Справа № 320/83/21
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2022-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2022 року № 320/83/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щавінського В.Р., розглянувши у м. Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Комунального підприємства Тетіївської міської ради «Тетіївтепломережа» до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

Комунальне підприємство Тетіївської міської ради «Тетіївтепломережа» звернулось до суду з позовом до Головного управління ДПС у Київській області з вимогою скасувати податкове повідомлення-рішення №/49/29-36-04-09 від 15.10.2020.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13.01.2021 відкрито провадження по даній справі та визначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.07.2021 вирішено подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що 15.10.2020 винесено податкове повідомлення-рішення№/49/20-36-04-09 (далі - ППР) про нарахування штрафної санкції в розмірі11863,44 грн. на підставі акту перевірки №55/04-09/24879282 від 18.09.2020 ГУ ДПС у Київській області.

Позивач вважає, що зазначене ППР винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Порушення норм процесуального права полягає саме у невиконанні з боку відповідача норм КАС України по обов`язковості виконання рішення суду яке набрало законної сили. Фактично з боку Відповідача не виконується рішення суду про скасування великої кількості податкових повідомлень-рішень та зобов`язань відповідача відновити платежі згідно призначення платежу в обліковій картці платника податку.

Також не виконано рішення та не повернуто кошти по рішенню суду 2а-4808/12/1070 в розмірі 146913 грн. та судовий збір в розмірі 1501,92 грн., тобто фактично даний борг є в бухгалтерському обліку позивача та повинен бути відшкодовано підприємству відповідно до рішення суду яке набрало законом сили після перегляду касаційним судом

Вказує, що податковий орган продовжує змінювати призначення платежу хоча приймаючи не правомірні рішення та рішення які фактично виносяться на виконання інших податкових повідомлень-рішень які потім скасовано але в облікові картці платника податку не відображено прийняті рішення продовжують рахувати начебто наявний борг якого не має.

Зазначає, що відповідно до акту податкової перевірки №55/04-09/24879282 від 18.09.2020 встановлено начебто відсутність сплати узгоджено податкового зобов`язання в розмірі 144516 грн., згідно наданих документів до матеріалів позовної заяви в податковій декларації з податку на додану вартість за грудень 2019 року було повністю сплачено згідно платіжного доручення за 28 січня 2020 року, тобто фактично всі проведенні сплати узгодженого податкового зобов`язання відбулися вчасно відповідно до вимог Податкового кодексу України власними коштами підприємства.

У судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. 29.07.2021 представник відповідача подано клопотання про розгляд справи без його участі.

Відповідач проти позову заперечував. До суду надіслав відзив у якому зазначив, що на підставі даних інтегрованої картки платникавстановлено, що в порушення вимог ПК Українипозивачем несвоєчасно сплачено узгоджені податкові зобов`язання з ПДВ в податковій декларації, а саме:затримкана354,349,286,210,201 календарних днів сплати грошового зобов`язанняв сумі 59317,20 грн. Позивачем несвоєчасно сплаченоузгоджену суму грошового зобов`язання по податковій декларації з податку на додану вартість за грудень 2019 року (№ від 16.01.2020) на суму ПДВ - 54121,4 грн., дата нарахування 30.01.2020, фактично сплачено - 27.08.2020, кількість днів затримки 210 календарних днів; по податкових повідомленнях-рішеннях за липень 2019 року від 23.07.2019 № на суму ПДВ - 4459,5 грн., дата нарахування - 08.08.2019, фактично сплачено - 28.07.2020 року, кількість днів затримки - 354 календарних днів, за липень 2019 року від 23.07.2019 № на суму ПДВ - 444 грн., дата нарахування - 08.08.2019, фактично сплачено - 23.07.2020, кількість днів затримки - 349 календарних днів, завересень 2019 року від 12.09.2019 № на суму ПДВ - 48,1грн., дата нарахування - 15.10.2019, фактично сплачено - 28.07.2020, кількість днів затримки 286календарних днів, за грудень 2019 року від 13.12.2019 № на суму ПДВ - 244,2грн., дата нарахування - 08.01.2020, фактично сплачено-28.07.2020, кількість днів затримки - 201 календарних днів.

Зазначає, що у зв`язку з випадком несвоєчасної сплати податкових зобов`язань з податку на додану вартість та відповідно до вимог чинного законодавства ГУ ДПС у Київській області прийняті ППР від 15.10.2020 №/49/20-36-04-09 про застосування штрафних санкцій.

У судових засіданнях представники відповідача проти позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи посадовими особами ГУ ДПС у Київській області проведена камеральна перевірка даних, задекларованих податковій звітності, своєчасності подання податкової звітності, сплати узгодженої сум податкового зобов`язання з податку на додану вартість, своєчасності реєстрації податковій накладних та/або розрахунків коригування до таких податкових накладних в єдиному реєстрі податкових накладних, якою встановлено порушення позивачем п. 57.1 ст. 57 та п.203.2 ст. 203 ПК України, про що зазначено у Акті перевірки від 18.09.2020 №55/04-09/24879282.

Зокрема як вбачається з Акту перевірки в порушення пунктів 57.1, 57.3 ст.57 та п.203 ст.203 ПК України позивачем несвоєчасно сплачено узгоджену суму грошового зобов`язання:

- по податковій декларації з податку на додану вартість за грудень 2019 року (№ від 16.01.2020) на суму ПДВ - 54121,4 грн., дата нарахування 30.01.2020, фактично сплачено - 27.08.2020, кількість днів затримки 210 календарних днів. У зв`язку з цим до позивача застосовано штрафну санкцію (20%) у розмірі 10824,28 грн.

- по податковому повідомленню-рішенню за липень 2019 року від 23.07.2019 № на суму ПДВ - 4459,5грн., дата нарахування - 08.08.2019, фактично сплачено - 28.07.2020, кількість днів затримки - 354 календарних днів. У зв`язку з цим до позивача застосовано штрафну санкцію (20%) у розмірі 891,9 грн.

- по податковому повідомленню-рішенню за липень 2019 року від 23.07.2019 № на суму ПДВ - 444 грн., дата нарахування - 08.08.2019, фактично сплачено - 23.07.2020, кількість днів затримки - 349 календарних днів. У зв`язку з цим до позивача застосовано штрафну санкцію (20%) у розмірі 88,8 грн.

- по податковому повідомленню-рішенню за вересень 2019 року від 12.09.2019 № на суму ПДВ - 48,1грн., дата нарахування - 15.10.2019, фактично сплачено - 28.07.2020, кількість днів затримки 286календарних днів. У зв`язку з цим до позивача застосовано штрафну санкцію (20%) у розмірі 9,62 грн.

- по податковому повідомленню-рішенню за грудень 2019 року від 13.12.2019 № на суму ПДВ - 244,2грн., дата нарахування - 08.01.2020, фактично сплачено-28.07.2020 кількість днів затримки - 201 календарних днів. У зв`язку з цим до позивача застосовано штрафну санкцію (20%) у розмірі 48,84 грн.

На підставі висновків Акту перевірки контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 15.10.2020 №/49/20-36-04-09 з податку на додану вартість (14010100) -20%, яким позивачу нараховано загальну сума штрафу 11863 грн. 44 коп.

Позивачем до позовної заяви долучено податкову декларацію за жовтень 2018 року та виписку по рахунках з якої вбачається, що позивачем 26.11.2018 здійснено оплату ПДВ згідно декларації за жовтень 2018 року на суму 39367,00 грн..

Вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення протиправним, позивач звернувся до суду з позовом про його оскарження.

Відповідно до ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Нормативно-правовим актом, який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, є Податковий кодекс України (далі - ПК України).

Так, відповідно до пп. 16.1.4 п.16.1 ст. 16 ПК України, платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно з ст. 36 цього Кодексу, податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором. Відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов`язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Пунктом 54.1 ст. 54 ПК України встановлено, що крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

За загальним правилом нарахування та сплати податків, визначеним в абз. 1 п. 57.1 ст. 57 ПК України, платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Поряд з цим, ст. 203 ПК України податкова декларація подається за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю, протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Сума податкового зобов`язання, зазначена платником податку в поданій ним податковій декларації, підлягає сплаті протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого пунктом 203.1 цієї статті для подання податкової декларації.

Відповідно до п.п. 31.1, 31.3 ст. 31 ПК України, строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов`язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному додатковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно. Момент виникнення податкового обов`язку платника податків, у тому числі податкового агента, визначається календарною датою. Строк сплати податку та збору встановлюється відповідно до податкового законодавства для кожного податку окремо.

Виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк (п. 38.1 ст. 38 ПК України).

У силу пп. 20.1.19 п. 20.1 ст. 20 ПК України контролюючі органи наділені, зокрема, правом застосовувати до платників податків передбачені законом фінансові (штрафні) санкції (штрафи) за порушення податкового чи іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи.

Фінансова відповідальність за порушення законів з питань оподаткування встановлюється та застосовується згідно з цим Кодексом у вигляді штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені (п. 111.2 ст. 111 ПК України).

Зокрема, згідно з п. 126.1 ст. 126 ПК України, у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах:

при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу;

при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Зі змісту Акту перевірки відповідача суд встановив, що висновки про порушення позивачем вимог закону ґрунтуються на тому, що податкові зобов`язання самостійно визначені платником у податковій декларації з податку на додану вартість за грудень 2019 року № від 16.01.2020сплачені із затримкою на 210 днів лише 27.08.2020.

Проте, позивачем надано до суду копію платіжного доручення №885 від 28.01.2020 згідно якої позивачем здійснено оплату нарахованих сум податку на додану вартість згідно декларації за грудень 2019 на суму 144516,00 грн.

Суд звертає увагу, що в Акті перевірки податковим органом зазначено, що граничний термін сплати є 30.01.2019.

Таким чином позивачем було своєчасно, у визначений термін, здійснено сплату сум грошових зобов`язань з податку на додану вартість.

Наведені обставини у свою чергу свідчить про протиправність нарахування штрафу в цій частині, а саме 10824,28 грн.

Щодо погашення позивачем податкового зобов`язання на підставі податкових повідомлень-рішень: від 23.07.2019 № на суму ПДВ - 4459,5 грн.; від 23.07.2019 № на суму ПДВ - 444 грн.; від 12.09.2019 № на суму ПДВ - 48,1 грн.; від 13.12.2019 № на суму ПДВ - 244,2 грн., то позивачем не надано доказів їх погашення, тому в цій частині нарахування штрафу є правомірним.

Щодо клопотання позивача про стягнення на його користь витрат на правничу допомогу, суд зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьою статті 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положенням частини першої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як вбачається з пункту 1 частини третьої статті 134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

З наведеної норми вбачається, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Отже, розподілу підлягає навіть кредиторська заборгованість позивача зі сплати витрат на професійну правничу допомогу, надання якої підтверджується відповідними доказами.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 85211544) та постанові від 20.12.2019 у справі №903/125/19 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 86504028).

Відповідно до положень частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною п`ятою статті 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 6 статті 134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною сьомою статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу наведених положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний з позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.09.2018 у справі №810/4749/15 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР 76397938).

При цьому, з імперативних положень частини шостої статті 134 КАС України вбачається, що зменшити розмір витрат на правничу допомогу через їх неспівмірність суд може виключно у разі наявності відповідного клопотання іншої сторони про це. Отже, за відсутності такого клопотання суд не може надавати оцінку співмірності витрат на правничу допомогу за власною ініціативою, а лише перевіряє, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії", заява №34884/97, п.30).

У пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Водночас, надання такої оцінки можливо, виходячи з аналізу частини шостої статті 134 КАС України, виключно у разі наявності відповідного клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на правничу допомогу через їх неспівмірність.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19.12.2019 у справі №520/1849/19 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 86504176).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 №5076-VI (далі Закон №5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п.9 ч.1 ст.1 Закону №5076).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону №5076).

Статтею 19 Закону №5076 визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до статті 30 Закону №5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Представником позивача додано до матеріалів справи копію ордеру про надання правової допомоги серія КВ №408422, згідно якого вбачається, що між позивачем та адвокатом Мамаєвим Дмитром Юрійовичем укладено договір про надання правової допомоги №17/09/20-01 від 17.09.2020, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Серія КВ №6127 та попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат.

Відповідно до вказаного вище розрахунку вартість послуг з надання правничої допомоги становить 7000,00 грн.

Суд зазначає, що договору про надання правової допомоги, про який йдеться в ордері на правову допомогу, позивачем до матеріалів справи не додано. Крім того, в копії ордеру не міститься жодного посилання на дану адміністративну справу №320/83/21, як і відсутні посилання на дану справу у наданому розрахунку витрат, що унеможливлює встановлення судом зв`язку наданого представником позивача розрахунку з цією справою.

Будь-яких інших належних доказів, зокрема, акт наданих послуг, які підтверджували зв`язок понесених позивачем витрат на правову допомогу з розглядом даної справи, позивачем не надано.

Верховний Суд у постановах від 24.12.2020 №802/836/17-а (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 93792662) та від 21.01.2021 у справі №640/1920/19 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 94264433) зазначив, що відсутність документального підтвердження витрат, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Щодо наданого позивачем до матеріалів справи попереднього розрахунку витрат на суму 7000,00 грн., суд зазначає, що вказаний документ також не містить інформації щодо зв`язку описаних у цьому документі послуг з даною справою, що унеможливлює встановлення належності цього документа саме до послуг з надання правничої допомоги саме у цій справі.

Враховуючи те, що наданими документами витрати на правову допомогу у розмірі 7000,00 грн. у конкретній адміністративній справі не підтверджено належними та допустимими доказами, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення заяви позивача про стягнення на його користь з відповідача понесених витрат на оплату правничої допомоги.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Під час звернення до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2102,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 17.08.2020 №1217.

Оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, сума сплаченого позивачем судового збору у розмірі 1051,00 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДПС у Київській області.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Київській області №/49/29-36-04-09 від 15.10.2020 в частині застосування штрафу у розмірі 10824 (десять тисяч вісімсот двадцять чотири) грн. 28 коп.

3. Стягнути на користь Комунального підприємства Тетіївської міської ради «Тетіївтепломережа» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1051 (одна тисяча п`ятдесят одна) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Державної податкової служби у Київській області.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Щавінський В.Р.