Справа № 640/2319/22
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2022-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 вересня 2022 року 14:52 № 640/2319/22

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., за участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Акціонерного товариства "Укрсиббанк"

до Центрального міжрегіонального управління Державної податкової служби України по роботі з великими платниками податків

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

за участі представників сторін:

від позивача - Слюсар О.Б.

від відповідача - Кирилюк Є.С.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Укрсиббанк" (далі - позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної податкової служби України по роботі з великими платниками податків (далі - відповідач), в якому просить: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 23 січня 2020 року №, №, №, №, №; стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що висновки акту «Про результати документальної планової виїзної перевірки Акціонерного товариства "Укрсиббанк" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 липня 2016 року по 30 червня 2019 року та правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2015 року по 30 червня 2019 року» від 20 грудня 2019 року №812/28-10-05-02-01/09807750 в частині порушення пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, підпункту 2.1.1 Положення №566 та пунктів 41-56 Положення №75, пункту 198.5 статті 198, пункту 201.10 статті 201, підпункту 192.1.1 пункту 192.1 статті 192, пункту 198.6 статті 198, пункту 201.10 статті 201, підпункту 16.1.6 Податкового кодексу України, статті 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» є необґрунтованими.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

В підготовчому засіданні 14 липня 2022 року протокольною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про об`єднання в одне провадження справи №640/2319/22 зі справою №640/2/22.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києві від 14 липня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

В судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог, представник відповідача заперечував проти задоволення позову.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Центральним міжрегіональним управлінням Державної податкової служби України по роботі з великими платниками податків проведено документальну планову виїзну перевірку Акціонерного товариства "Укрсиббанк" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 липня 2016 року по 30 червня 2019 року та правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2015 року по 30 червня 2019 року, за результатом якої складено акт від 20 грудня 2019 року №812/28-10-05-02-01/09807750 (далі - акт перевірки).

Так, перевіркою встановлено порушення позивачем пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, підпункту 2.1.1 Положення №566 та пунктів 41-56 Положення №75, а саме при формуванні фінансового результату безпідставно враховано документи, які мають дефекти та логічні неув`язки, як наслідок занижено фінансовий результат до оподаткування на загальну суму 63 344 508 грн.; пункту 198.5 статті 198, пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України в частині невиписаних зведених податкових накладних на суму отриманого податкового кредиту від постачальників, що призвело до заниження податкового кредиту та заниження податкових зобов`язань з податку на додану вартість на суму 2 339 697 грн.; підпункту 192.1.1 пункту 192.1 статті 192, пункту 198.6 статті 198, пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України в частині не врахування розрахунків коригування сум податку на додану вартість до податкової декларації з податку на додану вартість, поданих контрагентами до органів ДПС, а також повторного включення сум до складу податкового кредиту інших звітних періодів, що призвело до заниження сум податку на додану вартість протягом періоду, що перевіряється на загальну суму 318 466 грн.; статті 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» у частині не отримання послуг на суму 153 885,18 євро за договором на дисконтне постачання програмного забезпечення від 16 жовтня 2007 року б/н з нерезидентом BNP Paribas Prokurement TecH (Франція); не отримання послуг на суму 2 509,78 євро (еквівалент 74 495,72 грн) за Угодою про надання ліцензії на програмне забезпечення від 01 серпня 2005 року №Е2005-04-0025787 Axway Belgium SA(Бельгія); не отримання послуг на суму 1 400 євро (еквівалент 40 467,29 грн) за Договором про обслуговування від 30 жовтня 2016 року №2016_0117 з нерезидентом UL TS BV (Нідерланди); не отримання послуг на суму 1 400 євро (еквівалент 43 923,72 грн) за Контрактом від 30 жовтня 2017 року №2017_2525 з нерезидентом UL Transaction Securiti BV (Нідерланди); підпункту 16.1.6 Податкового кодексу України в частині неподання звіту про пільги, які встановлено відповідно до підпункту 38.1 статті 38 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, відповідальність за що передбачена пунктом 120.1 статті 120 Податкового кодексу України.

На підставі акту перевірки відповідачем прийнято, зокрема, податкові повідомлення-рішення від 23 січня 2020 року:

-№, яким позивачу зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 63 344 508 грн;

-№, яким застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені, у тому числі за порушення строку розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності в сумі 3 154 514,39 грн;

-№, яким до позивача застосовано штраф у сумі 1 169 848,50 грн;

-№, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість в сумі 394 750,0 грн (за основним платежем 315 800 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 78 950,0 грн),

-№, яким позивачу нараховано штраф в сумі 170,0 грн.

Рішенням Державної податкової служби України від 08 грудня 2021 року №27679/6/99-00-06-1-02-06 податкові повідомлення-рішення від 23 січня 2020 року №, №, №, №, № залишено без змін.

Незгода позивача із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями зумовила звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

За приписами підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України в редакції на час виникнення спірних правовідносин об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Дія контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатись зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

За визначенням, наведеним в підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла на момент здійснення позивачем спірних господарських операцій), господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності (підпункт 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість підлягає з`ясуванню, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції; установлення зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачем було отримано послуги прибирання (щоденного, генерального, підтримуючого та інших пов`язаних з прибиранням) на підставі договорів, укладених з ОСОБА_1 від 01 липня 2014 року №01/2014 (т 1 а.с. 157-203), ОСОБА_2 від 01 грудня 2014 року №1 (т. 2 а.с. 176-216), ОСОБА_3 від 01 липня 2014 року №2 (т. 3 а.с. 1-47), ОСОБА_4 від 08 жовтня 2018 року №102018 (т. 2 а.с. 133-177), ОСОБА_5 (т. 3 а.с 49-60).

Також позивачем було отримано послуги з підтримки належного технічного стану приміщень в тому числі інженерних систем та іншого встановленого обладнання від ОСОБА_6 на підставі договору від 01 лютого 2017 року №5 (т. 2 а.с. 70), ОСОБА_7 на підставі договору від 01 вересня 2016 року №16 (т. 1 а.с. 208-271), ОСОБА_8 на підставі договору від 05 вересня 2017 року №05/09/2017 (т. 2 а.с. 1-59), ОСОБА_9 на підставі угоди (т. 2 а.с. 222-282).

На підтвердження факту виконання робіт позивачем надано суду копії актів приймання наданих послуг (т. 1 а.с. 204-207, а.с.272-280, т. 2 а.с 60-69, 71-74, 172-175, 217-221, т. 3 а.с 48, 61-65 ), листи зазначених вище осіб, з яких вбачається, що ними залучались до надання позивачу послуг обумовлених вказаними вище договорами інші суб`єкти господарювання (т. 3 а.с. 66-70).

Суд наголошує, що в акті перевірки не висувалось зауважень щодо невідповідності конкретних первинних документів вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Суд зауважує, що сама по собі відсутність у вказаних контрагентів певної кількості персоналу, не може бути безумовною ознакою безтоварності вчиненої господарської операції, якщо з інших даних вбачається фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю.

При цьому чинним законодавством не регламентовано питання щодо кількості штатних працівників, або інших обов`язкових ресурсів для здійснення певного виду господарської діяльності, а податковим органом, як суб`єктом владних повноважень, що встановлював порушення з боку позивача, ні в акті перевірки, ні під час розгляду справи в суді не зазначено, яка кількість таких ресурсів, на його думку, є достатньою для здійснення відповідних господарських операцій.

Крім того, відсутність основних фондів також не може свідчити про неможливість виконання господарських зобов`язань, оскільки наведені обставини не позбавляють суб`єкта господарювання можливості здійснювати посередницьку діяльність, залучати виробничі та трудові ресурси інших суб`єктів господарювання для виконання зобов`язань по укладених ним договорах.

Окрім того, в законодавстві відсутня норма, яка б зобов`язувала підприємство позивача перевіряти наявність таких ресурсів у контрагентів та формувати податковий кредит лише за їх наявності, а його контрагента здійснювати господарську діяльність лише при таких умовах.

Суд зауважує, що чинне законодавство не ставить умову виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, наявності чи відсутності основних фондів. За умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його контрагентів для одержання незаконної податкової вигоди, позивач не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем укладений з BNP PARIBAS PROCUREMENT TECH (Франція) Договір на дисконтовану поставку програмного забезпечення від 16 жовтня 2007 pоку, відповідно до якого BNP PARIBAS PROCUREMENT TECH (Франція) продає компоненти програмного забезпечення позивачу на самих вигідних умовах групи BNPP. PROCUREMENT TECH, а також зобов`язується надавати позивачу не ексклюзивні права користування компонентами програмного забезпечення (ліцензії) тільки на території України, що не підлягає передачі третім особам. PROCUREMENT TECH зобов`язується надавати позивачу оновлення версій та надавати послуги по підтримці вищезазначених компонентів ПЗ, за наявності таких.

В ході виконання договору від 16 жовтня 2007 pоку було складено акти приймання-передачі наданих послуг, копії яких долучено до матеріалів справи та зі змісту яких вбачається, що позивачу надавався доступ до ресурсів технічної підтримки програмного забезпечення строком на один календарний рік.

Також позивачем укладено угоду з «Axway Belgium S.A.» № Е2005-04-0025787 від 01 серпня 2005 pоку, предметом якої є, зокрема, надання технічної підтримки, яка передбачає забезпечення виконання функцій встановленого програмного забезпечення, усунення збоїв в роботі програмного забезпечення, оновлення версій програмного забезпечення через веб-ресурс.

В ході виконання угоди № Е2005-04-0025787 від 01 серпня 2005 pоку сторонами складено акти про послуги технічної підтримки, відповідно до яких позивачу надано послуги технічної підтримки програмного забезпечення.

Крім того, позивачем укладено договір з «UL Transaction Security BV» № 2016_0117 від 30 жовтня 2016 pоку, предметом якого є обслуговування програмного забезпечення, доступ до UL Transaction BV Helpdesk з питань підтримки, пов`язаних з виникненням експлуатаційних проблем та з встановлення нових випусків.

Так, відповідач вказує, що дати складання актів приймання-передачі наданих послуг раніше, ніж дата фактичного завершення операції.

Згідно П(С)БО 1 діє принцип нарахування та відповідності доходів і витрат, за яким для визначення фінансового результату звітного періоду слід зіставити доходи звітного періоду з витратами, які були здійснені для отримання цих доходів.

При цьому доходи і витрати відображаються в обліку і звітності у момент їх виникнення, незалежно від часу надходження і сплати грошей.

Оскільки змістом господарських операцій (вказаних договорів та угоди) є фактично одномоментне надання логіну та паролю до триваючого доступу до програмного забезпечення та ресурсів технічної підтримки, отже суд вважає необґрунтованими висновки відповідача про порушення позивачем пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, підпункту 2.1.1 Положення №566 та пунктів 41-56 Положення №75 та статті 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Щодо висновку відповідача про порушення позивачем підпункту 192.1.1, пункту 192.1 статті 192, пункту 198.6 статті 198, пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України в частині не врахування розрахунків коригування сум податку на додану вартість до податкової декларації з податку на додану вартість, поданих контрагентами до органів ДПС, а також повторного включення сум до складу податкового кредиту інших звітних періодів, що призвело до заниження сум податку на додану вартість протягом періоду, що перевіряється, на загальну суму 318 466 грн., у т.ч по періодах: грудень 2016 року - 2 666 грн., лютий 2017 року - 70 грн., березень 2017 року - 6 315 грн., квітень 2017 року - 197 грн., червень 2017 року - 97 грн., липень 2017 року - 1 250 грн., серпень 2017 року - 355 грн., жовтень 2017 року - 200 грн., листопад 2017 року - 290 грн., грудень 2017 року - 3 203 грн., січень 2018 року - 130 грн., лютий 2018 року - 259 грн., березень 2018 року - 32 грн., серпень 2018 року - 594 грн., січень 2019 року - 296 834 грн., лютий 2019 року - 374 грн., березень 2019 року - 5 600 грн., суд зазначає таке.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно підпункту «а» пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Суми податку, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних/розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням строку реєстрації, включаються до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні/розрахунки коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше ніж через 1095 календарних днів з дати складення податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних, у тому числі для платників податку, які застосовують касовий метод.

З системного аналізу викладеного вбачається, що податкові зобов`язання з податку на додану вартість нараховуються у тому звітному періоді, в якому постачальник зареєстрував податкову накладні, що вказує на безпідставність висновків відповідача про порушення позивачем підпункту 192.1.1, пункту 192.1 статті 192, пункту 198.6 статті 198, пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України.

Щодо висновків відповідача про завищення позивачем податкового кредиту з ПДВ на загальну суму 318 466 грн, суд зазначає, що позивач склав та зареєстрував зведені податкові накладні, тобто позивач нарахував податкові зобов`язання на суму задвоєного податкового кредиту.

Відповідно до пункту 109.1 статті 109 Податкового кодексу України податковим правопорушенням є протиправне, винне діяння (дія чи бездіяльність) платника податку (зокрема осіб, прирівняних до нього), контролюючих органів та/або їх посадових (службових) осіб, інших суб`єктів у випадках, прямо передбачених Податкового кодексу України .

У статті 112 Податкового кодексу України встановлено підстави, за яких особа вважається винною: установлення можливості дотримання особою правил і норм, за порушення яких Кодексом передбачена відповідальність, але невжиття цією особою достатніх заходів щодо їх дотримання; доведення контролюючим органом того, що вчиняючи дії або допускаючи бездіяльність, за які передбачена відповідальність, платник податків діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності.

З огляду на те, що завищення позивачем податкового кредиту з ПДВ на загальну суму 318 466 грн. мало місце внаслідок технічного збою, що підтверджено належними доказами, оскільки позивачем нараховано податкові зобов`язання на суму задвоєного податкового кредиту, суд дійшов висновку про відсутність вини у позивача та, як наслідок, об`єктивної та суб`єктивної сторони складу правопорушення.

З акту перевірки вбачається, що позивач користувався пільгами із орендної плати за земельні ділянки по об`єктах, що розташовані на тимчасово окупованій території та на лінії зіткнення (в межах території м. Алчевська).

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 24 січня 2017 року позивачем продано громадянину України ОСОБА_10 нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Положеннями підпунктами 14.1.136, 14.1.147 пункту 14.1 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - це обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (далі у розділі XII - орендна плата).

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Згідно із підпунктом 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України землекористувачі - це юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до пункту 270.1 статті 270 та пункту 288.3 статті 288 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності; земельні ділянки, надані в оренду.

Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України та Цивільним кодексом України.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 120 Земельного кодексу (далі - ЗК України) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Аналогічні положення містяться і у статті 377 Цивільного кодексу України.

Згідно із п. «е» частини 1 статті 141 ЗК України набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці є підставою припинення права користування земельною ділянкою.

Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Отже, до нового власника об`єкта нерухомості переходить і встановлений податковим законом обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку (орендної плати), на якій розташоване набуте ним майно.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18 квітня 2019 року по справі №807/292/18 (адміністративне провадження №К/9901/118/19) та по справі №823/2344/18 (адміністративне провадження №К/9901/1291/19).

Пунктом 16.1.6 статті 16 Податкового кодексу України передбачено, що платник зобов`язаний подавати контролюючим органам відомості про суми коштів, не сплачених до бюджету в зв`язку отримання податкових пільг та напрями їх використання.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відсутність у позивача обов`язку подавати відомості про суми коштів, не сплачених до бюджету в зв`язку отримання податкових пільг та напрями їх використання.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування правомірності прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконав, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-243, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Акціонерного товариства "Укрсиббанк" задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 23 січня 2020 року №, №, №, №, №, прийняті Центральним міжрегіональним управлінням Державної податкової служби України по роботі з великими платниками податків.

Стягнути на користь Акціонерного товариства "Укрсиббанк" (04070, місто Київ, вулиця Андріївська, будинок 2/12, ) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної податкової служби України по роботі з великими платниками податків (02068, місто Київ, вулиця Кошиця, будинок 3, ) судовий збір в сумі 24 810 (двадцять чотири тисячі вісімсот десять) грн 00 коп.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко

Повний текст рішення виготовлено 16 вересня 2022 року