 1: Селидівського міського суду Донецької області ( адреса: 85400, Донецька область, м. Селидове, вул. Пушкіна, буд.4), до відповідача 2: голови Селидівського міського суду Донецької області Черкова Володимира Геннадійовича (адреса: 85400, Донецька область, м. Селидове, вул. Пушкіна, буд. 4), третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог: Вищої ради правосуддя (адреса: 04050, м. Київ, вул. Студентська, буд. 12-а, ), Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (адреса: 03109, м. Київ, вул. Генерала Шаповала, буд.9 ), про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,- відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 255 КАС України, і може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.О. Голошивець