Справа № 620/17509/21
Суддя: Шелест Світлана Богданівна
Дата ухвалення: 2022-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого-судді: Шелест С.Б., суддів: Кузьмишиної О.М., Пилипенко О.Є., розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби в Чернігівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби в Чернігівській області (далі - ГУ ДПС в Чернігівській області, відповідач), в якому просив суд визнати протиправними та скасувати вимоги відповідача про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2019 №Ф-4048-53, від 09.11.2020 №Ф-4048-53У та від 09.11.2020 №Ф-4048-53.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ГУ ДПС в Чернігівській області протиправно, за відсутності факту здійснення позивачем підприємницької діяльності, сформовано та направлено до виконання вимоги про сплату недоїмки з єдиного внеску.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2022 року позов задоволено: визнано протиправними та скасовано вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління Державної податкової (фіскальної) служби у Чернігівській області від 14.05.2019 №Ф-4048-53, від 09.11.2020 №Ф-4048-53У та від 09.11.2020 №Ф-4048-53; вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі ГУ ДПС в Чернігівській області із посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Представником позивача 25.07.2022 подано відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Також представник позивача просить стягнути з відповідача понесені позивачем витрати на правову допомогу у розмірі 1 500,00 грн.

Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, справу розглянуто у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами на підставі пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 19.04.1995 ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено відповідний запис. Згідно з ідентифікаційними даними позивач перебував на обліку в ГУДПС у Чернігівській області.

ГУ ДПС у Чернігівській області сформовано вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску: від 14.05.2019 №Ф-4048-53, від 09.11.2020 №Ф-4048-53 та від 09.11.2020 №Ф-4048-53У.

Листом від 17.11.2021 ГУ ДПС у Чернігівській області повідомило представника позивача, що згідно з дами інтегрованої картки платника станом на 31.01.2021 за позивачем обліковується заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальну суму 37 788,74 грн. (за період 2017-2020 роки); зазначено, що інформація про припинення підприємницької діяльності позивача станом на 15.11.2021 до податкового органу від державного реєстратора не надходила.

Вказуючи на протиправність вимог від 14.05.2019 №Ф-4048-53, від 09.11.2020 №Ф-4048-53У та від 09.11.2020 №Ф-4048-53, як таких, що сформовані за відсутності факту здійснення позивачем підприємницької діяльності, ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з протиправності оскаржуваних вимог як таких, що прийнято за відсутності у позивача статусу фізичної особи-підприємця та, відповідно, статусу платника єдиного внеску у розумінні пункту 4 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VІ (далі - Закон №2464-VІ ).

Зазначена позиція суду першої інстанції ґрунтується на тому, що позивач як суб`єкт підприємницької діяльності був зареєстрований у 1995 році та після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання» від 01.07.2010 №2390-VI (далі - Закон №2390-VI) не звертався до державного реєстратора у встановлений пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI строк із реєстраційною карткою для включення відомостей про нього до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР) та для зміни свідоцтва про його державну реєстрацію на свідоцтво про державну реєстрацію єдиного зразка.

Апеляційна скарга ГУ ДПС у Чернігівській області мотивована неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Апелянтом зазначено, що відповідно до частини дев`ятої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003 №755-IV (далі - Закон №755-IV) фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою. Зазначено, що на день формування вимоги позивач не припинив підприємницьку діяльність у встановленому Законом №755-IV порядку. Наголошено, що відмітка про визнання недійсним реєстраційного посвідчення не свідчить про припинення підприємницької діяльності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначає про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вказуючи на відсутність у позивача статусу фізичної особи-підприємця, що виключає наявність у нього статусу платника єдиного внеску.

Колегія суддів апеляційного суду, виходячи з меж апеляційного перегляду, встановлених статтею 308 КАС України, погоджується з позицією суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

01 січня 2017 року набрав чинності Закон України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон №1774-VIII), яким було внесено зміни, зокрема, до пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VІ щодо нарахування єдиного внеску його платниками.

Відповідно до абзаців першого та другого пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VІ (у редакції Закону №1774-VIII зі змінами, внесеними Законом України від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій») єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Таким чином, у зв`язку із внесеними до Закону №2464-VІ змінами щодо нарахування єдиного внеску його платниками у фізичних осіб - підприємців з 01 січня 2017 року виник обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відсутності у спірних правовідносинах у позивача статусу платника єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VІ і, як наслідок, відсутності обов`язку сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі за період з 01 січня 2017 року відповідно до оскаржуваних вимог за відсутності доходу від здійснення підприємницької діяльності, з огляду на наступне.

Судом першої інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач набув статусу суб`єкта підприємницької діяльності та отримав відповідне свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи до 01.07.2004.

01.07.2004 набрав чинності Закон №755-IV, яким передбачено створення і формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (тут і далі - у первинній редакції).

Відповідно до частини першої статті 42 Закону №755-IV для проведення державної реєстрації фізична особа, яка має намір стати підприємцем, повинна подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцем проживання такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації фізичної особи - підприємця; копію довідки про включення заявника до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації ФОП.

Згідно з пунктом 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» цього Закону державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка. При цьому реєстраційний збір за заміну свідоцтва про державну реєстрацію не стягується.

Таким чином, визначена процедура державної реєстрації з дати набрання чинності Законом №755-IV передбачала встановлення волевиявлення особи щодо одержання правового статусу ФОП через здійснення повного (при первинному набутті) чи мінімального (при підтвердженні набутого статусу суб`єкта підприємницької діяльності до 01 липня 2004 року) комплексу дій шляхом подання державному реєстратору реєстраційної картки (документ встановленого зразка, який підтверджує волевиявлення особи щодо внесення відповідних записів до ЄДР - абзац сьомий частини першої статті 1 Закону №755-IV) та отримання свідоцтва про державну реєстрацію (документ встановленого зразка, який засвідчує факт внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію юридичної особи або ФОП - абзац дев`ятий частини першої статті 1 Закону №755-IV).

03 березня 2011 року набрав чинності Закон №2390-VI, яким було внесено зміни до Закону №755-IV.

Пунктами 2-4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI було передбачено, що процес включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.

Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.

Водночас пунктом 8 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI визначено, що після закінчення передбаченого для включення відомостей до ЄДР строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до ЄДР. За результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, включаються до ЄДР з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними.

Таким чином, строк для включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких була проведена до 01 липня 2004 року, визначений пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI, закінчився 03 березня 2012 року. При цьому цей строк включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких проведена до 01 липня 2004 року, підлягав застосуванню виключно у випадках самостійного подання останніми реєстраційних карток державному реєстратору.

Натомість відомості про фізичних осіб - підприємців, які самостійно не звернулись із відповідною заявою у строк, установлений пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI, підлягали включенню до ЄДР на підставі інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій. Державні реєстратори, вносячи відомості про цих фізичних осіб - підприємців до ЄДР, зобов`язані були зробити відмітку про недійсність їхнього свідоцтва про державну реєстрацію.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з даними листа Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 15.11.2021 №10-07/4176 станом на 15.11.2021 в Управлінні в паперовому вигляді реєстраційна справа фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 не обліковується; у ЄДР за номером запису 0033876 «Включення відомостей про фізичну особу-підприємця з відміткою про те, що свідоцтво про її державну реєстрацію, вважається недійсним» щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 здійснено на підставі відомостей інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців; зазначений запис внесено до ЄДР на виконання наказу Міністерства юстиції України від 12.04.2012 №575/5 «Про тимчасові міжвідомчі спеціальні комісії з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців».

25.04.2014 набрав чинності Закон України від 25.03.2014 №1155-VII «Про внесення змін до деяких законів України щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців до Єдиного державного реєстру» (далі - Закон №1155-VII).

Цим Законом пункт 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону №755-IV викладено в новій редакції, відповідно до якої усі діючі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, відомості про яких не включені до ЄДР, зобов`язані подати державному реєстратору відповідно до вимог статті 19 цього Закону реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР. Державний реєстратор після отримання від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки зобов`язаний включити відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців і видати їм виписку з ЄДР. Законом №1155-VII також виключено пункти 2-4 і 7-9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI.

Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 01.07.2020 у справі №260/81/19, статус ФОП є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.

Відсутність офіційного підтвердження в позивача статусу ФОП шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом №755-IV виключає можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, ОСОБА_1 набув статусу фізичної особи-підприємця до набрання чинності Законом №755-IV, але не звертався до державного реєстратора з реєстраційною карткою про включення відомостей про нього до ЄДР відповідно до вимог цього Закону.

З урахуванням викладеного, висновок суду першої інстанції щодо протиправності вимог ГУ ДПС у Чернігівській області від 14.05.2019 №Ф-4048-53, від 09.11.2020 №Ф-4048-53У та від 09.11.2020 №Ф-4048-53, як таких що сформовані податковим органом за відсутності у позивача статусу платника єдиного податку в розумінні пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VІ, є обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Враховуючи викладене, зважаючи на обґрунтованість позиції суду першої інстанції щодо протиправності оскаржуваних вимог, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову.

Обставини справи судом першої інстанції встановлено правильно. Рішення судом першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить присудити на його користь судові витрати на правову допомогу у розмірі 1500,00 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Приписи частини третьої статті 134 КАС України визначають, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому в силу положень частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За правилами частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною сьомою статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що між Адвокатським об`єднанням «Кушнеренко та партнери» в особі старшого адвокати Пономаренко Олени Валентинівни та громадянином ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги від 21.07.2022 №96 у справі №620/17509/21 про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу.

На виконання умов вказаного договору адвокатом виконано наступний обсяг робіт: вивчення та аналіз апеляційної скарги; написання та подання відзиву на апеляційну скаргу, що підтверджується Актом виконання робіт за договором про надання правової допомоги від 21.07.2022.

Позивачем сплачено вартість послуг за договором про надання правової допомоги від 21.07.2022 №96 у розмірі 1500,00 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 21.07.2022 №96.

Судом апеляційної інстанції проаналізовано зміст наданих представником позивача документів щодо підтвердження обґрунтованості заявленого розміру відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та зауважено, що надані докази свідчать про відповідність заявленої до стягнення суми витрат встановленим частиною п`ятою статті 134 КАС України критеріям з огляду на складність, об`єм справи, а також суму недоїмки, визначену в оскаржуваних вимогах.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення заяви позивача про розподіл судових витрат та стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу в розмірі 1 500,00 грн.

Керуючись статтями 134, 139, 241, 242, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби в Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2022 року у справі №620/17509/21 - без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) понесені судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу у розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн. 00 коп.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Cуддя-доповідач С.Б. Шелест

Судді О.М. Кузьмишина

О.Є. Пилипенко