Справа № 320/9952/21
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2022-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2022 року м. Київ № 320/9952/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Келеберди В.І., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання протиправними дій та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві, у якому просить суд:

- визнати протиправними дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шатохіна Олександра Олександровича щодо нарахування виконавчого збору у виконавчому провадженні № 52492686;

- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шатохіна Олександра Олександровича від 12.10.2016 щодо нарахування виконавчого збору в розмірі 399992,18 грн. у виконавчому провадженні № 52492686.

В обґрунтування позовних вимог, позивачем зазначено про те, що виконавчий збір не підлягає стягненню, оскільки реального виконання так і не відбулось, виконавчий лист було повернуто стягувачу, а AT «Укрсоцбанк» не має по відношенню до позивача претензій, оскільки у відповідності до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», стягувач скористався своїм правом та задовольнив свої вимоги у повному обсязі, про що свідчить заява від 12.04.2019.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.08.2021 адміністративну справу № 320/9952/21 передано на розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.11.2021 відкрито провадження в справі та призначено судове засідання. Зобов`язано відповідача надати суду належним чином завірені матеріали виконавчого провадження № 52492686.

До суду від відповідача відзив на позовну заяву не надходив. Крім того, 28.12.2021 до суду від Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшов лист, за змістом якого, зокрема, матеріали виконавчого провадження № 52492686 були знищені за закінченням терміну зберігання у 2021 році.

У відповідності до приписів частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У судовому засіданні 07.12.2021, суд ухвалив продовжити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається із матеріалів даної справи, 01.02.2008 між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір № 406/120/08-П від 01.02.2008 в іноземній валюті.

Виконання договірних зобов`язань по вищевказаному договору було забезпечено заставою (іпотекою) нерухомого майна згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», а саме, однокімнатною квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 40 м.кв. Вищевказана квартира використовувалась позивачем, як місце постійного проживання, в якій позивач була зареєстрована. При цьому, позивач вказує на те, що іншого житлового приміщення у її власності не було, а отже, за доводами позивача, на це майно розповсюджувалась дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що унеможливило стягнення квартири в рахунок погашення заборгованості.

08.06.2016 рішенням Дарницького районного суду м. Києва було стягнуто з позивача на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 176605,05 дол. США, що еквівалентно 3999921,80 грн. в рахунок стягнення заборгованості за кредитним договором № 406/120/08-П від 01.02.2008 та 59998,23 грн. судового збору. На виконання вищевказаного рішення суду, Дарницьким районним судом м. Києва було видано виконавчий лист.

З 04.10.2016 на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, перебувало виконавче провадження № 52492686, про стягнення з позивача на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості, при здійсненні якого було застосовано обтяження, а саме, накладено арешт на все нерухоме майно боржника та заборонено його відчуження.

12.10.2016 державним виконавцем, винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 52492686.

12.10.2016 державним виконавцем було винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 399992,18 грн.

29.03.2017 державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувану, оскільки за боржником зареєстровано нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , яка є іпотечним майном ПАТ «Укрсоцбанк», але звернути стягнення на дане нерухоме майно, не є можливим через дію мораторію.

AT «Укрсоцбанк» не має по відношенню до позивача фінансових претензій, оскільки у відповідності до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», скористався своїм правом та задовольнив свої вимоги у повному обсязі, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, про що свідчить заява від 12.04.2019 № 13-07/67-2549.

Позивач, вважаючи, що вказані дії відповідача щодо нарахування виконавчого збору та постанова про стягнення виконавчого збору є протиправними, звернулась до суду з даним позовом.

При вирішенні спору, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону, підлягають примусовому виконанню у разі їх невиконання у добровільному порядку визначені Законом України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон №1404-VIII, у редакції на момент винесення оскаржуваної постанови).

Відповідно до норм частини першої статті 1 Закону № 1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно о цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно приписів частини першої статті 18 Закону № 1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Так, частиною першою статті 3 Закону № 1404-VIII, встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: 1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; 3) виконавчих написів нотаріусів; 4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; 6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; 8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; 9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 1404-VIII, у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувана та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувана та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання.

Приписами частини першої статті 5 Закону № 1404-VIII, визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та, у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Так, частиною першою статті 13 Закону № 1404-VIII, регламентовано, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з положеннями частини першої статті 18 Закону № 1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до змісту статей 40, 42 Закону № 1404-VIII, ними передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору, зокрема частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VIII, унормовано, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1 - 4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

За приписами пунктів 1-6 частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII, виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

При цьому, частиною дев`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII, передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Згідно з частинами першою, другою статті 27 Закону № 1404-VIII, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Частиною сьомою статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016, передбачено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Згідно з частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 № 898-IV, у разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності іпотекодавця або визнання його банкрутом або при ліквідації юридичної особи - іпотекодавця іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов`язання, якщо іпотекодержатель і правонаступник іпотекодавця не досягнуть згоди про інше. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

07.06.2014 набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Отже, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

При цьому, пунктом 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», встановлено, що цей Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

З системного аналізу наведених правових норм вбачається, що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тимчасово зупинено примусове стягнення нерухомого житлового майна, яке, у тому числі перебуває в іпотеці, за таких умов: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя; у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Отже, державний виконавець, на примусовому виконанні у якого знаходиться виконавче провадження, в якому вирішується питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, зобов`язаний в силу вищевказаних норм з`ясовувати обставини, зокрема такі, як: чи використовується боржником майно як місце постійного проживання та чи поширюється заборона, встановлена Законом України «Про мораторій-на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на майно боржника.

У свою чергу, відповідно до пункту 9 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, виконавчий документ повертається стягувану, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Загальна площа квартири, що перебувала у моїй власності не перевищувала 140 кв. метрів для квартири, а тому, підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України». Крім того, у власності позивача не знаходиться інше нерухоме житлове майно, що відповідачем не заперечується.

Таким чином, положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», встановлена заборона примусового стягнення такого майна без згоди власника, з урахуванням чого виконавчий документ повинен бути повернутий стягувачеві на підставі пункту 9 частини 1 статті 37 Закону № 1404-VIII.

Відтак, державний виконавець при примусовому виконанні виконавчого листа № 753/22661/15 виданого 09.08.2016 р. Дарницьким районним судом м. Києва, здійсненні виконавчого провадження № 52492686, про стягнення з позивача на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості, повинен був на підставі пункту 9 частини 1 статті 37 Закону № 1404-VIII, повернути виконавчий документ стягувачу, натомість, відкривши 04.10.2016 р. виконавче провадження, що відбулось вже під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (набрав чинності 07.06.2014).

При цьому, підлягає врахуванню й те, що 29.03.2017 державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, оскільки за боржником зареєстровано нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , яка є іпотечним майном ПАТ «Укрсоцбанк», але звернути стягнення на дане нерухоме майно, не є можливим через дію мораторію (п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження»). AT «Укрсоцбанк» не має по відношенню до позивача фінансових претензій, оскільки у відповідності до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», скористався своїм правом та задовольнив свої вимоги у повному обсязі, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, про що свідчить заява від 12.04.2019 № 13-07/67-2549. (а.с. 18)

Суд звертає увагу, що виконавчий збір за своїм змістом є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення, однак, суд акцентує увагу на те, що вчиненні державним виконавцем виконавчі дії суперечили вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Таким чином, державний виконавець не мав правових підстав для вчинення дій за умови того, що державний виконавець, не мав законних підстав проводити будь-які виконавчі дії щодо примусового виконання рішення суду про стягнення коштів за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», натомість державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 399992,18 грн.

Отже, оскаржувану постанову про стягнення виконавчого збору від 12.10.2016 в сумі 399992,18 грн. у виконавчому провадженні № 52492686, відповідачем було прийнято за відсутності передбачених законодавством підстав, тобто, необґрунтовано, що є підставою для визнання даної постанови протиправною та її скасування.

Нормами ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня. коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень.

Частиною другою статті 245 КАС України, закріплено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги, підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, під час звернення позивача з даним позовом до суду нею сплачено судовий збір за заявлені позовні вимоги у розмірі 3999,92 грн., які підлягають стягненню з відповідача, на користь останнього у повному обсязі.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 139, 242 - 246, 255 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

Задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання протиправними дій та скасування постанови.

Визнати протиправними дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шатохіна Олександра Олександровича щодо нарахування виконавчого збору у виконавчому провадженні № 52492686.

Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шатохіна Олександра Олександровича від 12.10.2016 щодо нарахування виконавчого збору в розмірі 399992,18 грн. у виконавчому провадженні № 52492686.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3999,92 грн. (три тисячі дев`ятсот дев`яносто дев`ять гривень 92 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 );

Відповідач: Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві (, 03056, м. Київ, вул. Виборзька, 32).

Суддя В.І. Келеберда