Справа № 260/1424/22
Суддя: Микуляк П.П.
Дата ухвалення: 2022-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

16 вересня 2022 року м. Ужгород№ 260/1424/22
Суддя Закарпатського окружного адміністративного суду Микуляк П.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про визнання рішення протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Ужгородської міської ради, яким просить суд:

- визнати протиправним та скасувати п.п.2.20 п.2 рішення Ужгородської міської ради XVI сесії VIII скликання від 03.02.2022р. №635 «Про відмову у наданні ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій, дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,8397 га для ведення особистого селянського господарства в районі вул. Загорської»;

- зобов`язати Ужгородську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.10.2021р. №812821 та надати ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,8397 га, яка знаходиться в районі АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що відповідач відмовив у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з підстав не передбачених статтею 118 Земельного кодексу України, а тому спірне рішення підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Представником відповідача до суду було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечив проти задоволення позову та зазначив, що 25 жовтня 2021 року позивачем було подано заяву щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0, 8397 га, яка розташована в районі АДРЕСА_1 .

Рішенням XVI сесії VIII скликання Ужгородської міської ради від 03.02.2022 року №635 «Про відмову у наданні ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій, дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,8397 га для ведення особистого селянського господарства в районі вул. Загорської.

Представник відповідача зазначив, що рішенням Ужгородської міської ради 23.12.2015 року №71 "Про тимчасову заборону (мораторій) на передачу у власність та користування вільних від забудови земельних ділянок в м. Ужгороді" п.1 введено тимчасову заборону (мораторій) на передачу у власність користування вільних від, забудови земельних ділянок на термін приведення інвентаризації земель міста Ужгорода. Пунктом 2 даного рішення встановлено, що п.1 цього рішення не поширюється на наступне:

- відведення та передачу у власність земельних ділянок для учасників бойових дій та ОСББ і ЖБК;

- звернення громадян, по яким раніше надано дозволи на підготовку проектів землеустрою;

- підготовка земельних ділянок на земельні торги (аукціон) та відведення, реєстрація комунальної власності; та ін.

Враховуючи те, що рішення Ужгородської міської ради 23.12.2015 року №71 "Про тимчасову заборону (мораторій) на передачу у власність та користування вільних від забудови, земельних ділянок в м. Ужгороді" є чинним, відмова позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є правомірною.

Розгляд справи, відповідно до частини п`ятої статті 262 КАС України, здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

25 жовтня 2021 року позивачем було подано заяву щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0, 8397 га, яка розташована в районі АДРЕСА_1 .

За результатами розгляду вищевказаної заяви Ужгородською міською радою було прийнято Рішенням XVI сесії VIII скликання Ужгородської міської ради від 03.02.2022 року №635 Про відмову у наданні ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій, дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,8397 га для ведення особистого селянського господарства в районі вул. Загорської.

Позивач, не погоджуючись з правомірністю такої відмови, звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 3 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України), земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною другою статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Приписами частин першої та третьої статті 22 ЗК України передбачено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Відповідно до приписів статті 12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб.

Відповідно до частини 1 статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до пункту "б" частини першої статті 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 гектара.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною сьомою статті 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином Земельний кодекс України визначає вичерпний перелік підстав відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, при цьому зобов`язує орган державної влади або орган місцевого самоврядування у випадках ухвалення рішення про відмову в надані такого дозволу належним чином мотивувати причини цієї відмови.

Аналіз вище приведеного нормативного регулювання свідчить на користь висновку про те, що будь-який громадянин України, незалежно від місця реєстрації або проживання, має право звернутися до уповноваженого органу із заявою та визначеними законодавством документами щодо надання йому дозволу на розроблення документації із землеустрою на земельну ділянку, орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства. Відповідний орган може відмовити у наданні дозволу лише з підстав, зазначених у частині сьомій статті 118 Земельного кодексу України. Перелік підстав є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Зі змісту оскаржуваного рішення та відзиву на позов суд встановив, що підставою для відмови у наданні позивачу дозволу на виготовлення проекту землеустрою слугували обставини введення тимчасового мораторію на надання земельних ділянок у власність та користування вільних від забудови земельних ділянок в м. Ужгород.

У свою чергу мораторій був запроваджений рішенням Ужгородської міської ради №71 від 23.12.2015 "Про тимчасову заборону (мораторій) на передачу у власність та користування вільних від забудови земельних ділянок в м. Ужгород " (а.с.55). Цим рішенням міська рада встановила на території м. Ужгород тимчасовий мораторій на передачу у власність та користування вільних від забудови земельних ділянок на термін проведення інвентаризації земель, за винятком таких випадків, зокрема відведення та передачу у власність земельних ділянок для учасників АТО, учасників бойових дій.

Оцінюючи відповідність підстав ненадання дозволу, які наведені в оскарженому рішенні, вимогам закону, суд не виявив таких, що узгоджуються з приписами статті 118 Земельного кодексу України.

Крім того, суд зазначає, що мораторій не застосовується до земельних ділянок які передаються у власність учасникам бойових дій, яким являється позивач, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 .

Відсутність належного мотивування підстав для відмови у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою свідчить про невідповідність спірного рішення вимогам ч.2 ст.2 КАС України.

За відсутності ж належної мотивації спірного рішення відповідача, суд дійшов висновку про його безпідставність та необґрунтованість, що є підставою для скасування п.п.2.20 п.2 рішення Ужгородської міської ради XVI сесії VIII скликання від 03.02.2022р. №635, в частині відмови у наданні ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій, дозволу на розробку проекту землеустрою, як протиправного.

Що стосується позовної вимоги про зобов`язання Ужгородську міську раду надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки суд зазначає наступне.

Верховний Суд України у своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі №21-1465а15 вказав на те, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Згідно ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R (80)2, відповідно до якої такими є повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Верховний Суд також висловив свою правову позицію стосовно поняття «дискреційні повноваження». Так у постанові №825/2228/18 від 02.07.2020 Верховний Суд зазначив, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може". У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Ч.1 ст.122 ЗК України сільським, селищним, міським радам надано повноваження передавати земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Вказане повноваження кореспондується з положеннями ч.7 ст.118 ЗК України, яка встановлює порядок розгляду таких клопотань уповноваженим органом. При цьому законодавством встановлено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, яким є виключно невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації. За відсутності вказаних підстав подане громадянином в порядку ст.118 ЗК України клопотання підлягає задоволенню.

З огляду на вищенаведене суд вважає, що відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Суд враховує, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Верховний Суд у постанові №825/2228/18 від 02.07.2020 також вказав на те, що у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання ухвалити рішення. При цьому зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені законом.

Адміністративний суд з урахуванням фактичних обставин зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч.4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Також слід зазначити, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

В даній адміністративній справі відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження наявності передбачених ч.7 ст.118 ЗК України підстав, що зумовлюють його обов`язок для відмови у задоволенні поданого позивачем клопотання.

Тому зважаючи на вищенаведене, з метою забезпечення ефективного захисту його права на землю, суд вважає за можливе заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, позовна заява ОСОБА_1 належить задовольнити у повному обсязі.

На підставі наведеного та керуючись ст. 242-246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про визнання рішення протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати п.п.2.20 п.2 рішення Ужгородської міської ради XVI сесії VIII скликання від 03.02.2022р. №635 в частині відмови у наданні ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій, дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки площею 0,8397 га для ведення особистого селянського господарства в районі вул. Загорської.

Зобов`язати Ужгородську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.10.2021р. №812821 та надати, як учаснику бойових дій, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,8397 га, яка знаходиться в районі АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.255 КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя П.П.Микуляк