Справа № 140/3931/22
Суддя: Волдінер Фелікс Арнольдович
Дата ухвалення: 2022-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2022 року ЛуцькСправа № 140/3931/22

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Волдінера Ф.А.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання дій протиправними та скасування наказів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з адміністративним позовом до Першого відділу Луцького районного територіального центру комплектування (далі ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідач 1) та соціальної підтримки, військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 , відповідач 2), в якому просить суд:

1) визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 відносно мобілізації (призиву) ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації та скасувати наказ № 42 від 25 лютого 2022 року начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призиву ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації;

2) визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 та скасувати наказ № 137 від 09 травня 2022 року щодо переміщення ОСОБА_1 у військову частину НОМЕР_1 для проходження військової служби під час мобілізації;

3) визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 за № 115 від 09 травня 2022 року щодо зарахування ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , зобов`язавши військову частину НОМЕР_1 виключити ОСОБА_1 із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 20 червня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі без проведення судового засідання та виклику сторін.

22 липня 2022 року до суду надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог, згідно якої просить суд:

1) визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 відносно мобілізації (призиву) ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації;

2) скасувати наказ військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 №42 від 25 лютого 2022 року щодо призиву ОСОБА_1 , на військову службу під час мобілізації (зарахування в роту охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 );

3) визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо переміщення ОСОБА_1 , у військову частину НОМЕР_1 та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №137 від 09 травня 2022 року щодо переміщення ОСОБА_1 , у військову частину НОМЕР_1 для проходження військової служби під час мобілізації;

4) визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 за №115 від 09 травня 2022 року, щодо зарахування ОСОБА_1 , до військової частини НОМЕР_1 , зобов`язавши військову частину НОМЕР_1 виключити ОСОБА_1 із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Ухвалою від 28 липня 2022 року у справі було залучено співвідповідача ІНФОРМАЦІЯ_4 (далі ІНФОРМАЦІЯ_5 , відповідач 3).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 лютого 2022 року позивачу була вручена повістка, згідно якої він повинен був з`явитися 25 лютого 2022 року до ІНФОРМАЦІЯ_6 . В даній повістці було зазначено, що військовозобов`язаний, ОСОБА_1 , 25 лютого 2022 року призивається на військову службу по мобілізації.

Вимоги вищевказаної повістки ОСОБА_1 виконав, однак з`явившись до ІНФОРМАЦІЯ_6 , повідомив начальника даного відділу про те, що він має на утриманні трьох неповнолітніх дітей надавши відповідні свідоцтва про народження, що звільняло його від призову на військову службу під час мобілізації.

Однак, 25 лютого 2022 року, ОСОБА_1 на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» призвано у Збройні Сили України, та наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 №42 від 25 лютого 2022 року було зараховано в роту охорони ІНФОРМАЦІЯ_7 .

09 травня 2022 року, на підставі Директиви Головнокомандувача ЗСУ від 01 травня 2022 року №Д-91/ДСК позивача з ІНФОРМАЦІЯ_6 було виключено а наказом командира в/ч НОМЕР_1 зараховано у військову частину НОМЕР_1 , де він проходить службу і досі.

Позивач вказує, що згідно зі статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають, зокрема, особи, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років. Відтак, оскільки позивач має на утриманні троє неповнолітніх дітей, згоди на проходження військової служби не надав, а отже вважає дії та накази протиправними, а тому з наведених підстав просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 20 червня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за цим позовом та розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до частини першої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

У відзиві на позовну заяву відповідач просить відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що інформації про те, що ОСОБА_1 має право на відстрочку, виховуючи трьох неповнолітніх дітей, до них не надходила, а відтак Директивою Головнокомандувача Збройних Сил України 01 травня 2022 року №Д-91/ДСК його з іншими ськовослужбовцями роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_6 09 травня 2022 року було переміщено з виключенням у в/ч НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ).

У відповіді на відзив ІНФОРМАЦІЯ_6 позивач просив задовольнити позов повністю, з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач 2 в/ч НОМЕР_1 у відзиві на позовну заяву просить суд відмовити у задоволенні позову з таких мотивів та підстав.

Позивач прибув у ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою запису в роту охорони ІНФОРМАЦІЯ_8 , де підписав заяву-згоду на призов на військову службу та був зарахований в даний підрозділ не повідомивши про наявність законних обмежень щодо мобілізації.

Разом з тим, зауважує, що з доданих до позовної заяви матеріалів, вбачається, що у позивача є двоє дітей віком до 18 років від першого шлюбу, а саме: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , а також одна дитина віком до 18 років від другого шлюбу - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_11 .

Так, згідно з частиною першою статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Одним із найголовніших та найважливіших обов`язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів нашого суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання.

Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав.

Цей обов`язок закріплений в Конституції України (статті 51, 52), а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201).

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, або за рішенням суду.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі, виходячи із інтересів дитини.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Аліменти, спрямовані на утримання дитини, повинні бути достатніми і, разом з тим, співрозмірними з урахуванням мети аліментного зобов`язання.

Відповідач 2 зазначає, що жодних доказів виконання обов`язку щодо утримання своїх неповнолітніх дітей від першого шлюбу позивачем до позовної заяви не надано.

Таким чином, факт наявності у позивача трьох дітей віком до 18 років не підтверджує того, що вони перебувають на його утриманні.

Також, вказує, що ОСОБА_1 25 лютого 2022 року був призваний на військову службу по мобілізації за його згодою, оскільки виявив таке бажання.

З урахуванням наведеного відповідач просив у задоволенні позову відмовити.

У відповіді на відзив в/ч НОМЕР_1 позивач просив задовольнити позов повністю, з підстав викладених у позовній заяві. Додатково зауважив, що він прибув до ІНФОРМАЦІЯ_6 не добровільно, а по врученій йому повістці. Крім того, жодних заяв щодо згоди на призов на військову службу не підписував, оскільки відразу повідомив про наявність у нього трьох неповнолітніх дітей.

Відповідач 1 у запереченні щодо відповіді на відзив позивача вказав, що ОСОБА_1 добровільно, без примусу та натиску виявив бажання проходити військову службу в роті охорони ІНФОРМАЦІЯ_6 .

24 лютого 2022 року ОСОБА_1 була виписана повістка з повідомленням керівнику підприємства ПП «АгроЕкспресСервіс» для того, щоб згідно статті 119 Кодексу законів про працю за ним зберігались місце роботи, посада та заробітна плата. Інформацію про зміну облікових даних ОСОБА_1 не надавав.

Під час проходження військової служби в роті охорони ІНФОРМАЦІЯ_6 , а це з 25 лютого 2022 року по 09 травня 2022 року, заяв від ОСОБА_1 про надання відстрочки не надходило, про законні обмеження він не повідомляв. Таким чином, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

У додаткових поясненнях позивача, він вказує, що на шикуванні усієї роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_1 та ще семеро осіб повідомили причини, через які не можуть продовжувати службу. Їм повідомили, що на місці їх звільнити не можуть, а можуть це зробити у в/ч НОМЕР_1 .

У запереченні на відповідь на відзив відповідача 2 в/ч НОМЕР_1 просила відмовити у задоволенні позову, з підстав, наведених у відзиві.

Відповідач 3 у відзиві на адміністративний позов просить відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що статтею, 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.

Так, відповідно до вимог вищевказаної статті передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані:

- жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років.

Проте, положення частини другої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, можуть бути призвані на військову службу за їхньою згодою і тільки за місцем проживання.

Варто зауважити, що позивач був призваний на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_12 за місцем його проживання.

Щодо позовної вимоги про скасування наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 №42 від 25 лютого 2022 року щодо призиву ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації зазначає, що зазначений наказ є індивідуальним правовим актом, що вичерпав свою дію фактом призову позивача на військову службу. Як наслідок, скасування такого наказу не призведе до відновлення попереднього становища позивача, адже порядок демобілізації військовослужбовців чітко визначений законом і такий порядок не передбачає випадків демобілізації за рішенням суду про скасування наказу про призов.

Щодо скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 за №115 від 09 травня 2022 року про зарахування ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , зобов`язавши Військову частину НОМЕР_1 виключити ОСОБА_1 із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 зауважив, що частина четверта статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не містить таких підстав для звільнення з військової служби, про які, вказує позивач, відповідно, позивача не може бути звільнено з військової служби у зв`язку з наявністю на його утримання трьох і більше дітей віком до 18 років.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 24 лютого 2022 року ОСОБА_1 була вручена повістка, згідно якої він повинен з`явитися 25 лютого 2022 року до ІНФОРМАЦІЯ_6 . В даній повістці було зазначено, що військовозобов`язаний ОСОБА_1 , 25 лютого 2022 року призивається на військову службу по мобілізації.

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_13 (по строковій частині) від 25 лютого 2022 року №42 рядового ОСОБА_1 , призваного ІНФОРМАЦІЯ_14 25 лютого 2022 року стрільцем-санітаром 2 відділення охорони 1 взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 64).

09 травня 2022 року на підставі Директиви Головнокомандувача ЗСУ від 01 травня 2022 року №Д-91/ДСК ОСОБА_1 наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 за №137 від 09 травня 2022 року було виключено з ІНФОРМАЦІЯ_6 , а наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 09 травня 2022 року №115 зараховано у військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) (а. с. 65) та проходить військову частину дотепер.

ОСОБА_1 , вважаючи, що його було мобілізовано всупереч статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», 12 травня 2022 року подав заяву начальнику ІНФОРМАЦІЯ_6 про відміну рішення про мобілізацію та звільнення мене зі служби (а. с. 49).

17 травня 2022 року відповідач 1 надав відповідь за №381 в якій зазначив, що ОСОБА_1 підписано заяву і було зараховано в роту охорони ІНФОРМАЦІЯ_7 , про наявність законних обмежень щодо мобілізації не повідомляв. Роз`яснено, що подальші питання потрібно вирішувати з командуванням частини в/ч НОМЕР_1 (а. с. 50).

Вважаючи протиправними дії щодо призову його до військової служби, мобілізації та переміщення до військової частини та проходження військової служби, а також накази в цій частині, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Розділом ІІ Конституції України передбачені основоположні права, свободи та обов`язки людини і громадянина. Зокрема, статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно з пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Згідно з Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан.

Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Згідно із статтею 1 вищезазначеного Закону встановлено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

У відповідності до частин п`ятої та шостої статті 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Рішення про проведення відкритої мобілізації має бути негайно оголошене через засоби масової інформації.

Статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Так, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначається Законом України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин, далі - Закон №2232-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону №2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 24 Закону №2232-ХІІ початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України - для громадян, призваних на військову службу піл час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Початком проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період є день, визначений статтею 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України було введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Згідно з Указом Президента України від 14 березня 2022 року №133/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. Згідно з Указом Президента України від 18 квітня 2022 року №259/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб. Згідно з Указом Президента України від 17 травня 2022 року №341/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Згідно з Указом Президента України від 12 серпня 2022 року №573/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Також Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 виховує та утримує трьох неповнолітніх дітей: двоє дітей віком до 18 років від першого шлюбу, а саме: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 від 24 жовтня 2006 року та серії НОМЕР_3 від 18 грудня 2010 року (а. с. 16-17), а також одна дитина віком до 18 років від другого шлюбу - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 02 червня 2020 року (а. с. 15).

Відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (в редакції чинній на час призову позивача на військову службу) не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема, жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років (такі жінки та чоловіки можуть бути призвані на військову службу у разі їх згоди і тільки за місцем проживання).

Дана норма є імперативною, вичерпною та не передбачає додаткових умов чи альтернатив окрім вказаних в нормі закону.

З огляду на викладене, на час виникнення спірних правовідносин позивач відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягав призову на військову службу під час мобілізації. Єдиний виняток - його згода, при умові, що військова служба буде за місцем проживання позивача.

Будь-яких доказів, що позивач дав згоду на проходження військової служби відповідачем суду не надано та матеріали справи не містять. Більше того, всупереч вимогам норми статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» позивача переміщено до військової частини поза місцем його проживання.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З матеріалів справи судом встановлено, що відповідачем 1 не було з`ясовано, що позивач ОСОБА_1 , не підлягає до призову на військову службу під час мобілізації, оскільки є батьком, який виховує та утримує трьох неповнолітніх дітей.

Суд критично оцінює твердження відповідача 2 щодо наявності заяви-згоди на призов на військову службу з тих підстав, що відповідно до частини другої статті 23 Закону №2232-ХІІ, особи з інвалідністю, а також особи, зазначені в абзацах четвертому - дванадцятому частини першої цієї статті у зазначений період (тобто під час мобілізації), можуть бути призвані на військову службу за їхньою згодою і тільки за місцем проживання.

Абзацом четвертим частини першої статті 23 Закону №2232-ХІІ визначено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років.

Позивач у заяві від 12 травня 2022 року повідомив керівництво про наявність у нього права на відстрочку від призову, однак дане питання не було вирішено по суті.

Відповідачами доказів про підписання заяви-згоди щодо призову на військову службу надано не було.

Крім того, у запереченні щодо відповіді на відзив, начальник ІНФОРМАЦІЯ_6 зазначив, що ОСОБА_1 добровільно, без примусу та натиску виявив бажання проходити військову службу в роті охорони ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Поряд з цим, у цьому ж у запереченні, представник ІНФОРМАЦІЯ_6 стверджує, що 24 лютого 2022 року ОСОБА_1 була виписана повістка з повідомленням керівнику підприємства ПП «АгроЕкспресСервіс», що також свідчить про відсутність згоди на призов на військову службу під час мобілізації.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги те, що на час виникнення спірних правовідносин, позивач відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» підлягав призову на військову службу під час мобілізації тільки за його згодою і тільки за місцем проживання, а згоди на призов він не надавав, відповідачем 1 порушено вимоги Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а тому дії ІНФОРМАЦІЯ_1 відносно мобілізації (призиву) ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації, а також дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо переміщення ОСОБА_1 у військову частину НОМЕР_1 слід визнати протиправними.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача 2 виключити його зі списку особового складу в/ч НОМЕР_1 , то суд зазначає наступне.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України» (Заява № 21722/11) зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Конституційний Суд України в рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 120, частини шостої статті 234, частини третьої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України (справа про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора) висловив правову позицію, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення у правах.

Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Враховуючи, що позивача призвано на військову службу з порушенням вимог закону, суд приходить до висновку, що достатнім і ефективним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації та дій ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо переміщення ОСОБА_1 у військову частину НОМЕР_1 для проходження військової служби під час мобілізації, а також прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача виключити солдата ОСОБА_1 зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 .

Що ж стосується скасування наказів військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 №42 від 25 лютого 2022 року щодо призиву ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації (зарахування в роту охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 ), начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №137 від 09 травня 2022 року щодо переміщення ОСОБА_1 у військову частину НОМЕР_1 для проходження військової служби під час мобілізації, наказів командира військової частини НОМЕР_1 за №115 від 09 травня 2022 року, щодо зарахування ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , то суд зазначає наступне.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або охоронюваний законом інтерес якої порушені такою діяльністю.

Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України передбачено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

У вітчизняній теорії права загальновизнано, що індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Ненормативним (індивідуальним) правовим актам притаманні такі ознаки: а) спрямовуються на врегулювання конкретних (одиничних) актів соціальної поведінки; б) поширюються лише на персонально визначених суб`єктів; в) містять індивідуальні приписи (веління, дозволи), розраховані на врегулювання лише окремої, конкретної життєвої ситуації, тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією; г) не передбачають повторного застосування одних і тих самих юридичних засобів; д) не мають зворотної дії в часі.

Індивідуальні акти стосуються конкретних осіб та їхніх відносин. Загальною рисою, яка відрізняє ці акти від нормативних, є їх правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їх конкретність, а саме чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративних правовідносин, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних, індивідуальних питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 09 квітня 2019 року у справі №9901/611/18 та від 18 вересня 2019 року у справі №9901/801/18.

Рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо такі рішення прийняті суб`єктом владних повноважень поза межами визначеної законом компетенції, або ж оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 жовтня 2019 року у справі №813/38/16, від 27 лютого 2020 року у справі №440/569/19.

Окрім того, в абзаці четвертому пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року №2-зп у справі №3/35-313 вказано, що "… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію".

У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року №9-рп/2008 в справі №1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.

У контексті спірних відносин суд зауважує, що накази військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_13 (по стройовій частині) від 25 лютого 2022 року №42, ІНФОРМАЦІЯ_14 25 лютого 2022 року призвано рядового ОСОБА_1 стрільцем-санітаром 2 відділення охорони 1 взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 , начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №137 від 09 травня 2022 року щодо переміщення ОСОБА_1 у військову частину НОМЕР_1 для проходження військової служби під час мобілізації, командира військової частини НОМЕР_1 за №115 від 09 травня 2022 року, щодо зарахування ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 є індивідуальними правовими актами, що вичерпали свою дію фактом призову позивача на військову службу, фактом виключення позивача із списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_6 , а також фактом зарахування ОСОБА_1 до складу в/ч НОМЕР_1 .

Згідно з вимогами частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті частини другої 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За правилами статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на наведене, відповідачі не виконали процесуального обов`язку доказування своєї позиції та не довели правомірності своєї поведінки у спірних правовідносинах. Натомість доводи позивача відповідають обставинам справи та ґрунтуються на нормах матеріального закону.

За встановлених в ході розгляду справи обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підтверджені належними і допустимими доказами, а тому підлягають до задоволення частково.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, доказів понесення ним інших судових витрат матеріали справи не містять, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 139, 241, 242, 243, 245, 246, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації.

Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо переміщення ОСОБА_1 у військову частину НОМЕР_1 для проходження військової служби під час мобілізації.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виключити солдата ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ).

Відповідач 1: ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_6 ).

Відповідач 2: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_7 ).

Відповідач 3: ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_5 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_8 ).

Суддя Ф.А. Волдінер