Справа № 160/9055/22
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 вересня 2022 року Справа № 160/9055/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Лозицької І.О.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у місті Дніпрі адміністративну справи за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровської області про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 07.03.2022 року № 255 о/с у частині звільнення ОСОБА_1 з посади старшого юрисконсульта відділу правового забезпечення Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області;
- поновити ОСОБА_1 на посаді старшого юрисконсульта відділу правового забезпечення Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області з 07.03.2022 року;
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з 07.03.2022 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, а також додаткової винагороди, яка передбачена постановою КМУ від 28.02.2022 року № 168, яка згідно постанови КМУ від 11.11.2015 року № 988 та Порядку № 260 є складовою частиною грошового забезпечення поліцейського;
- допустити до негайного виконання рішення у частині поновлення на посаді та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, а також додаткової винагороди, яка передбачена постановою КМУ від 28.02.2022 року № 168, яка згідно постанови КМУ від 11.11.2015 року № 988 та Порядку № 260 є складовою частиною грошового забезпечення поліцейського.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 17.11.2012 року по 07.03.2022 року проходила службу в органах внутрішніх справ та Національної поліції.
Однак, наказом Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 07.03.2022 оку №255/ос позивача було звільнено з посади старшого юрисконсульта відділу правового забезпечення Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням).
Позивач пояснює, що у зв`язку з повномасштабним вторгненням на територію України 24.02.2022 року ОСОБА_1 звернулася до керівництва Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про надання дозволу на виїзд в іншу область на кілька днів за сімейними обставинами, у зв`язку з хворобою матері, однак їй було відмовлено.
При цьому, керівництво Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області наполягало на написанні рапорту на звільнення за власним бажанням, повідомивши, що у разі виїзду без написаного рапорту на звільнення позивача буде звільнено у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення.
Також позивач пояснює, що з метою уникнення конфліктних ситуацій з керівництвом Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та не позбавлення себе можливості в подальшому проходити службу у поліції, 06.03.2022 року ОСОБА_1 була вимушена здати зброю та написати рапорт на звільнення за власним бажанням.
Позивач зазначає, що вказаний наказ було видано всупереч нормам пункту 68 «Положень про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року №144, відповідно до якого особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитись зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніше як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт, однак, як вказує позивач її було звільнено за один день.
Крім того, як зазначає позивач, в Головному управлінні Національної поліції в Івано-Франківські області їй було повідомлено про наказ Національної поліції України від 10.03.2022 року №190, відповідно до якого поліцейські, які перебувають поза місцем несення служби, протягом 1 доби мають прибути до найближчого орану поліції для реєстрації та постанови на облік та на період дії воєнного стану такі поліцейські підпорядковуються керівникам відповідних територіальних органів, на території яких перебувають.
Однак, Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, порушуючи норми вказаного наказу, заборонило виїзд за межі області, при цьому примушуючи людей писати рапорти на звільнення.
Крім того, керівництвом Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області всупереч Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженого наказом Мінпраці України, Мінюсту України від 29.07.1993 року №58 за весь цей час, ні трудової книжки, ні наказу про звільнення не видано та не направлено відповідного листа про можливість їх отримання.
Крім того, позивач зазначає, що за час затримки видачі трудової книжки, роботодавець сплачує на користь працівника середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто за період невидачі трудової книжки.
На думку позивача, вона підлягає поновленню на службі у поліції на посаді, з якої її звільнено, починаючи з дня наказу.
Ухвалою суду від 30.06.2022 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, а також встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов та доказів на його обґрунтування.
Заперечуючи проти позову, відповідач надав свій відзив на позов, який долучений до матеріалів справи.
В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими та без підставними.
Відповідач зазначає, що згідно з п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: за власним бажанням.
У відповідності до ч.ч. 2, 3 ст. 77 Закону № 580-VIII днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення, або дата, яка зазначена в наказі про звільнення; день звільнення вважається останнім днем служби.
Водночас, як зазначає відповідач, порядок звільнення з цієї підстави врегульований пунктом 68 Положень про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ встановлює, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніше як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
Відповідач зазначає, що Верховний Суд України в постанові від 24.06.2014 року у справі №21-241а14 зазначив, що така позиція законодавця, на відміну від норми, викладеної у статті 38 КЗпП України, обумовлена особливим правовим положенням працівника ОВС.
У цьому судовому рішенні Верховний Суд України висловив позицію, згідно з якою в межах передбаченого пунктом 68 Положення строку, з дня подання рапорту про звільнення сторони вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк.
Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої працівник виявив бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначний ним термін.
Відповідач звертає увагу на те, що матеріалами та обставинами справи підтверджується, що 06.03.2022 року (неділя) ОСОБА_1 було подано рапорт про звільнення зі служби в Національної поліції за власним бажанням, в якому останньою було вказано: «Прошу звільнити мене зі служби в Національній поліції за власним бажанням у зв`язку з незадовільним графіком роботи та низькою заробітною платою з 07.03.2022 року. Відпустку за 2022 рік не використала, від проходження медичної комісії відмовляюсь, так, як вважаю себе здоровою. Претензій до працівників підрозділів кадрового забезпечення з питань звільнення не маю».
Одночасно позивачем було додатково подано рапорт від 06.03.2022 року, в якому остання на звільненні наполягала та просила звільнити її саме з 07.03.2022 року.
Як зазначає відповідач, 06.03.2022 року вказані рапорти були зареєстровані ГУНП, та цього ж дня розглянуті керівництвом ГУНП.
Відповідач звертає увагу, що рапорти містять резолюції відповідного керівника, зазначена конкретна дата, а саме 07 березня 2022 року, з якої поліцейський мав бажання звільнитися, тобто сторонами узгоджено дату звільнення позивача. Відповідач вказує, що позивачем особисто в рапорті зазначено дату, з якої вона бажає звільнитися, а керівником проставлено відповідну резолюцію про погодження дати звільнення ОСОБА_1 .
Так, наказом ГУНП від 07.03.2022 року № 255 о/с капітана поліції ОСОБА_1 було звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». В означеному наказі ГУНП вказано підставу: рапорт ОСОБА_1 від 06.03.2022 року.
Також, відповідач просить врахувати, що видавати накази можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.
Відповідно до розділу ІІ Порядку № 1235 підставою для видання наказів по особовому складу є такі зміни в службовій діяльності, зокрема: звільнення зі служби в поліції.
У переліку документів з питань проходження служби, затвердженому наказом МВС України від 23.11.2016 року №1235, зазначено, що таким документом є, серед іншого, рапорт (заява), що пишеться власноруч у довільній формі.
Отже, поліцейський має право звільнитись зі служби в поліції, про що подає рапорт, на підставі якого керівник територіального органу Національної поліції видає відповідний наказ про звільнення.
Таким чином, відповідач вважає, що ГУНП дотримано вищевказані вимоги спеціального законодавства при вчинені наказу від 07.03.2022 року № 255 о/с про звільнення ОСОБА_1 за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням).
На підставі викладеного, відповідач просить суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ГУНП в Дніпропетровській області відмовити.
Заперечуючи проти відзиву на позовну заяву позивачем було надано до суду відповідь на відзив, яку було долучено до матеріалів справи.
Позивач не погоджується з доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву.
Зазначає, що саме на роботодавця покладається обов`язок вручити трудову книжку в день звільнення.
Натомість, відповідачем не вручено у встановлений законодавством строк витяг з наказу про звільнення та трудову книжку, що може свідчити про створення обставин для введення позивача в оману з приводу прийняття її на службу та відсутності потреби отримання вказаних документів та уникнення необхідності звернення до суду.
Позивач стверджує, що 07.03.2022 року нею було відкликано рапорт на звільнення через засоби електронного зв`язку, який було зареєстровано в книзі реєстрації рапортів Управління кадрового забезпечення ГУНП.
Вищевикладене, на думку позивача ще раз підтверджує її бажання продовжити несення служби в Національній поліції та спростовує доводи ГУНП.
На підставі зазначеного, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
01.09.2022 року до суду від відповідача надійшли письмові заперечення, в обґрунтування яких відповідач зазначає, що вважає безпідставними та необґрунтованими посилання позивача на норми пункту 68 Положень про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року №114 щодо порушення строку розгляду рапорту про звільнення.
Відповідач зазначає, що надаючи тлумачення застосуванню пункту 68 Положення №114, Верховний Суд України у постанові від 24.06.2014 року у справі №21-241а14 зазначив, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадянського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.
Проте, у межах передбаченого пункту 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк.
Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений термін.
Таким чином, видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника міліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірним.
Крім того, відповідач зазначає, що доводи позивача щодо відкликання нею рапорту про звільнення зі служби в поліції з 07.03.2022 року є безпідставними та такими, що не підтверджуються належними та допустимими доказами.
Оскільки, відповідно до довідки кадрового забезпечення ГУНП рапорт ОСОБА_1 від 07.03.2022 року щодо відкликання рапорту про звільнення зі служби в поліції, за власним бажанням з 07.03.2022 року до керівництва УКЗГУНП не надходив.
Відповідач вважає, що позивачем не надано до суду жодного належного та допустимого доказу щодо направлення на адресу ГУНП відповідного рапорту та його реєстрації в канцелярії УКЗГУНП.
Також, відповідач просить суд віднестись критично до доводів позивача щодо заборони виїзду за межі Дніпропетровської області без написання рапорту на звільнення зі служби в поліції, оскільки позивачем не зазначено, яким саме нормативно-правовим актом було передбачено таку заборону та не надано до суду жодного доказу на підтвердження вказаних обставин.
Відповідач також вважає безпідставним доводи позивача щодо безперешкодного переміщення поліцейських по території України в умовах воєнного стану, оскільки, указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в України», який затверджено Законом України №2102-ІХ від 24.02.2022 року, на всій території України було введено воєнний стан.
Відповідно до п. 24 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року № 580-VIII поліція сприяє забезпеченню відповідно до закону правового режиму воєнного стану, у разі його оголошення на всій території України, у зв`язку з чим всі працівники поліції були переведені на посилений варіант служби та задіяні до виконання завдань із забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людей, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; наданні в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які в наслідок воєнного стану потребують такої допомоги; в режимі 24/7.
Також, відповідач вважає безпідставними посилання позивача на норми наказу Національної поліції України від 10.03.2022 року № 190, оскільки нормами даного наказу регламентовано дії поліцейських, щодо реєстрації та постановки на облік на період дії воєнного стану.
На підстав зазначеного, відповідач просить у задоволені позовних вимог відмовити.
05.09.2022 року позивачем до суду було надано додаткові пояснення та скріншоти щодо направлення рапорту від 07.03.2022 року про відкликання рапорту про звільнення зі служби за власним бажанням, які долучено до матеріалів справи.
Позивач пояснює, що 07.03.2022 року ОСОБА_1 через месенджер на адресу заступника начальника відділу правового забезпечення ГУНП в Дніпропетровській області було направлено рапорт на відкликання рапорту на звільнення від 06.03.2022 року, що мав бути зареєстрований в канцелярії Управління кадрового забезпечення ГУНП в Дніпропетровській області.
Позивач зазначає, що у разі коли електронні кваліфіковані підписи недоступні, заяви можуть бути надані у письмовій формі будь-якими засобами телекомунікаційного зв`язку (електрона пошта, WhatsApp, Telegram тощо). У такому випадку відповідну заяву, написану на папері і підписану заявником, доцільно сфотографувати і переслати уповноваженій особі органу.
Також, 05.09.2022 року від відповідача до суду були надані додаткові пояснення, які були долучені до матеріалів справи.
Відповідач вважає, що рапорт позивача від 07.03.2022 року, в якому остання просить рапорт про звільнення за власним бажанням з 07.03.2022 року не розглядати, є не належним та недостовірним доказом по справі. Позивачем не подано до суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували направлення та отримання адресатом рапорту від 07.03.2022 року.
Крім того, відповідач звертає увагу, що згідно наданої позивачем копії - рапорт від 07.03.2022 року містить виправлення, які ставить під сумнів, зазначену в ньому дату звільнення.
Відповідач вважає безпідставними та необґрунтованими посилання позивача на судову практику, оскільки правовідносини, що розглядаються судом у цій справі не є тотожними до правовідносин, на рішення яких посилається позивач.
На думку відповідача, ГУНП дотримано вимоги спеціального законодавства при виданні наказу від 07.03.2022 року № 255 о/с про звільнення ОСОБА_2 .
Тому, відповідач просив у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, прийшов до таких висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 17.11.2012 року по 07.03.2022 року проходила службу в органах внутрішніх справ та органах національної поліції.
Наказом Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 07.03.2022 року №255 о/с капітана поліції ОСОБА_1 старшого юрисконсульта відділу правового забезпечення з 07.03.2022 року було звільнено, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням).
Зазначений наказ було видано на підставі рапорту ОСОБА_1 від 06.03.2022 року про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням.
Позивач, вважаючи, що відповідачем видано наказ від 07.03.2022 року №255 о/с протиправно та з порушеннями норм діючого законодавства України, звернулася до суду з даним позовом.
Вирішуючи заявлений спір по суті, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним Законом, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України є Закон України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 р. № 580-VIII (далі Закон № 580-VIII).
У своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та Законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами (ст.3 Закону України «Про Національну поліцію»).
Відповідно до ч.1 ст. 59 Закону України "Про Національну поліцію" служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Статтею 60 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з ч.1 ст. 58 Закону України "Про Національну поліцію" призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов`язків.
Відповідно до п.7 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням.
Верховний Суд України в постанові від 17.02.2015 року у справі №21-8а15 виклав правову позицію, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це не йдеться у спеціальному законі.
Аналіз норм Закону України "Про Національну поліцію" дає підстави для висновку, що призначення особи на службу в поліції та звільнення з відповідної посади може відбуватися виключно з підстав та у порядку, передбачених цим Законом.
У пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06.11.1992 року визначено, що у справах про звільнення особи за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.
Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації.
У Постанові від 26.10.2016 року у справі №6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору, суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу звільнення.
Згідно цього наказу, підставою для підготовки та видання наказів по особовому складу є документи з питань проходження служби (рапорти), подані до підрозділу кадрового забезпечення поліцейським, його керівником або працівником, який здійснює кадрове забезпечення підрозділу.
Згідно з ч.2 ст.56 Закону № 580-VIII службові відносини особи, яка вступає на службу в поліції, розпочинаються з дня видання наказу про призначення на посаду поліцейського.
Призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону (ч.1 ст.48 Закону № 580-VIII).
Частинами 1 та 2 ст. 77 Закону № 580-VIII встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням (п.7 ч.1 вказаної статті). Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.
Тобто поліцейський може бути звільнений зі служби в поліції, зокрема, за власним бажанням, тільки на основі власного волевиявлення поліцейського, яке оформлюється відповідним рапортом. При цьому, Законом №580-VIII не врегульована процедура та порядок звільнення особи за власним бажанням, зокрема, строки попередження працівником про таке звільнення та строки прийняття відповідного рішення про звільнення.
Статтею 60 Закону №580-VIII передбачено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до п.4 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначений Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114 (далі - Положення № 114).
Пунктом 64 Положення № 114 передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік), зокрема, за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.
Відповідно до пункту 68 Положення № 114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
Отже, порядок звільнення зі служби в поліції за власним бажанням визначено пунктами 63 і 68 Положення № 114, яке з огляду на положення пункту 4 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII у частині, що не суперечить Закону № 580-VIII, є чинним спеціальним нормативно-правовим актом, яке регулює порядок проходження служби в поліції.
При цьому, з аналізу пунктів 63 і 68 Положення № 114 випливає, що про припинення служби в поліції за власним бажанням поліцейський повинен попередити прямого начальника не пізніше як за три місяці до дня звільнення.
Верховний Суд України в постанові від 24.04.2014 року у справі №21-241а14 зазначив, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні (стаття 38 Кодексу законів про працю України), обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків щодо забезпечення безпеки громадян і громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.
У цьому ж судовому рішенні Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою в межах передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору мають право домовитися про звільнення в більш короткий строк. Такою домовленістю необхідно вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін. Видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника міліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68.
Отже, до закінчення визначеного у статті 68 Положення № 114 строку служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови, що між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.
Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін. Видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника міліції зі служби до закінчення передбаченого п.68 Положення строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду у постанові від 05.02..2020 року у справі № 819/744/16.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 на ім`я Начальника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області було подано рапорт від 06.03.2022 року, в якому остання просила звільнити її зі служби в Національній поліції за власним бажанням у зв`язку з незадовільним графіком роботи та низькою заробітною платою з 07.03.2022 року.
Крім того, ОСОБА_1 на ім`я Начальника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області було подано рапорт від 06.03.2022 року, з якого вбачається, що позивач наполягала на звільненні, відповідно до раніш поданого рапорту про звільнення за власним бажання зі служби в Національній поліції, також просила звільнити її з 07.03.2022 року.
Зазначене свідчить, що між позивачем та відповідачем, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.
Таким чином, між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої ОСОБА_1 бажала звільнитися, а саме з 07.03.2022 року, про що остання зазначила у рапортах від 06.03.2022 року, на підставі яких в совою чергу було видано наказ Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 07.03.2022 року №255 о/с.
З урахування викладеного, суд вважає, що доводи позивача щодо порушення строку розгляду рапорту відповідно до пункту 68 Положення № 114 є безпідставними та необґрунтованими, оскільки зі змісту вищевказаного в рапорті позивачем від 06.03.2022 року, остання просила звільнити її зі служби в Національній поліції України за власним бажанням у зв`язку з незадовільним графіком роботи та низькою заробітною платою. Також у рапорті позивач чітко зазначила, що бажала звільнитися 07.03.2022 року. Крім того, позивач наполягала на звільненні.
Щодо твердження позивача, що нею засобами електронного зв`язку було надіслано рапорт від 07.03.2022 року про відкликання рапорту від 06.03.2022 року про звільнення зі служби в Національній поліції за власним бажанням, суд зазначає наступне.
Так, позивач зазначала, що 07.03.2022 року нею було відкликано рапорт на звільнення через засоби електронного зв`язку, який мало бути зареєстровано в книзі реєстрації рапортів Управління кадрового забезпечення ГУНП, однак на підтвердження даного твердження позивачем надано тільки скріншоти з мобільного додатку «Telegram».
Однак, в супереч зазначеному, в матеріалах справи міститься довідка Управління кадрового забезпечення ГУНП в Дніпропетровській області про те, що рапорт ОСОБА_1 від 07.03.2022 року щодо відкликання рапорту про звільнення зі служби в поліції, за власним бажанням з 07.03.2022 року до канцелярії управління кадрового забезпечення не надходив.
На думку суду позивачем не надано жодного належного і допустимого доказу про направлення на адресу ГУНП відповідного рапорту та його реєстрації в канцелярії УКЗГУНП.
Крім того, суд критично ставиться до посилання позивача на постанову Чернівецького апеляційного суду від 04.03.2019 року у справі 725/4244/18 у зв`язку з тим, що дане рішення не є релевантним до даної справи.
Суд також відхиляє посилання позивача на норми наказу Національної поліції України від 10.03.2022 року, оскільки наказ Національної поліції України від 10.03.2022 року № 190 виданий вже після звільнення позивача зі служби в поліції 07.03.2022 року та за загальними правилами дії правових норм у часі норми даного наказу Національної поліції України не могли поширюватись на позивача.
Також, суд відхиляє посилання позивача щодо порушення норм ст. 47 КЗпП та п.п. 42 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженого наказом Мінпраці України, Мінюсту України від 29.07.1993 року № 58.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
У разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).
Тобто, з 10.06.2021 року у зв`язку з внесенням змін Законом України №1217-ІХ від 05.02.2021 року до ст. 47 КЗпП, відсутня норма, яка б зобов`язувала роботодавця у день звільнення видавати працівникові належним чином оформлену трудову книжку.
Крім того, нормами ст. 47 КЗпП визначено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки.
Одночасно з цим, позивачем до суду не надано допустимих та належних доказів щодо звернення до відповідача з відповідною вимогою.
Згідно з п. 4.1 Інструкції № 58 трудова книжка заповнюється одночасно українською та російською мовами і засвідчуються окремо обидва тексти.
Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.
При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Суд зазначає, що в даному випадку затримка видачі трудової книжки відбулося не з вини відповідача, оскільки Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому було продовжено.
У зв`язку з цим, за поясненнями відповідача, з метою забезпечення безпеки працівників поліції та збереження персональних даних, особові справи та трудові книжки працівників ГУНП було передано на зберігання до відповідних сховищ.
Крім того, суд звертає увагу, що п. 4.1 Інструкції № 58 суперечить нормам ст. 47 КЗпП України.
Згідно з приписами частини третьої статті 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні їм суперечити, а відтак, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону необхідно застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.
Враховуючи усі вище викладені обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для скасування наказу відповідача №255 о/с від 07.03.2022р. про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції.
Зважаючи на те, що інша частина позовних вимог є похідною від зазначеного вище, а саме щодо стягнення з відповідача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та допуску до негайного виконання рішення у частині поновлення на посаді та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно, підстави для їх задоволення також відсутні.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно із частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За таких обставин, системно проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку з урахуванням усіх доказів у справі в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
З приводу розподілу судових витрат суд зазначає, що на підставі ст. 139 КАС України, враховуючи рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати зі сплати судового збору у справі не розподіляються.
Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровської області про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 20.09.2022 року.

Суддя І.О. Лозицька