Справа № 580/3020/22
Суддя: Анжеліка БАБИЧ
Дата ухвалення: 2022-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 вересня 2022 року справа № 580/3020/22
м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд одноособово у складі головуючого судді Бабич А.М., розглянувши в залі суду в порядку спрощеного письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів,

УСТАНОВИВ:

15.07.2022 ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) (далі позивач) подав у Черкаський окружний адміністративний суд позов до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) (далі відповідач) про:

визнання протиправною бездіяльності щодо необхідності проведення з ним своєчасного повного фактичного розрахунку при звільненні з військової служби;

стягнення на його користь середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, яка виразилась у несвоєчасній виплаті індексації грошового забезпечення за період з 02.11.2017 до 27.06.2022 в сумі 640234,17грн.

Обґрунтовуючи зазначає, що відповідач виплатив індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби в загальній сумі 68343,96грн зі значним порушенням нормативно визначених строків, а саме 27.06.2022, тобто через 1699 днів після його звільнення. Тому вважає, що набув права на отримання відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України компенсації.

Ухвалою суду від 20.07.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач правом подати відзив не скористався.

Всі документи, що надійшли від учасників, суд долучив до матеріалів адміністративної справи, як докази.

Оскільки обґрунтованих клопотань від учасників спору про розгляд справи у судовому засіданні з їх повідомленням та викликом суду не надійшло, зважаючи на відсутність необхідності призначити у справі експертизу або викликати та допитати свідків, суд дійшов висновку розглянути справу без виклику сторін у судове засідання за наявними письмовими доказами.

Оцінивши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Посвідченням від 10.07.2015 серії НОМЕР_3 підтверджується, що позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

Відповідно до посвідчення від 19.10.2017 серії НОМЕР_4 позивач є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавство України для ветеранів війни інвалідів війни.

Згідно з витягом з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_5 (по стройовій частині) від 02.03.2015 №64 позивача з 02.03.2015 виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено для подальшого проходження служби військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_2 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 ».

Витягом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 від 04.03.2015 №47 підтверджується, що позивача з 04.03.2015 зараховано до списків особового складу, на всі види забезпечення та вважається таким, що з 04.03.2015 справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 1120 грн на місяць, шпк «підполковник».

Згідно з витягом з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 (по стройовій частині) від 01.11.2017 №247 позивача з 01.11.2017 виключено із списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 , всіх видів забезпечення. Зобов`язано виплатити:

премію в межах максимального розміру посадового окладу, визначеного у штаті у розмірі 420% посадового окладу за 01.11.2017;

надбавку за виконання особливо важливих завдань в розмірі 50% від посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років, щомісячну додаткову грошову винагороду в розмірі 60% місячного грошового забезпечення за 01.11.2017;

одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за два повних календарних роки служби;

грошову компенсацію замість речового майна, що підлягає видачі в сумі 12981,98грн.

Довідкою відповідача від 02.11.2017 №6/7/900 про доходи підтверджується, що за період з 01.01.2017 до 01.11.2017 позивачу нарахована та виплачена заробітна плата в сумі 147948,26грн. Податок з доходів фізичних осіб за вказаний період не утримувався.

Згідно з довідкою відповідача від 08.12.2017 №6/7/1022 про додаткові види грошового забезпечення та інші виплати, з яких сплаченийй єдиний соціальний внесок та які не включені в довідку від 01.11.2017 №6/7/914 позивачу за період з листопада 2015 року до жовтня 2017 року нараховані та виплачені такі додаткові види грошового забезпечення:

щомісячна додаткова грошова винагорода 60% - 102307,87грн;

грошова допомога на оздоровлення в травні 2016 року, у вересні 2016 року та у березні 2017 року, всього 14493,00грн;

матеріальна допомога у грудні 2015 року та жовтні 2017 року, всього 9613,00грн

Випискою ПриватБанку від 09.07.2022 підтверджується виплата позивачу індексації грошового забезпечення. Даними виписки ПриватБанку від 09.07.2022 з карткового рахунку позивача підтверджується зарахування відповідачем після дня звільнення позивача, а саме 27.06.2022 коштів в сумі 68343,96грн.

Вважаючи не обґрунтованою затримку у виплаті вказаних коштів, позивач звернувся в суд зі вказаним вище позовом.

Надаючи оцінку спірним обставинам, суд врахував ч.2 ст.19 Конституції України, якою встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1ст.2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.9 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Індексація грошових доходів населення відповідно до ч.1 ст.1 Закону України від 03.07.1991 №1283-ХІІ Про індексацію грошових доходів населення (далі Закон №1283-ХІІ) встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Отже, індексація грошового забезпечення є складовою для повного розрахунку при звільненні особи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 затверджений Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі Порядок №1078), згідно з п.2 якого індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців.

Пунктом 6 вказаного Порядку передбачено, що виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Отже, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. Проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Виплата вказаного вище грошового забезпечення не в день звільнення позивача підтверджена вказаними вище доказами (випискою з банку щодо перерахування позивачу коштів, що мали бути виплачені на дату звільнення його зі служби).

Суд відповідно до приписів ч.5 ст.242 КАС України враховує правовий аналіз можливості застосування ст.ст.117, 118 КЗпП України у відносинах публічної служби в постановах Верховного Суду (далі - ВС): від 01.03.2018 у справі №806/1899/17, від 31.05.2018 у справі №823/1023/16, від 26.06.2019 у справі №826/15235/16, від 29.01.2020 справа №320/6808/18, від 28.02.2020 справа №817/1427/17, від 06.03.2020 у справі №1240/2162/18, від 03.06.2020 у справі №809/366/17, - щодо подібних правовідносин із виплати компенсацій за затримку розрахунку при звільненні.

ВС зазначив, що пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Положення ст.ст.117, 118 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) поширюють дію на відносини публічної служби, якщо інше не передбачене вимогами спеціального законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (у т.ч. затримку виплати індексації грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Натомість врегульовано КЗпП України.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладено в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16.

Згідно зі ст.117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена ст.117 КЗпП України, згідно з якою в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, постановах Верховного Суду від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 16 липня 2020 року у справі №812/1259/17, від 16 липня 2020 року у справі № 825/1540/17, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, від 13 серпня 2020 року у справі № 808/610/18.

Верховний Суд у постанові від 22.01.2020 у справі №620/1982/19 зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Враховуючи, що відповідач всупереч норм чинного законодавства вчасно не здійснив з працівником повного розрахунку при звільненні, що встановлено вказаними вище доказами, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо необхідності проведення з ним своєчасного повного фактичного розрахунку при звільненні з військової служби.

Зважаючи на відсутність належних, допустимих і достовірних доказів відсутності вини відповідача у несвоєчасному розрахунку з позивачем, право позивача на отримання на підставі вимог ст.117 КЗпП України середнього заробітку за весь стверджуваний ним у позові період затримки розрахунку доведене.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тому суд розглянув адміністративну справу в межах заявленого позивачем періоду - з 02.11.2017 (наступний день після дати виключення його із списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 ) до 27.06.2022 (часу фактичного повного розрахунку), що становить 1699 днів. Розрахунок середнього заробітку за несвоєчасну виплату відповідачем коштів має відбуватись за всі дні затримки розрахунку.

Виконуючи завдання адміністративного судочинства, визначене в ч.1 ст.2 КАС України, щодо справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення спорів у сфері публічно-правових відносин, мету ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, суд дійшов висновку про наявність підстав вийти за межі заявлених позовних вимог в частині необхідності з`ясування їх розміру для повноти судового захисту.

ВС у постанові від 22.01.2020 у справі №620/1982/19 акцентував увагу на тому, що відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР Про оплату праці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Згідно з висновком Великої Палати ВС у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, який обов`язковий для врахування судами нижчих інстанцій відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи:
розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором,
період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості,
а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника,
інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні висновки також викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Згідно з п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок), для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Довідкою відповідача від 02.11.2017 №6/7/900 про доходи підтверджується, що позивачу нарахована та виплачена заробітна плата за два останні перед звільненням місяці: за вересень 2017 року (30 календарних днів) 11493,60грн та за жовтень 2017 року (31 календарний день) 9229,36грн (усього 20722,96грн). Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача становило 339,72грн (20722,96грн /61 календарний день).

Необґрунтованою та не підтвердженою належними, достовірними та допустимими доказами є сума грошового забезпечення за останні 2 повні календарні місяці служби позивача, вказана ним у розрахунку - 22987,20грн, а також розмір середньоденного грошового забезпечення - 376,83 грн.

Суд врахував, що бездіяльність відповідача закінчилася датою остаточної виплати позивачу спірних сум коштів, пов`язаних із проходженням публічної служби 27.06.2022.

Отже, розрахунок середнього заробітку за несвоєчасну виплату відповідачем коштів: 339,72грн (середньоденне грошове забезпечення позивача) * 1699 днів (кількість днів прострочення) = 577184,28грн. Вказана сума коштів істотно перевищує належну до виплати позивачу станом на день виключення зі списків особового складу.

Суд взяв до уваги розмір недоплаченої суми індексації грошового забезпечення, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, дії позивача щодо отримання вказаних коштів раніше (пасивна поведінка).
Вказані обставини дають підстави для зменшення суми коштів, для виплати позивачу в порядку ст.117 КЗпП України, зважаючи на висновки Великої Палати Верховного Суду у вказаній вище судовій справі, та відсутності обґрунтованих підстав для стягнення із відповідача повної суми середнього заробітку за вказаний період.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, співмірності ймовірних втрат позивача із-за неповного розрахунку при звільненні, обґрунтованими є позовні вимоги виключно у частині наявності підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з військової служби пропорційно виплаченим із затримкою коштів, зважаючи, що загальна сума доходу, що мала бути виплачена позивачу на день виключення його із списків особового складу комісаріату, 01.11.2017 становить 84990,36грн = 16646,40 (грошове забезпечення виплачене позивачу в листопаді 2017 року безспірно) + 68343,96 грн (індексація грошового забезпечення за період проходження військової служби виплачена позивачу 27.06.2022).

Співвідношення (майнові втрати) суми індексації грошового забезпечення до загальної суми заробітної плати, належної до виплати під час звільнення позивача для остаточного розрахунку, становить: 84990,36грн / 68343,96 грн = 1,24.

Пропорційна частина середнього заробітку щодо прострочення становить (1699 днів - за період з 02.11.2017 до 27.06.2022): 577184,28грн / 1,24 = 46471,19.

Зважаючи, що метою передбаченої для роботодавця в ст.117 КЗпП санкції є недопущення заборгованості із заробітної плати конкретного працівника, апозивач протягом 5 років після завершення публічної служби не вчиняв жодних дій щодо ініцювання спору про суму остаточного розрахунку при звільненні, у т.ч. щодо отримання індексації грошового забезпечення за період його служби, відсутні обґрунтовані підстави вважати, що відсутність нарахування такої компенсації відбулося виключно з вини відповідача. Така тривалість безпосередньо пов`язана з пасивною поведінкою позивача у справі. Тому суд зменшує вказану суму на 5: 465471,19 грн /5 = 93094,23грн.

Отже, позовні вимоги обґрунтовані та задоволенню підлягають виключно у вказаній частині.

Зважаючи на відсутність доказів понесення позивачем судових витрат, відсутні підстави для їх розподілу відповідно до ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст.2-20, 72-78, 134-139, 242-245, 255, 257-262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного фактичного розрахунку при звільненні з військової служби.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 02.11.2017 до 27.06.2022 в сумі 93094,23грн (дев`яносто три тисячі дев`яносто чотири гривні двадцять три копійки).

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

2. Судові витрати розподілу не підлягають.

3. Копію рішення направити учасникам справи.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту.

Суддя Анжеліка БАБИЧ

Рішення ухвалене, складене у повному обсязі та підписане 16.09.2022.