Справа № 320/2180/21
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2022-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/2180/21 Суддя (судді) першої інстанції: Журавель В.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого судді - Лічевецького І.О., суддів - Аліменка В.О., Мельничука В.П., при секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності, стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом, у якому просив суд:

- визнати незаконною бездіяльність відповідача щодо невиплати заборгованості за не отримане речове майно позивачу, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 р. №178 "Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно";

- стягнути з відповідача грошову компенсацію за не отримане речове майно позивачу передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 р. №178, відповідно довідки Військової частини НОМЕР_1 про вартість речового майна, що підлягає видачі при звільненні позивачу № 8 від 25 січня 2021 року, а саме у розмірі: 47 190 грн. 96 коп.;

- стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні грошової компенсації за не отримане речове майно, передбачене постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 р. №178, відповідно довідки Військової частини НОМЕР_1 про вартість речового майна, що підлягає видачі при звільненні в запас позивача № 8 від 25.01.2021 року, на користь позивача у загальній сумі - 133 648 грн. 68 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що при звільненні з військової служби йому протиправно не було виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в сумі 47 190 грн., 96 коп., передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178, згідно з довідкою від 25.01.2021 №8.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати заборгованості за не отримане речове майно ОСОБА_1 , передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 р. №178 "Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно".

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України грошову компенсацію за не отримане речове майно ОСОБА_1 передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 р. №178, відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 про вартість речового майна, що підлягає видачі при звільненні позивачу № 8 від 25 січня 2021 року, а саме у розмірі: 47 190 (сорок сім тисяч сто дев`яносто) грн. 96 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи рішення в частині задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягає в невиплаті позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в сумі: 47 190,96 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні грошової компенсації за неотримане речове майно у загальній сумі 133 648, 68 грн., суд першої інстанції виходив з того, що ці вимоги заявлені передчасно, оскільки остаточний розрахунок з позивачем не проведено. Вирішення такої позовної вимоги можливе виключно за умови встановлення кінцевої дати проведення розрахунку з позивачем та визначення періоду затримки розрахунку при звільненні.

ОСОБА_1 не погодившись із судовим рішенням в частині відмови в задоволенні позовних вимог подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та недотримання норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та прийняти нове рішення, яким стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні грошової компенсації за не отримане речове майно у загальній сумі 142 736, 60 грн.

Мотивуючи апеляційну скаргу, позивач зазначає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про передчасність заявлених згаданих позовних вимог, а також неправильно застосував абз.2 статті 117 Кодексу законів про працю України, а саме в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні грошової компенсації за не отримане речове майно.

Ухвалою колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2022 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження з 16 серпня 2022 року.

Від відповідача відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає розгляду справи за наявними у ній матеріалами в порядку письмового провадження.

Згідно з частиною першою статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд апеляційної інстанції, дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом і вбачається з наявних матеріалів справи, позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Відповідно до наказу Командира військової частини НОМЕР_1 Північного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України (по стройовій службі) від 21 квітня 2020 р. № 78 припинено (розірвано) контракт про проходження громадянами України військової служби в Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення старшину ОСОБА_1 , звільненого відповідно до підпункту «г» пункту два частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби у запас Збройних Сил України у зв`язку із скороченням штатів, наказом начальника Північного Київського територіального управління Національної гвардії України від 19 березня 2020 р. № 16 о/с, без права носіння військової форми одягу.

21 квітня 2020 р. позивач звернувся з рапортом відповідача щодо грошової компенсації речового майна до Командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України. Проте, питання про виплату під час остаточного розрахунку грошової компенсації вартості за недотримане речове майно не було вирішено.

Листом відповідача від 27 січня 2021 р. № 1/27/14-120-П-1-А3 позивача повідомлено, що здійснення виплати компенсації вартості за неотримане речове майно буде здійснено після надходження фінансування, а гроші будуть перераховані за реквізитами, які надані у рапорті.

Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, такою, що порушує права, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає таке.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Статтею 1 Закону передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону).

Відповідно до частини першої статті 9-1 Закону речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання вказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178).

Так, пунктами 2, 3 Порядку № 178 визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

З аналізу тексту Порядку № 178 вбачається, що грошова компенсація вартості за неотримане речове майно виплачується військовослужбовцю з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби (пункт 3), за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини (пункт 4) та довідки про вартість речового майна (пункт 5).

Колегія суддів вважає необґрунтованим рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, з огляду на таке.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Такі питання врегульовані КЗпП України.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17 висловлено правову позицію, яка підтримана Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13 травня 2020 року в справі №810/451/17, відповідно до якої статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, а саме: в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Водночас, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Суд першої інстанції, розглянувши справу, дійшов висновку, що при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно, проте відповідач не виплатив позивачу спірну компенсацію. Суд апеляційної інстанції також погоджується з таким висновком суду.

Отже, право позивача на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно встановлено судом і покладено на відповідача здійснити таку виплату.

Колегія суддів зауважує, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, що передбачені статтею 117 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої цією статтею.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України, якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції встановив відсутність підстав для задоволення згаданої вимоги у зв`язку з відсутністю факту проведення з позивачем остаточного розрахунку щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно.

Проте, такий висновок суду першої інстанції суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17.

Отже, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про відсутність підстав для задоволення цієї вимоги позивача.

Як вже було зазначено, у день виключення позивача із списків особового складу військової частини, позивачу не була виплачена грошова компенсація за неотримане речове майно. Заборгованість зі сплати компенсації за неотримане речове майно не була сплачена станом і на момент розгляду справи. Вказані докази, на переконання суду, свідчать про те, що відповідач не провів повного розрахунку з позивачем при звільненні.

За таких обставин позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку у відповідності до приписів статті 117 КЗпП України.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Пунктами 5, 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відтак, за правилами Порядку №100 у розрахунок середньої заробітної плати для цілей визначення розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки при звільненні включаються виплати, які були нараховані працівникові за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням.

При цьому, відповідно до пункту 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується. Розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Отже, при визначенні середньоденного заробітку позивача слід використовувати календарні дні, а не робочі дні.

Колегія суддів зазначає, що кількість календарних днів за час затримки виплати компенсації за неотримане речове майно за період з 22 квітня 2020 року (наступний день після звільнення) по 11 травня 2021 року (день, коли здійснено остаточний розрахунок) становить 330 днів.

Кількість робочих днів в лютому та березні 2020 року склала 59.

Отже, середньоденне грошове забезпечення як військовослужбовця вираховується шляхом ділення суми грошового забезпечення за два місяці перед звільненням на кількість календарних днів в цих місяцях, і становить: 25518,49 грн /59 = 432,52 грн.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 142 725,00 грн (432,50 х 330), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Однак, колегія суддів зазначає, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми, що відповідає висновкам Верховного Суду України, висловленим у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16, а також висновкам Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18).

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18), зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні питання щодо розміру середнього заробітку, на який позивач має право у зв`язку із затримкою з ним повного розрахунку при звільненні, суд враховує такі обставини, як розмір простроченої заборгованості роботодавця в порівнянні з розміром усіх виплат, які належали позивачу до виплати в день звільнення зі служби.

В даному випадку колегія суддів вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

Як свідчить надана відповідачем копія відомості №103 від 21.04.2020 року, при звільненні з військової служби ОСОБА_1 було нараховано та виплачено грошове забезпечення у сумі 107 090,67 грн. (а. с. 25).

З урахуванням грошової компенсації за неотримане речове майно у сумі 47 190,00 грн., загальний розмір виплат, належних позивачеві при звільненні, становить 154 280,67 грн. (107 090,67 грн. + 47 190,00 грн.), а частка грошової компенсації за неотримане речове майно у цих виплатах складає 30,58 %.

Обрахована судом відповідно до Порядку №100 сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за невикористане речове майно, становить 142 736,60 грн.

Таким чином, виходячи з принципу пропорційності, суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 43294,93 грн. як середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (30,58 % від 142 736,60 грн.).

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності у подібних правовідносинах викладена в постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 (адміністративне провадження №К/9901/5696/20).

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що у даному випадку слід стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у загальній сумі 43 648,85 грн.

З огляду на викладене, доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження частково.

Відповідно до п. 2 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку встановлюючи право позивача на виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в сумі 47 190,96 грн, однак безпідставно відмовив у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, у зв`язку з чим, допустив неправильне застосування норм матеріального, що є підставою для скасування судового рішення в цій частині та ухвалення нового судового рішенні про задоволення цієї вимоги.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», відсутні підстави для перерозподілу судових витрат у даній справі.

Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати.

Прийняти у цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у загальній сумі 43 648 грн. 85 коп.

В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

Суддя В.О.Аліменко

Суддя В.П.Мельничук