Справа № 240/31553/21
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2022-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 240/31553/21

адміністративне провадження № К/990/19441/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Губської О. А.,

суддів: Білак М.В., Калашнікової О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження в касаційній інстанції справу

за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2021 року, постановлену у складі судді Борискіна С.А. та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2022 року, ухвалену у складі колегії суддів: Улицького В.З. (доповідач), Кузьмича С.М., Шавеля Р.М.,

І. Установлені судами фактичні обставини справи, короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції

1. У жовтні 2021 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - відповідач), у якому просив:

1.1. визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві щодо недонарахування та недоплати позивачу середнього заробітку за час чергової відпустки за 2003 рік відповідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (з урахуванням пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати) шляхом коригування виплат розрахункового періоду за грудень 2002 року - серпень 2003 року на коефіцієнт підвищення його посадового окладу;

1.2. зобов`язати Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві донарахувати і доплатити на користь позивача середній заробіток за час чергової відпустки за 2003 рік відповідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з урахуванням пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати) шляхом коригування виплат розрахункового періоду за грудень 2002 року - серпень 2003 року на коефіцієнт підвищення його посадового окладу.

2. Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2021 року, залишеною без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2022 року у відкритті провадження у цій справі відмовлено.

3. Суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції про те, що порівнюючи предмет і підстави спору в справах №826/8919/17 та у справі №240/20624/20 та з даним позовом встановлено, що предметом спору за обома позовами є протиправна, на думку позивача, бездіяльність відповідача щодо недонарахування та недоплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час чергової відпустки за 2003 рік відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (з урахуванням пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати) шляхом коригування виплат розрахункового періоду за грудень 2002 року - серпень 2003 року на коефіцієнт підвищення його посадового окладу. Разом з тим, в обох позовах позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на одні й ті ж обставини у справі.

ІІ. Провадження в суді касаційної інстанції

4. ОСОБА_1 , уважаючи рішення судів попередніх інстанцій ухваленими з порушенням вимог норм процесуального права, подав касаційну скаргу.

5. У касаційній скарзі позивач просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

5.1. Скаржник у касаційній скарзі зазначає, що ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій ототожнили поняття різних термінів: «коефіцієнт підвищення "вилочних" посадових окладів працівників» і «коефіцієнт підвищення посадового окладу конкретного працівника».

5.2. Позивач звертає увагу, що позовом у справі № 826/8919/17 ОСОБА_1 просив відкоригувати його виплати на коефіцієнт підвищення посадових окладів згідно Постанови КМУ від 06.08.2003 № 1207 (на коефіцієнт 1,32). Позовом у даній справі ОСОБА_1 просить відкоригувати його виплати на коефіцієнт, визначений особисто для нього в результаті ділення розміру встановленого йому посадового окладу з 01.09.2003 на встановлений посадовий оклад до 01.09.2003. Позивачу не вдалося самостійно визначити цей коефіцієнт за формулою, що вказана Верховим Судом у постанові від 06 серпня 2020 року у справі № 824/971/16-а (провадження № К/9901/33747/18) та у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 813/5855/15 (провадження № К/9901/14309/19), від 04 березня 2020 року у справі № 0440/6017/18 (провадження № К/9901/10182/19), від 14 травня 2020 року у справі № 805/4031/17-а (провадження № К/9901/49427/18), від 18 червня 2020 року у справі № 460/3050/18 (провадження № К/9901/32506/19), бо Головне управління ДФС у м. Києві, отримавши його запити, не надало відповіді про розмір його посадового окладу до 01.09.2003, а тому позовом у даній справі він просить суд першої інстанції витребувати у відповідача таку інформацію.

5.3. Скаржник зазначає, що суди не взяли до уваги, що позов у даній справі обґрунтований іншими обставинами, ніж позови у справах № 826/8919/17 та № 240/20624/20, що не дає підстав ототожнювати спір у даній справі зі спорами у справах № 826/8919/17 та № 240/20624/20.

6. Відповідач своїм правом подати відзив на касаційну скаргу не скористався, що відповідно до не перешкоджає касаційному перегляду справи.

ІІІ. Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції та висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги.

7. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

8. Згідно з частиною другою статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

9. В силу частини другої статті 171 КАС України, суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.

10. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі.

11. Відмова у відкритті провадження у справі у цьому разі можлива за умови, що рішення, яке набрало законної сили, ухвалено за результатами розгляду тотожного позову тому, що поданий до суду, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

12. Згідно з позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.04.2018 у справі № 11-257заі18 тотожними визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

13. Тобто, достатньою та необхідною правовою підставою для відмови у відкритті провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 170 КАС України є одночасна сукупність наступних умов: тотожність спору (підстави, предмет позову та сторони співпадають); наявність постанови чи ухвали, якими завершено розгляд справи; набрання судовим рішенням в іншій справі законної сили.

14. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

15. Визначаючи підстави позову, як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

16. Судами попередніх інстанцій встановлено, що у провадженні Житомирського окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа №826/8919/17 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у м. Києві, в якому він просив зобов`язати відповідача донарахувати та виплатити йому середній заробіток за час відпустки, яка тривала з 09 грудня 2003 року по 16 січня 2004 року, шляхом коригування виплат розрахункового періоду за грудень 2002 року -серпень 2003 року на коефіцієнт підвищення посадових окладів згідно постанови КМУ від 06 серпня 2003 року №1207.

16.1. Звертаючись до суду з позовом у справі №826/8919/17, ОСОБА_1 вказував, що в період з 09 грудня 2003 року по 16 січня 2004 року йому надано відпустку, за яку відповідачем обчислено середній заробіток, виходячи з виплат за грудень 2002 року -листопад 2003 року. Однак, у розрахунковому 12-місячному періоді роботи, що передували місяцю надання відпустки, згідно з пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, відбулося підвищення з 01 вересня 2003 року на 32 % розміру посадових окладів працівників податкової міліції на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 06 серпня 2003 року №1207 "Про підвищення посадових окладів працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів", а тому зазначив, що відповідно до пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, при розрахунку середньої заробітної плати за період відпустки, виплати за грудень 2002 року - серпень 2003 року відповідач повинен був відкоригувати виплати на коефіцієнт підвищення посадових окладів 1,32, однак цього не зробив.

16.2. 07 квітня 2020 року Житомирським окружним адміністративним судом прийнято рішення у справі №826/8919/17, яке в подальшому залишене без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2020 року, про відмову в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у м. Києві щодо зобов`язання донарахувати та виплатити середній заробіток за час відпустки та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

16.3. Вищезазначене рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2020 року у справі №826/8919/17 набрало законної сили 24 вересня 2020 року.

17. Судами також встановлено, що у подальшому позивач звернувся повторно до суду із позовною заявою, у відкритті провадження за якою ухвалою суду від 06.12.2020 у справі №240/20624/20 позивачу відмовлено, у зв`язку, що у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі.

17.1. Так, у вказаному позові ОСОБА_1 просив суд визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у м. Києві щодо недонарахування та недоплати йому середнього заробітку за час чергової відпустки за 2003 рік відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з урахуванням пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати); зобов`язати Головне управління ДФС у м. Києві донарахувати та доплатити на його користь середній заробіток за час чергової відпустки за 2003 рік відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з урахуванням пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати).

17.2. Судове рішення оскаржувалося позивачем у апеляційному та касаційному порядку. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28.05.2021 у справі №240/20624/20 ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2021 року залишено без змін. При цьому, Верховним Судом зауважено, що за змістом заявлені вимоги є однаковими, а тому відхилив доводи скаржника щодо відсутності підстав для ототожнення предмету позову у справі №826/8919/17 та у справі №240/20624/20 як такі, що не знайшли свого належного підтвердження.

18. В жовтні 2021 року позивач звернувся до суду з цим позовом.

19. Обґрунтовуючи позовні вимоги у цій справі, ОСОБА_1 посилався на аналогічні обставини, як і в справах №826/8919/17 та №240/20624/20, а саме зазначив, що розмір виплаченої йому середньої заробітної плати за період перебування у щорічній відпустці за 2003 рік в період з 09 грудня 2003 року по 16 січня 2004 року визначений відповідачем шляхом ділення його сумарного заробітку за останні перед відпусткою 12 місяців (грудень 2002 року - листопад 2003 року) на 356 календарних днів і множенням отриманої середньоденної заробітної плати на 37 календарних днів відпустки. Разом з тим, з 01 вересня 2003 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 06 серпня 2003 року №1207 "Про підвищення посадових окладів працівникам апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, суддів та інших органів" розміри посадових окладів особового складу податкової міліції Державної податкової адміністрації в м. Києві, в тому числі й розмір його посадового окладу, були підвищенні на 32%. Відповідно до пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. ОСОБА_1 зазначив, що вказане підвищення посадового окладу та положення 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 протиправно не враховані відповідачем при обчисленні належної йому середньої заробітної плати за період перебування в щорічній відпустці за 2003 рік.

20. Отже, предметом позовних вимогу цих справах є розрахунок розміру середнього заробітку за час чергової відпустки позивача за 2003 рік відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з урахуванням пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати) шляхом коригування виплат розрахункового періоду за грудень 2002 року - серпень 2003 року на коефіцієнт підвищення його посадового окладу, який було підвищено з 01.09.2003 на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 06 серпня 2003 року №1207 "Про підвищення посадових окладів працівникам апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, суддів та інших органів" на 32%.

21. З приводу доводів скарника про те, що даний позов різниться від позовів у справах №826/8919/17 та №240/20624/20 тим, що у цих справах ОСОБА_1 просив відкоригувати його виплати на коефіцієнт підвищення посадових окладів згідно Постанови КМУ від 06.08.2003 №1207, а позовом у даній справі - на коефіцієнт, визначений особисто для нього в результаті ділення розміру встановленого йому посадового окладу з 01.09.2003 на встановлений посадовий оклад до 01.09.2003, Суд зазначає наступне.

22. З рішення по справі №826/8919/17 слідує, що судом було досліджено питання правомірності розрахунку відповідачем розміру середнього заробітку за час чергової відпустки позивача за 2003 рік та необхідності здійснення при такому розрахунку коригування виплат розрахункового періоду за грудень 2002 року - серпень 2003 року на коефіцієнт підвищення його посадового окладу, який було підвищено з 01.09.2003 на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 06 серпня 2003 року №1207 та встановлено, що відповідачем правомірно не було здійснено вказане коригування.

23. При цьому, в даному випадку розмір вказаного коефіцієнту коригування не є ключовим питанням, а має значення саме відсутність обов`язку здійснення такого коригування відповідачем.

24. За таких підстав, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що позовні вимоги у цій справі та у справах №№826/8919/17, №240/20624/20 хоча і є дещо відмінними, проте предмет адміністративних справ є тотожним, оскільки позивач, звертаючись до суду з цим позовом, фактично оскаржує розрахунок відповідачем середнього заробітку за час чергової відпустки позивача за 2003 рік.

25. Таким чином, посилання скаржника на те, що позов у даній справі обґрунтований іншими обставинами, ніж позови у справах №826/8919/17 та №240/20624/20 не відповідають дійсності.

26. З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, так як вважає, що позивач в адміністративній справі № 826/8919/17 вже звертався до суду з аналогічними вимогами до того ж самого відповідача.

27. При цьому, хоча позовні вимоги у справі №826/8919/17, №240/20624/20 та №240/31553/21 сформовані по різному, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що за змістом заявлені вимоги є однаковими, а тому Верховний Суд відхиляє доводи скаржника щодо відсутності підстав для ототожнення предмету позову у справі №826/8919/17 та у справі №240/31553/21 як такі, що не знайшли свого належного підтвердження.

28. Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів попередніх інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими, оскільки суди, не допустили порушень норм процесуального права.

ІV. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

29. За такого правового регулювання та обставин справи суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій.

30. Викладені в касаційній скарзі доводи щодо помилковості висновків судів попередніх інстанцій не підтвердилися під час розгляду касаційної скарги у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду.

31. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

32. За змістом частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

33. Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

V. Судові витрати

34. З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 КАС України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2021 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. А. Губська

Судді М.В. Білак

О.В. Калашнікова