Справа № 420/5321/22
Суддя: Бжассо Н.В.
Дата ухвалення: 2022-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5321/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бжассо Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одеса за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення № 300-21 від 09.09.2021 року

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за результатом розгляду якого, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просить суд:

Скасувати рішення № 300-21 Державної міграційної служби України від 09 вересня 2021 року про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначає, що він звернувся до ГУ ДМС України із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням ДМС України позивачеві було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача, рішення ДМС України є неправомірним та необґрунтованим, оскільки позивач є громадянином Російської Федерації, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач не може повернутися до країни через релігійні погляди, оскільки з 2016 року є проповідником (служителем) Свідків Єгови, та через політичні погляди: небажання брати участь у конфліктах РФ з Сирією та Україною.

Ухвалою суду від 12.04.2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою суду від 08.06.2022 року провадження у справі зупинено до 25.07.2022 року.

30.06.2022 року від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, з огляду на який ДМС України не визнає даний адміністративний позов та вважає, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Представник відповідача зазначає, що заявник звернення за міжнародним захистом на території України відбулось у зв`язку із необхідністю легального перебування. Представник відповідача зазначає, що надана позивачем інформація щодо історії переслідування містить суперечності, має загальний характер.

16.09.2022 року суд поновив провадження у справі.

Суд розглянув матеріали справи, всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінив докази в їх сукупності та робить наступні висновки.

ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації, уродженець м. Рязань та житель м. Мурманськ, за національністю - росіянин, за віросповіданням - починаючи з 2016 року почав дотримуватися на території України канонів релігійної течії «Свідки Ієгови». Рідна мова російська, позивач також володіє українською мовою на початковому рівні. За сімейним станом офіційно неодружений. Має повну середню спеціальну освіту, навчався в ПТУ №16 в м. Мурманськ у період з 1987-1988 років. Військовозобов`язаний, проходив військову службу у повітряних силах в м. Гайджунай (Литва) та м. Генджа (Азербайджан) протягом 1988-1990 років. Протягом останніх десяти років працював заступником начальника складу в акціонерному товаристві закритого типу «АЯКС Пітерський» в м. Мурманськ. Позивач не був членом жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій на Батьківщині.

31 липня 2015 року ОСОБА_1 вибув з країни громадянської належності рейсовим автобусом сполученням Сочі (Російська Федерація) Одеса (Україна). Державний кордон перетнув легально 01.08.2015 року на підставі закордонного паспорту, який втратив разом із військовим квитком в серпні 2015 року.

17 грудня 2015 року ОСОБА_1 вперше звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування поданої заяви позивач зазначив, що він не може повернутися у Російську Федерацію, у зв`язку з побоюванням переслідувань через політичні погляди та небажання призову до гарячих точок у негласних конфліктах Російської Федерації з Україною та Сирією, оскільки він є військовозобов`язаним, позивач є противником агресії Російської Федерації проти України та інших країн. Також, позивач зазначив, що не хоче вбивати мирних людей, а також військових Української армії. Позивач зазначив, що його знайомі з м. Мурманськ повідомили, що деякі знайомі після зборів, на які і його призивають, направилися в добровільно-примусовому порядку воювати найманцями в Сирію та в Україну на ОСОБА_2 . Крім того, позивач зазначив у заяві, що йому не потрібна матеріальна допомога, допомога в забезпеченні житлом та їжею, він не має матеріальних проблем, вартість проїзду невелика, у нього є житло у м. Мурманськ Російської Федерації, дохід значно перевищує дохід у Україні, однак Україну не можу залишити з причин побоювання переслідуванню через надання волонтерського сприяння жителям Донбасу та призову на військову службу.

За результатами розгляду заяви Головне управління ДМС України в Одеській області склало висновок щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу біженця 12 січня 2016 року.

Наказом Головного управління ДМС України в Одеській області від 12 січня 2016 року №5 прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки заява громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 є очевидно необґрунтованою та не містить умов, передбачених пп.1, пп.13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивач, не погоджуючись з наказом ГУ ДМС України в Одеській області від 12 січня 2016 року №5 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом про його скасування.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14 березня 2016 року по справі №815/290/16 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено та скасовано наказ Головного управління ДМС України в Одеській області від 12 січня 2016 року №5 та зобов`язано Головне управління ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

14 липня 2016 року Головним управлінням ДМС України в Одеській області прийнято наказ №133 про повторний розгляд заяви ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до постанови Одеського окружного адміністративного суду від 14 березня 2016 року по справі №815/290/16.

Наказом Головного управління ДМС України в Одеській області №141 від 26 липня 2016 року, приймаючи до уваги висновок головного спеціаліста відділу соціальної інтеграції управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області Аксьонова Д.М., прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач, не погоджуючись з наказом ГУ ДМС України в Одеській області №141 від 26 липня 2016 року звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом про його скасування.

Постановою П?ятого апеляційного адміністративного суду від 31.01.2017 року у справі № 815/3915/16 задоволено апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2016 року скасовано. Прийнято по справі нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено в повному обсязі.

Вказана постанова залишена без змін відповідно до постанови Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 815/3915/16.

ОСОБА_1 06.06.2019 року повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою №120 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначив, окрім неможливості повернення до РФ через політичні погляди, нові обставини, про те, що він є проповідником релігійної організації Свідки Ієгови та участь в такій організації на територіє Російської Федерації є злочином.

За результатами розгляду особової справи №2019ОD0113 громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , 24 червня 2019 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом № 118 від 24.06.2019 року Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказаний наказ позивач оскаржив у судовому порядку.

Відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.11.2019 року у справі № 420/3979/19, скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області №118 від 24.06.2019 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06.06.2019 року.

Вказане рішення суду залишене без змін відповідно до постанови П?ятого апеляційного адміністративного суду від 04.03.2020 року.

Згідно з наказом ГУ ДМС України в Одеській області № 66 від 06.04.2020 року, здійснено оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадина РФ ОСОБА_1

22.07.2021 року ГУ ДМС в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнаними підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1,13 частини першої статті 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасово захисту».

09.09.2021 року ДМС України прийнято рішення № 300-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п.195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (надалі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Частиною 2 ст.13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Суд зазначає, що доводам позивача щодо переслідувань у країні громадянського походження з приводу його політичних поглядів була надана оцінка під час розгляду адміністративних справ № 815/290/16, 815/3915/16.

Суд зазначає, що:

24.02.2022 року Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, введено воєнний стан на території України з 24.02.2022 року строком на 30 діб.

14.03.2022 року Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №133/2022 воєнний стан на території України продовжено з 26.03.2022 року строком на 30 діб.

18.04.2022 року Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №259/2022 воєнний стан на території України продовжено з 25.04.2022 року строком на 30 діб.

17.05.2022 року Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №341/2022 воєнний стан на території України продовжено з 25.05.2022 року строком на 90 діб.

На думку суду, зазначена інформація дає позивачу право на повторне звернення до ГУ ДМС України в Одеській області із новою заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з врахування актуальної інформації по країні походження позивача, проте, вказана інформація не може бути підставою для задоволення позовних вимог позивача у вказаній справі, оскільки зазначені обставини не існували на момент звернення позивача до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою від 06.06.2019 року.

Щодо доводів позивача про неможливість його повернення на Батьківщину, через те, що він є членом релігійної організації Свідки Ієгови та такі особи переслідуються в країні його громадянської належності, така організація визнана на території Російської Федерації екстремістською, на підтвердження чого позивач надав характеристику «Одеської місцевої релігійної громади Свідків Єгови» та рішення Верховного Суду Російської Федерації від 20.04.2017 року, яким релігійна організація «Свідки Ієгови» є офіційно забороненою на території РФ та визнана екстремістською, суд зазначає наступне.

Згідно з листом голови Координаційного комітету Релігійної організації «Одеська місцева релігійна громада Свідків Єгови» на запит ГУ ДМС України в Одеській області від 22.04.2021 року, відносно належності до Релігійної організації Свідків Єгови громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , а також достовірності документу «Характеристика» від імені Релігійної організації «Одеська місцева релігійна громада Свідків Єгови» датованої 03 червня 2019 року, на ім?я вказаної особи, релігійна організація «Одеська місцева релігійна громада Свідків Єгови» ніколи не видавала документ «Характеристика» від 03.06.2019 року на ім?я ОСОБА_1 та не має до вказаного документу жодного відношення, не використовує та ніколи не використовувала ані печатку, відтиск якої міститься в даному документі, ані бланк. Підпис, який міститься на вказаному документі, не належить голові Координаційного комітету Релігійної організації «Одеська місцева релігійна громада Свідків Єгови» Косюзі І.Г. та є підробленим. Релігійна організація «Одеська місцева релігійна громада Свідків Єгови» не володіє жодними відомостями щодо особи на ім?я ОСОБА_1 .

Таким чином, суд робить висновок, що наявними в матеріалах справи доказами спростовуються доводи позивача з приводу того, що він з 2016 року є членом релігійної організації Свідки Ієгови на території міста Одеси.

Також, суд зазначає, що ані під час перебування на території РФ, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності, позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, політичних переконань або належності до певної соціальної групи.

Таким чином, клопотання позивача не містить умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст.ст.3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів його життю, безпеці чи свободі в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Таким чином, суд робить висновок, що спірне рішення ДМС України від 09.09.2021 року № 300-21 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованим та законним, оскільки судом не встановлено передбачених пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового чи тимчасового захисту.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням вищевикладеного, суд робить висновок, що адміністративний позов ОСОБА_1 не належить до задоволення.

Керуючись ст.ст.2, 3, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 205, 243, 245, 246, 255, 257-262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення № 300-21 від 09.09.2021 року.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ).

Відповідач Державна міграційна служба України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ).

Повний текст рішення складений та підписаний судом _ вересня 2022 року.

Суддя Н.В. Бжассо

.