Справа № 600/7467/21-а
Суддя: Григораш Віталій Олександрович
Дата ухвалення: 2022-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2022 р. м. Чернівці Справа № 600/7467/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Григораша В.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:
До Чернівецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов (у новій редакції) ОСОБА_1 (позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (відповідач) з такими позовними вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.02.2020 по 03.12.2021 включно;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.02.2020 по 03.12.2021 включно, в розмірі 284899,48 грн за КВЕД 2112 "Грошове забезпечення військовослужбовців".

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 31.07.2019 його було виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення, однак повний розрахунок при звільнені відбувся 03.12.2021. У зв`язку із вказаним, позивач стверджує, що за несвоєчасний розрахунок при звільненні відповідача слід зобов`язати виплатити йому середнє грошове забезпечення.

Водночас позивач зазначив, що всупереч абз. 3 п. 14 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" при звiльненні з військової служби мені не була виплачена грошова компенсація за невикористану відпустку, як учаснику бойових дій. Така виплата була проведена вiйськовою частиною 18.02.2020. З цього приводу 09.11.2020 Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалив рішення у справі №824/548/20-а, якою стягнув з військової частини на мою користь середній заробіток (середне грошове забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 31.07.2019 по 18.02.2020 в розмірі 23918,25 грн. Тому вказаний період позивачем не включено в розрахунок суми середнього заробітку за даним позовом.

Позивач також зазначив, що з урахуванням того, що розрахунок з ним, у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України та п. 242 Положення не було здійснено, це є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати на його користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 18.02.2020 по 03.12.2021.

Відповідач у відзиві проти позову вказав на безпідставність заявленого позову та зазначив, що позивача виключено зі списків особового складу 31.07.2019. Відповідачем сума індексації грошового забезпечення в розмірі 4503,21 грн за період з 01.06.2016 по 31.10.2018 виплачена позивачу на виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 10.11.2021 в межах справи №600/1682/21-а, тому будь які підстави для стягнення з військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Також відповідач вказав, що законодавство, яке регулює проходження військової служби не передбачає відповідальності адміністрації установи як виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З вказаних підстав відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 11.01.2022 відкрито провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Зважаючи на відсутність клопотання будь-якої зі сторін про інше, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 від 23.12.2016, позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 162 від 31.07.2019 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 11.10.2019 № 824/916/19-а позов задоволено повністю.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік при звільненні з військової служби 31.07.2019 та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік при звільненні з військової служби 31.07.2019.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22.01.2020 №824/916/19-а апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2019 року - без змін.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 23.07.2021 №824/548/20-а позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.07.2019 по 18.02.2019 включно та стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток в розмірі 84516,80 грн (з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів) за час затримки з 31.07.2019 по 18.02.2020 виплати йому при звільненні з військової служби компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, присуджені рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 11.10.2019 у справі №824/916/19-а. В іншій частині позову - у задоволенні відмовлено.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09.11.2020 №824/548/20-а апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задоволено частково.

Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 23.07.2021 у справі №824/548/20-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів скасовано в частині стягнення на користь ОСОБА_1 розміру компенсації за час затримки виплати при звільненні з військової служби компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в розмірі 85924,74 грн.

Прийнято в цій частині нове рішення, яким стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 компенсацію за час затримки виплати при звільненні з військової служби компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 31.07.2019 по 18.02.2020 в розмірі 23918,25 грн.

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 10.11.2021 №600/1682/21-а адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.06.2016 по 31.10.2018 та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.06.2016 по 31.10.2018.

Судом встановлено та наявною в матеріалах справи випискою з карткового рахунку позивача підтверджено нарахування та виплату 03.12.2021 відповідачем позивачу індексації грошового забезпечення в сумі 4435,66 грн, на виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 10.11.2021 №600/1682/21-а.

21.12.2021 позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 18.02.2020 по 03.12.2021.

В матеріалах справи відсутня відповідь на вказану заяву позивача.

В матеріалах справи наявний розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.02.2020 по 03.12.2021, що підлягає виплаті ОСОБА_1 , за підписом позивача. Відповідно вказаного розрахунку середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.02.2020 по 03.12.2021 складає 284899,48 грн.

Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

До спірних правовідносин суд застосовує наступні положення законодавства та робить висновки по суті спору.

Згідно із ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У зв`язку з цим варто зазначити, що суд касаційної інстанції неодноразово приходив до висновку, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (зокрема, постанова Верховного Суду України від 17 липня 2015 року в справі №21-8а15, постанови Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17, від 29 березня 2018 року у справі №815/1767/17, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18 та ін.)

Оскільки в ситуації, що розглядається судом, спеціальне законодавство, яким врегульовано порядок проходження військової служби, порядок і строки виплати грошового забезпечення військовослужбовцям при звільненні з військової не передбачає дату проведення остаточного розрахунку та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату військовослужбовцю всіх належних сум при звільненні, що фактично визнавалось сторонами справи, тому за аналогією закону до спірних відносин необхідно застосувати норми статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України, на які і посилається позивач в обґрунтування заявлених вимог.

Так, відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, наведеними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

26 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила у справі №821/1083/17 постанову, якою касаційну скаргу Комісії з ліквідації Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі залишила без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року у справі №821/1083/17 залишила без змін.

В цьому рішенні Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) [у рішенні від 8 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України"] надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони, законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Відтак, Велика Палата Верховного Суду підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначено також, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Як свідчать обставини справи, відповідач провів повний розрахунок з позивачем після його звільнення зі служби поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби (31.07.2019 року) остаточний розрахунок і такий було проведено лише 03.12.2021 року у сумі 4435,66 грн, що підтверджується матеріалами справи та не заперечувалося сторонами, то, на переконання суду, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Тому відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні з військової служби.

Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (в редакції, яка є чинною станом на день розгляду цієї справи) передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до приписів пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Слід зазначити, що у даній справі позивач зазначив, що всупереч абз. 3 п. 14 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" при звiльненні з військової служби мені не була виплачена грошова компенсація за невикористану відпустку, як учаснику бойових дій. Така виплата була проведена вiйськовою частиною 18.02.2020. З цього приводу 09.11.2020 Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалив рішення у справі №824/548/20-а, якою стягнув з військової частини на його користь середній заробіток (середне грошове забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 31.07.2019 по 18.02.2020 в розмірі 23918,25 грн. Тому вказаний період позивачем не включено в розрахунок суми середнього заробітку за даним позовом.

Позивач також зазначив, що з урахуванням того, що розрахунок з ним, у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України та п. 242 Положення не було здійснено, це є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати на його користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 18.02.2020 по 03.12.2021.

З урахуванням вказаних обставин суд зазначає наступне.

В матеріалах справи наявний розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.02.2020 по 03.12.2021, що підлягає виплаті ОСОБА_1 , за підписом позивача. Відповідно вказаного розрахунку середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.02.2020 по 03.12.2021 складає 284899,48 грн.

Згідно вказаного розрахунку, розмір середньоденного грошового забезпечення (середнього заробітку) позивача перед його звільненням з військової служби становить 634,52 грн.

Однак суд не бере до уваги вказаний розрахунок середньоденного грошового забезпечення (середнього заробітку) позивача, оскільки постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09.11.2020 №824/548/20-а встановлено, що згідно довідки №179-фс від 31.07.2019 розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні два місяці, що передували звільненню позивача становило 25522,44 гривень. Тобто, середньоденне забезпечення становить: 25522,44/61=418,40 гривень.

Відповідно ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що період затримки розрахунку при звільненні тривав з 18.02.2020 року по 03.12.2021 рік включно, що складає 449 робочих дні, що не заперечувалось сторонами.

Водночас, суд вважає, що в порівнянні із виплаченою індексацію грошового забезпечення за період з 01.06.2016 по 31.10.2018 у сумі 4435,66 грн, розраховану вище суму 284899,48 грн не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму виплат, проведених із позивачем.

Так, застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні даного питання суд враховує такі обставини як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду під час вирішення справи №806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019, а також у постанові від 12.08.2020 у справі №400/3151/19, які суд враховує в силу приписів частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім цього, указаного вище підходу притримується і Сьомий апеляційний адміністративний суд, що вбачається, зокрема, з його постанов від 30.11.2020 у справах №240/12140/19, №560/3230/20, від 09.02.2021 у справі №600/1553/20-а з аналогічних правовідносин.

Згідно наявних матеріалів цієї справи останнім днем військової служби позивача було 31.07.2019, з позовом про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік при звільненні з військової служби 31.07.2019р. він звернувся до суду лише 07.08.2019 року, з позовом про стягнення з військової частини НОМЕР_1 на його користь середній заробіток в розмірі 85924,74грн. (з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів) за час затримки з 31.07.2019р. по 18.02.2020р. виплати йому при звільненні з військової служби компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, присуджені рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 11.10.2019р. у справі №824/916/19-а, він звернувся до суду лише 27.04.2020 року, з позовом про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.06.2016 року по 31.10.2018 року, він звернувся до суду лише 09.04.2021 року, а з даним позовом він звернувся до суду 24.12.2021 року після виплати йому відповідачем 03.12.2021 року індексації грошового забезпечення за період з 01.06.2016 року по 31.10.2018 року.

Враховуючи, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби - 284899,48 грн значно перевищує суму виплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.06.2016 року по 31.10.2018 рік у сумі 4435,66 грн і з урахуванням того, що позивач протягом тривалого часу не звертався до суду з позовом про виплату указаної компенсації, суд вважає за можливе застосувати до даних правовідносин принцип співмірності.

У зв`язку з цим суд зазначає, що в даній ситуації: істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 0,016 (4435,66 грн/284899,48 грн, тобто сума виплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.06.2016 по 31.10.2018 поділити на середній заробіток за весь час затримки розрахунку), тому сума, яка підлягає відшкодуванню становить 3005,78 грн (418,40 грн х 0,016 х 449 робочих дні, тобто середньоденна заробітна плата позивача помножена на істотність частки та кількість днів затримки розрахунку).

Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, а також беручи до уваги наведені вище позиції судів касаційної та апеляційної інстанцій в аналогічних відносинах, суд приходить до висновку про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби має бути виплачений позивачу у розмірі 3005,78 грн з урахуванням істотності часток недоплачених сум порівняно із середнім заробітком військовослужбовця.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин також викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 по справі №806/345/16, від 18.07.2018 у справі №825/325/16, від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а, у постанові Верховного Суду України від 24.10.2011 у справі №6-39цс11 та постанові Верховного Суду від 10.05.2019 у справі №815/714/16.

За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення з позивачем своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби та, як наслідок, про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби у розмірі 3005,78 грн.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з частиною 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для часткового задоволення заявлених вимог.

Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає позовні вимоги частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Враховуючи зазначене, суд стягує з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 454,00 грн з розрахунку 908,00 / 2.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, - задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 його середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.02.2020 по 03.12.2021 включно.

3. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.02.2020 по 03.12.2021 включно в розмірі 3005,78 грн.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 454,00 грн.

5. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників процесу:
позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 );

відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Суддя В.О. Григораш