Справа № 640/33414/21
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2022-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2022 року м. Київ № 640/33414/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Гарника К.Ю., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції у м. Києві

про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві (далі по тексту - відповідач), адреса: 01601, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 15, в якій позивач просить

- визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у м. Києві про відсторонення ОСОБА_1 від роботи та поновити його на роботі;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції у м. Києві виплатити ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за час його незаконного відсторонення від роботи по день поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він проходить службу в органах Національної поліції з лютого 2019 року на посаді слідчого слідчого відділення відділу поліції №1 (з обслуговування мікрорайону «Відрадний», студентських містечок НТУ «КПІ» та НАУ) Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві.

08 листопада 2021 року наказом №1666 о/с Головного управління Національної поліції у м. Києві позивача відсторонено від виконання службових обов`язків з підстав відсутності в нього щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2.

Підставою, як вказано у позовній заяві, для видання такого наказу стало попередження позивача про ознайомлення з вимогами законодавства щодо захисту населення від інфекційних хвороб та про можливе відсторонення від виконання службових (посадових) обов`язків (роботи) від 08 листопада 2021 року.

Позивач звертає увагу на те, що в жодному з документів, що були підписані ним та відповідачем, не передбачено повноважень останнього на відсторонення його від роботи з підстав відсутності вказаного вище щеплення.

Більш того, обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач у тому числі посилається на норми статей 43, 46 Конституції України, положення Кодексу законів про працю України та на приписи статей 60, 70 Закону України «Про Національну поліцію».

Також, у позовній заяві позивач зазначає й про те, що лише у Законі України «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлюється перелік обов`язкових щеплень та цим Законом щеплення від COVID-19 не передбачене, як обов`язкове.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до адміністративного суду з цією позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на вимоги пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», якою керівникам державних органів у тому числі доручено забезпечити відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових щеплень.

У зв`язку з чим, на переконання представника відповідача, оскаржуваний позивачем наказ є правомірним та таким, що прийнятий у порядок, спосіб та в межах компетенції відповідача, а тому, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Не погоджуючись з доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву, позивачем подано суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій останній послався на аналогічні обставини тим, що викладені у самій позовній заяві.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

У додаткових письмових поясненнях представника відповідача, які надійшли на адресу суду 16 червня 2022 року, останнім зазначено, що 12 січня 2022 року позивачем подано рапорт з проханням допустити його до виконання службових обов`язків з 13 січня 2022 року, до вказаного рапорту було надано копію внутрішнього COVID-сертифіката щодо проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

На підставі вказаного рапорту, наказом Головного управління Національної поліції у м. Києві від 13 січня 2022 року №62 о/с позивача допущено до виконання службових обов`язків за посадою з 13 січня 2022 року та поновлено останньому нарахування та виплату грошового забезпечення.

Вважаючи, що предмет спору у справі відсутній, оскільки оскаржуваний наказ втратив свою силу, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивачем, в свою чергу, подані власні додаткові пояснення з приводу додаткових пояснень представника відповідача, в яких він послався на те, що відповідачем не усунуто порушення прав позивача, зокрема, не виплачено грошове забезпечення за період з 08 листопада 2021 року по 13 січня 2022 року, посилаючись при цьому на положення частин 4-6 статті 70 Закону України «Про Національну поліцію» та вважаючи, що оскільки він був незаконно відсторонений від роботи, оскаржуваний ним наказ є протиправним та підлягає скасуванню.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Так, судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач проходить службу в органах Національної поліції у м. Києві на посаді слідчого слідчого відділення відділу поліції №1 (з обслуговування мікрорайону «Відрадний», студентських містечок НТУ «КПІ» та НАУ) Солом`янського управління поліції.

08 листопада 2021 року ОСОБА_1 начальником Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві оголошено попередження про ознайомлення з вимогами законодавства щодо захисту населення від інфекційних хвороб та про можливе відсторонення від виконання службових (посадових) обов`язків (роботи), відповідно до якого позивача попереджено про відсторонення від виконання службових (посадових) обов`язків (роботи) у разі не дотримання вимог законодавства щодо захисту населення від інфекційних хвороб, без збережння грошового забезпечення (заробітної плати) з 08 листопада 2021 року до усунення причин, що зумовили таке відсторонення.

Також, судом встановлено, що після оголошення вказаного попередження, позивачем власноручно у відповідній його графі зроблено запис про відмову від вакцинації.

Наказом Головного управління Національної поліції у м. Києві щодо особового складу №1666 о/с від 08 листопада 2021 року відповідно до статті 60 Закону України «Про Національну поліцію», статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов1язковим профілактичним щепленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153, зареєстрованого Міністерством юстиції України 07 жовтня 2021 року за №1306/36928 (зі змінами) та статті 46 Кодексу законів про працю України, ОСОБА_1 відсторонено від виконання службових обов1язків з 08 листопада 2021 року до усунення причин, що зумовили таке відсторонення.

Не погоджуючись з вказаним наказом, вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а також вважаючи порушеним його право на отримання грошового забезпечення, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Питання проведення обов`язкових профілактичних щеплень врегульоване нормами Основ законодавства України про охорону здоров`я від 19 листопада 1992 року №2801-ХІІ, Законом України від 06 квітня 2000 року № 1645-ІІІ «Про захист населення від інфекційних хвороб» (далі по тексту - Закон України від 06 квітня 2000 року №1645-ІІІ), Законом України від 24 лютого 1994 року № 4004-ХІІ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» (далі по тексту - Закон України від 24 лютого 1994 року №4004-ХІІ).

Так, відповідно до статті 30 Основ законодавства про охорону здоров`я, щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України.

В свою чергу, абзацом 2 статті 12 Закону України від 06 квітня 2000 року №1645-ІІІ передбачено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до: зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб (інших порівняно з такими хворобами як дифтерія, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз, обов`язковість щеплень проти яких визначена абзацом 1 цієї статті). У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до абзаців 2, 3 статті 27 Закону України від 24 лютого 1994 року №4004-ХІІ обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи; що групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до статті 10 Основ законодавства України про охорону здоров`я та статті 12 Закону України від 06 квітня 2000 року №1645-ІІІ Міністерством охорони здоров`я України видано наказ від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за №1306/36928), яким визначений такий перелік.

Згідно з цим Переліком, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS- CoV-2, підлягають працівники, зокрема, центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів.

Статтею 1 Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

На момент виникнення спірних правовідносин, відповідно до статті 29 Закону України від 06 квітня 2000 року №1645-ІІІ, на території України було установлено карантин, який діє до теперішнього часу.

Так, статтею 29 цього закону визначено, що карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Питання про встановлення карантину порушує перед Кабінетом Міністрів України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за поданням головного державного санітарного лікаря України.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з урахуванням змін, внесених постановами Кабінету Міністрів України (далі по тексту - постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236), карантин продовжено до 31 грудня 2022 року.

Слід зауважити, що до зазначеної постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 09 грудня 2020 року постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096 внесені зміни, відповідно до яких текст постанови №1236 доповнено пунктом 41-6, що передбачає обов`язок керівників державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити:

- відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я (підпункт 2 пункту 416);

- взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України "Про оплату праці" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу";

- відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;

- строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили

Наведене в сукупності свідчить про те, що пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 09 грудня 2020 року (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096) встановлено порядок відсторонення від роботи, який визначає умови та підстави відсторонення, час відсторонення та його документальне оформлення певним чином.

Суд звертає увагу, що постанова Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096 не визнана, у встановленому законодавством порядку, протиправною або нечинною, у зв`язку з чим підлягає обов`язковому виконанню відповідно до статті 117 Конституції України.

Крім того, слід зазначити, що частинами 1, 3 статтею 70 Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» передбачено, що поліцейський, щодо якого проводиться службове розслідування, може бути відсторонений від виконання службових обов`язків у порядку, визначеному Дисциплінарним статутом Національної поліції України. Поліцейський, щодо якого здійснюється кримінальне провадження, може бути відсторонений від посади в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України.

Проте, суд наголошує, що цей перелік підстав відсторонення поліцейського від виконання службових обов`язків не є вичерпним, оскільки за загальним правилом, дія норм законодавства про працю поширюється на працівників центральних органів виконавчої влади та її територіальних органів у частині відносин, не врегульованих спеціальним Законом.

Наведене дозволяє дійти висновку, що, оскільки позивач обіймає посаду слідчого слідчого відділення відділу поліції №1 (з обслуговування мікрорайону «Відрадний», студентських містечок НТУ «КПІ» та НАУ) Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, яке є територіальним органом Національної поліції, тобто, територіальним органом центрального органу виконавчої влади, то до спірних відносин підлягає застосуванню стаття 46 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі, в тому числі, в інших випадках, передбачених законодавством.

Так, законодавством передбачено, зокрема, статтею 12 Закону України 06 квітня 2000 року № 1645-ІІІ та постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 (зі змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096), відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень.

Той факт, що позивач дійсно свідомо відмовився від проведення щеплення підтверджується зробленим ним власноручно підписом у відповідній графі попередження про ознайомлення з вимогами законодавства щодо захисту населення від інфекційних хвороб та про можливе відсторонення від виконання службових (посадових) обов`язків (роботи) від 08 листопада 2021 року, про що вже було зазначено судом та проти чого не заперечував сам позивач.

При цьому, суд наголошує, що тимчасове увільнення від виконання службових обов`язків у порядку відсторонення від роботи, в даному випадку, не є звільненням зі служби, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків.

Більш того, слід наголосити, що зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», внесені постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096, щодо відсторонення від роботи у разі відмови або ухилення від проведення обов`язкових профілактичних щеплень, а також наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» набули чинності з 08 листопада 2021 року.

Таким чином, із зазначеної дати, відповідно до наведених приписів чинного законодавства, в Головному управлінні Національної поліції у м. Києві підлягали відстороненню від роботи працівники (поліцейські), які, на вказану дату, відмовились або ухилились від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, крім тих, які надали довідку закладу охорони здоров`я про наявність протипоказань до вакцинації (тимчасових або постійних).

Тобто, на переконання суду, оскаржуваний позивачем наказ в частині його відсторонення від виконання службових обов`язків з 08 листопада 2021 року у зв`язку з відмовою від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, без надання довідки закладу охорони здоров`я про наявність протипоказань до вакцинації (тимчасових або постійних) є правомірним.

Більш того, слід відмітити, що відповідно до наявної в матеріалах справи копії наказу Головного управління Національної поліції у м. Києві від 13 січня 2022 року №62 о/с позивача допущено до виконання службових обов`язків за посадою слідчого слідчого відділення відділу поліції №1 (з обслуговування мікрорайону «Відрадний», студентських містечок НТУ «КПІ» та НАУ) Солом`янського району управління поліції з 13 січня 2022 року на підставі його рапорту від 12 січня 2022 року та копії внутрішнього COVID19-сертифікату, а також поновлено нарахування та виплати грошового забезпечення поліцейського з 13 січня 2022 року.

Водночас, щодо оплати праці за період відсторонення від роботи, а саме, з 08 листопада 2021 року по 12 січня 2022 року, суд зазначає таке.

Так, за змістом статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР, статті 94 Закону України від 02 липня 2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію» оплата праці здійснюється за виконання роботи, для поліцейських - за виконання службових обов`язків під час несення служби в органах поліції.

Тобто, оскільки при відстороненні від роботи, у зв`язку з відмовою від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, посадові обов`язки позивачем не виконувались, відсутні підстави для виплати грошового забезпечення за цей період.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 820/5784/17 та від 18 листопада 2019 року № 480/4871/18.

Більш того, щодо посилання позивача на положення частини 5 статті 70 Закону України від 02 липня 2015 року 3580-VIII «Про Національну поліцію», відповідно до якої за особою, відстороненою від виконання службових обов`язків (посади), зберігаються всі види грошового забезпечення, які були їй визначені до відсторонення, крім премії, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, як вже зазначалось судом, згідно з частинами 1, 3 цієї ж статті поліцейський, щодо якого проводиться службове розслідування, може бути відсторонений від виконання службових обов`язків у порядку, визначеному Дисциплінарним статутом Національної поліції України. Поліцейський, щодо якого здійснюється кримінальне провадження, може бути відсторонений від посади в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України.

З цього слідує, що норма щодо виплати грошового забезпечення, крім премії, у разі відсторонення поліцейського від виконання службових обов`язків поширюється виключно на випадки: якщо щодо поліцейського проводиться службове розслідування та у разі, якщо щодо поліцейського здійснюється кримінальне провадження.

В даному випадку, судом не встановлено, а позивачем не доведено, що підставою для його відсторонення стало або проведення відносно нього службового розслідування, або здійснення кримінального провадження.

Таким чином, оскільки під час відсторонення поліцейський тимчасово увільнений від виконання своїх службових обов`язків та не виконує роботу, то за загальним правилом такому поліцейському грошове забезпечення в період відсторонення не повинно виплачуватись, якщо інше не встановлено законодавством.

Більш того, суд зауважує, що чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Окремо, суд вважає за необхідне зазначити, що чинним законодавством на громадян покладаються обов`язки щодо проведення щеплень.

Зокрема, відповідно до пункту «б» статті 10 Основ законодавства про охорону здоров`я громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Положеннями статті 5 Закону України від 24 лютого 1994 року №4004-ХІІ на громадян покладаються обов`язки брати участь у проведенні санітарних і протиепідемічних заходів та робити щеплення у передбачених законодавством випадках.

Крім того, слід наголосити, що статтею 46 Кодексу законів про працю України визначено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Аналіз даної норми свідчить про те, що за змістом цієї статті допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом.

При цьому, абзацом 2 статті 12 Закону України від 06 квітня 2000 року №1645-ІІІ передбачено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до: зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб ( інших порівняно з такими хворобами як дифтерія, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз, обов`язковість щеплень проти яких визначена абзацом 1 цієї статті). У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Тобто, вказаною нормою Закону передбачений інший випадок відсторонення від роботи, а саме відмова або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень.

Щодо посилання позивача на відсутність встановленого порядку відсторонення від роботи, суд зазначає таке.

Стаття 46 Кодексу законів про працю України та стаття 12 Закону України від 06 квітня 2000 року №1645-ІІІ не містять порядку відсторонення від роботи осіб, що відмовляються або уклоняються від щеплення від COVID-19, наразі такий порядок визначений пунктом 41- 6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Положеннями цієї норми визначені умови та підстави відсторонення, час відсторонення, його документальне оформлення певним чином, що у сукупності і складає порядок відсторонення від виконання обов`язків.

Щодо положень пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 09 грудня 2020 року, суд зазначає, що підпункт 2 зазначеної правової норми встановлює імперативний припис керівникам державних органів забезпечити відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Як вже було неодноразово зазначено судом, абзацом 2 статті 12 Закону України від 06 квітня 2000 року №1645-ІІІ передбачено, що у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.»

Стосовно посилань позивача на обмеження його конституційного права на працю, суд зазначає, що у постанові від 18 листопада 2019 року у справі №480/4871/18 Верховний Суд вказує на необґрунтованість доводів скаржника щодо не врахування положення статті 43 Конституції України під час застосування до останнього заходу у вигляді відсторонення від посади.

З огляду на вищевикладені обставини, а також з урахуванням того, що станом на 13 січня 2022 року позивача на підставі наказу Головного управління Національної поліції у м. Києві від 13 січня 2022 року №62 о/с допущено до виконання службових обов`язків та поновлено нарахування й виплату йому грошового забезпечення, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Національної поліції у м. Києві № 1666 о/с від 08 листопада 2021 року про відсторонення позивача від виконання службових обов`язків до усунення причин, що стали підставою для такого відсторонення.

Враховуючи, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача поновити позивача на роботі та виплата грошового забезпечення є похідними від скасування оскаржуваного наказу, а також з урахуванням того, що з 13 січня 2022 року позивач допушений до виконання своїх службових обов`язків, суд дійшов висновку, що вказані позовні вимоги також не підлягають задоволенню.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На переконання суду, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, а позивачем такі витрати понесені не були, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 257, 262, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя К.Ю. Гарник