Справа № 460/2399/21
Суддя: У.М. Нор
Дата ухвалення: 2022-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
13 вересня 2022 року м. Рівне №460/2399/21
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Нор У.М. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом
доДержавного реєстратора Центру надання адміністративних послуг Здолбунівської міської ради Доїжач Валентина Леонідівна третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2
про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинення певних дій,
ОСОБА_1 (далі - позивач), звернувся до суду з позовом до державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг Здолбунівської міської ради Доїжач Валентини Леонідівни (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 , в якому просить:
- визнати протиправним рішення державного реєстратора Здолбунівської міської ради, індексний номер 57292932 від 25.03.2021 (державний реєстратор Доїжач Валентина Леонідівна) про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень;
- зобов`язати державного реєстратора зареєструвати припинення права власності ОСОБА_2 з одночасною реєстрацією за позивачем права власності на 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 на підставі рішення Здолбунівського районного суду від 20.03.2018.
Ухвалою суду від 18.05.2021 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
Представником третьої особи ОСОБА_2 адвокатом Іовчик О.А. подано до суду клопотання про закриття провадження в справі (а.с. 87-89). Клопотання мотивовано тим, що спір не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, оскільки має приватноправовий характер. На думку заявника, вирішення цього спору адміністративним судом не буде вважатись його вирішенням судом встановленим законом.
Представник третьої особи у своїх поясненнях (а.с. 127-128) додатково вказує, що провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 7 ч. 1 ст. 238 КАС України, оскільки рішення державного реєстратора, що є предметом оскарження, було змінено ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 30.11.2021 якою вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 із забороною ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відчужувати вказане майно, до набрання рішенням суду законної сили у справі № 570/725/21.
Позивач заперечив проти закриття провадження у справі. Свої заперечення мотивує тим, що спору про право у межах цієї справи немає, оскільки спір щодо права власності на житловий будинок уже вирішено рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 20.09.2018.
Дослідивши матеріали справи та доводи сторін, суд прийшов до висновку що клопотання про закриття провадження у справі не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Частина 2 статті 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Згідно із частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
На підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суд виходить із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
За обставин вказаної справи вбачається, що позивач звернувся до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , право власності на яку за ним визнано рішенням суду.
Державний реєстратор, за результатами розгляду поданих документів, встановивши наявність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами відмовив у реєстрації права власності. Зокрема державним реєстратором зазначено, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за вказаною адресою у грудні 2020 проведено державну реєстрацію квартири АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_3 , що утворилися в результаті поділу будинку.
Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки рішення суду, яким визнано за ним право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірним будівлями набрало законної сили та підлягало обов`язковому виконанню. Також, на думку позивача, державна реєстрація квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , які утворились в результаті поділу спірного житлового будинку є незаконними, тому не могли бути перешкодою для реєстрації його права власності.
В такому разі, виникнення спірних правовідносин обумовлено протиправністю рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації права власності позивача на 1/2 частку житлового будинку з надвірним будівлями, право власності на яку попередньо уже визнано судовим рішенням.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно із приписами пункту 1 частини третьої статті 10 вказаного Закону державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.
Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (частина перша статті 11 Закону № 1952-IV).
У силу приписів статті 37 Закону № 1952-IV рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.
Виходячи із заявлених позовних вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі, суд не вбачає ознак приватноправового характеру цього спору.
Суд враховує, що на час звернення до суду із цим позовом спір про право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 вирішений рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 20.03.2018 у справі № 562/2692/13-ц яким, серед іншого, було визнано за позивачем право власності на 1/2 частку цього спірного будинку.
Позивач не звертався до державного реєстратора із заявами про державну реєстрацію інших речових прав, окрім тих, право власності на які уже було визнано за ним.
За таких обставин, спір у цій справі стосується виключно оцінки правомірності рішення державного реєстратора, прийнятого ним за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про державну реєстрацію за ним права власності на спірний будинок, перевірку такого рішення на відповідність вимогам, визначеним у статті 2 КАС України, що свідчить про публічно-правовий характер цього спору.
Представником третьої особи не доведено, а судом не встановлено, що позовні вимоги в цій справі можуть впливати на цивільні права та інтереси позивача у справі та третьої особи.
Державна реєстрації речових прав не нерухоме майно та рішення державного реєстратора не є підставою для виникнення права власності у позивача на 1/2 частку житлового будинку, а є лише офіційним визнанням та підтвердженням державною факту набуття такого речового права. Суд зазначає, що відмова у державній реєстрації речового права позивача на 1/2 частку житлового будинку, право власності на який уже визнано рішенням суду, не зумовлює припинення чи виникнення цивільного права позивача на даний об`єкт нерухомого майна та не призводить до виникнення чи позбавлення позивача у справі та третьої особи їх майнових чи інших речових прав.
Оскільки спірні правовідносини у справі не пов`язані з необхідністю захисту права на об`єкт нерухомого майна, тобто права цивільного, суд приходить до висновку, що позов у справі підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Суд також не вбачає підстав для закриття провадження у справі на підставі п. 7 ч. 1 ст. 238 КАС України.
Вказаною процесуальною нормою визначено, що суд закриває провадження у справі щодо оскарження індивідуальних актів та дій суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані акти та дії суб`єкта владних повноважень було змінено або скасовано рішенням суду, яке набрало законної сили.
Водночас, представником третьої особи не надано суду доказів зміни або скасування рішенням суду, яке набрало законної сили, рішення № 57292932 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 25.03.2022. Ухвала Рівненського районного суду Рівненської області, про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок по АДРЕСА_1 із забороною ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відчужувати вказане майно, до набрання рішенням суду законної сили у справі № 570/725/21 не є тим рішенням, яке в розумінні п. 7 ч. 1 ст. 238 КАС України є підставою для закриття провадження у справі. Вказаною ухвалою суду, рішення державного реєстратора № 57292932 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 25.03.2022 не є зміненим та не скасованим.
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що клопотання представника третьої особи ОСОБА_2 адвоката Іовчик О.А. не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 248, 256, 294 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
У задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Іовчик Оксани Анатоліївни, про закриття провадження в справі - відмовити.
Ухвала окремо не оскаржується. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Повний текст ухвали складений 13 вересня 2022 року

Суддя У.М. Нор