Справа № 200/13389/21
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2022-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2022 року справа №200/13389/21

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),

суддів Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 грудня 2021 року у справі №200/13389/21 (головуючий І інстанції Бабіч С.І.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій протиправними, скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

-визнати протиправними дії відповідача щодо не зарахування до стажу роботи позивача на посаді судді, який дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці: половини строку навчання в Донецькому державному університеті в період з 01.09.1988 року по 16.06.1990 рік, що складає 02 роки 04 місяці 23 дні, та періоду роботи адвокатом Донецької колегії адвокатів з 29.08.1999 року по 28.08.2002 рік, що загалом складає 04 роки 05 місяців 06 днів;

-скасувати рішення відповідача № 95 від 01.10.2021 року в частині призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру 50% від суддівської винагороди;

-зобов`язати відповідача зарахувати до стажу роботи позивача на посаді судді, який дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, стаж роботи тривалістю 04 роки 05 місяців 06 днів (повних 4 роки), що складається з половини строку навчання в Донецькому державному університеті в період з 01.09.1988 року по 16.06.1990 рік, що складає 02 роки 04 місяці 23 дні, та періоду роботи адвокатом Донецької колегії адвокатів з 29.08.1999 року по 28.08.2002 рік - 2 роки і здійснити перерахунок і виплату, з врахуванням виплачених сум, щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі розрахунку Донецького апеляційного суду стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці №312-50/417/2021 від 13.09.2021 року, виходячи з розміру 58% від суддівської винагороди, отримуваної при виході у відставку, за повних 24 років стажу судді, починаючи з дня його призначення, тобто з 14.09.2021 року.

В обґрунтування позову зазначив, що відповідачем з 14.09.2021 року призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, проте, відповідач зарахував до стажу роботи на посаді судді всього 19 років 0 місяців 16 днів, визначивши щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 50 % від суддівської винагороди.

При цьому відповідач протиправно не зарахував до суддівського стажу позивача половину навчання в Донецькому державному університеті в період з 01.09.1988 року по 16.06.1990 рік (02 роки 04 місяці 23 дні), а також період роботи адвокатом Донецької колегії адвокатів з 29.08.1999 року по 28.08.2002 рік (2 повних роки).

З урахуванням наявного стажу роботи на посаді судді відповідач повинен був призначити щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 58 % від суддівської винагороди, а не 50%.

Протиправні дії пенсійного органу порушують право позивача на отримання довічного грошового утримання судді у розмірі, визначеному Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03 грудня 2021 року позов задоволено.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо не зарахування до стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді, який дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці: половини строку навчання в Донецькому державному університеті в період з 01.09.1988 року по 16.06.1990 рік, що складає 02 роки 04 місяці 23 дні, та періоду роботи адвокатом Донецької колегії адвокатів з 29.08.1999 року по 28.08.2002 рік, що загалом складає 04 роки 05 місяців 06 днів.

Скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №95 від 01.10.2021 року в частині призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру 50% від суддівської винагороди.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до стажу роботи позивача на посаді судді, який дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, стаж роботи тривалістю 04 роки 05 місяців 06 днів (повних 4 роки), що складається з половини строку навчання в Донецькому державному університеті в період з 01.09.1988 року по 16.06.1990 рік, що складає 02 роки 04 місяці 23 дні, та періоду роботи адвокатом Донецької колегії адвокатів з 29.08.1999 року по 28.08.2002 рік - 2 роки і здійснити перерахунок і виплату, з врахуванням виплачених сум, щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі розрахунку Донецького апеляційного суду стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці №312-50/417/2021 від 13.09.2021 року, виходячи з розміру 58% від суддівської винагороди, отримуваної при виході у відставку, за повних 24 років стажу судді, починаючи з 14.09.2021 року.

Вирішено питання судових витрат по справі.

Не погодившись з судовим рішенням відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги .

До спірних правовідносин не підлягає застосуванню Закон України «Про статус суддів» № 2862 від 15.12.1992 року та Указ Президента України №584/95, оскільки на час виникнення цих правовідносин зазначені нормативно-правові акти втратили чинність. Отже, застосування норм Закону № 2862 порушує принцип зворотної дії законів у часі.

Покладення на пенсійний орган судовим рішенням обов`язку здійснити перерахунок довічного утримання позивача є втручанням у дискреційні повноваження органів Пенсійного фонду України.

Суд першої інстанції неправомірно стягнув з відповідача на користь позивача судовий збір.

Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

29.8.2002 року ОСОБА_1 призначено суддею Мар`їнського районного суду Донецької області, на підставі Указу Президента України № 712/2002 від 13.08.2002 року, наказ № 868 від 27.08.2002 року (а.с. 12-23).

27 березня 2018 року рішенням Вищої кваліфікаційної комісією суддів України № 84/ко-18 суддю Апеляційного суду Донецької області ОСОБА_1 визнано таким, що за результатами кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів відповідає займаній посаді (а.с.24-26).

31 серпня 2021 року рішенням Вищої ради правосуддя № 1904/0/15-21 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Донецького апеляційного суду, у зв`язку з поданням заяви про відставку (а.с. 27-230).

Наказом голови Донецького апеляційного суду від 07 вересня 2021 року № 253/к/г, на виконання зазначеного рішення, суддю ОСОБА_1 відраховано зі штату суду, у зв`язку з поданням заяви про відставку (а.с. 31).

Трудова книжка (а.с. 12-23) та диплом (а.с. 38) позивача свідчать, що ОСОБА_1 у періоди:

- з 01.09.1985 року по 01.08.1990 року навчався у Донецькому державному університеті;

- з 17.12.1990 року по 28.08.2002 року працював адвокатом Донецької колегії адвокатів;

- з 29.08.2002 року по 28.02.2006 року суддею Маріїнського районного суду Донецької області;

- з 01.03.2006 року по 01.10.2018 року суддею Апеляційного суду Донецької області;

- з 02.10.2018 року по 13.09.2021 року суддею Донецького апеляційного суду.

Згідно розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці Донецького апеляційного суду № 312-50/417/2021 від 13.09.2021 року (а.с.32), загальний стаж роботи позивача становить 24 років 05 місяців 06 днів та складається з наступних періодів:

-з 01.09.1998 року по 16.06.1990 року студент юридичного інституту ? частина (02 роки 04 місяці 23 днів);

-з 29.08.1998 року по 28.08.2002 року адвокат Донецької обласної колегії адвокатів (03 роки 00 місяців 00 днів);

-з 29.08.2002 року по 28.02.2006 року суддя Маріїнського районного суду Донецької області (03 рики 06 місяців 00 днів);

-з 01.03.2006 року по 01.10.2018 року суддя Апеляційного суду Донецької області (12 років 07 місяців 01 день);

-з 02.10.2018 року по 13.09.2021 року суддя Донецького апеляційного суду (02 років 11 місяців 12 днів).

23 вересня 2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII.

За наслідком розгляду поданої заяви та доданих документів рішенням відповідача № 95 від 01.10.2021 року ОСОБА_1 призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці з 14.09.2021 року в розмірі 50% пенсії від заробітку, з урахуванням страхового стажу (повний) - 38 років 10 місяців 7 днів; страхового стажу до 01.01.2004 року -- 21 років 07 місяців 7 днів; страхового стажу після 01.01.2004 року - 17 років 3 місяців 0 днів та стажу судді 19 років, 0 місяців, 16 днів (а.с. 34-36).

Під час розрахунку стажу на посаді судді відповідачем не зараховано половину навчання в Донецькому державному університеті в період з 01.09.1988 року по 16.06.1990 рік (02 роки 04 місяці 23 дні), а також період роботи адвокатом Донецької колегії адвокатів з 29.08.1999 року по 28.08.2002 рік (2 повних роки).

Тобто, пенсійним органом не зараховано до стажу роботи на посаді судді ОСОБА_1 04 роки 05 місяць 06 днів, з яких повних років - 4.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, керувався положеннями Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 № 2862-XII, Закону 1402-VIIІ та практикою Верховного Суду зі спірного питання.

Оцінка суду.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 126 Конституції України, незалежність і недоторканність суддів гарантується Конституцією і законами України.

У статті 126 Конституції України зазначено, що підставою для звільнення судді є, зокрема, подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон України від 02.06.2016 року №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон України №1402-VIII).

Відповідно до пункту 25 Прикінцевих і перехідних положень Закону України №1402-VІІІ, право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.

За положеннями частини третьої статті 142 Закону України №1402-VІІІ, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Частиною першою статті 116 Закону України №1402-VIIІ передбачено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Абзацом 4 пункту 34 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону 1402-VIIІ визначено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Рішенням Конституційного Суду України № 2-р/2020 від 18 лютого 2020 року були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення пункту 25 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року №1402-VIII зі змінами.

У вказаному рішенні Конституційний Суд України, зокрема, зазначив, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує повноважний суддя. Встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності.

Запровадження згідно із положеннями пункту 25 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402 різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які виходять у відставку, суперечить положенням частини першої статті 126 Основного Закону України щодо гарантування незалежності суддів Конституцією і законами України.

З урахуванням наведеного, Конституційний Суд України дійшов висновку, що запровадження згідно із положеннями пункту 25 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які виходять у відставку, суперечить положенням частини першої статті 126 Основного Закону України щодо гарантування незалежності суддів Конституцією і законами України.

Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Аналогічна за змістом норма міститься у статті 91 Закону України від 13.07.2017 року №2136-VIII "Про Конституційний Суд України".

Таким чином, згадані вище положення пункту 25 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII втратили чинність з 18.02.2020 року.

Як наслідок, з 18.02.2020 року на порядок обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці поширюються положення статті 142 Закону №1402-VIII.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до рішення ВРП від 21 серпня 2021 року за №1904/0/15-21 позивача звільнено з посади судді Донецького апеляційного суду, у зв`язку з поданням заяви про відставку (а.с. 27-29), а тому обчислення щомісячного довічного грошового утримання має здійснюватися відповідно до положень статті 142 Закону №1402-VIII.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" не розмежовує поняття суддівський стаж в розрізі його правозастосування (чи то при звільненні, чи то при обрахунку суми щомісячного довічного утримання).

Позивач був призначений суддею Мар`їнського районного суду Донецької області 13.08.2002 року і на час його призначення на посаду судді, питання визначення стажу, який дає право судді на відставку, регулювався частиною 4 статті 43 Закону України "Про статус суддів" від 20.03.2002 року № 2862-XII.

Згідно частини 1 статті 7 Закону України "Про статус суддів" від 20.03.2002 року № 2862-XII (в редакції чинній на день набуття позивачем статусу судді) на посаду судді може бути рекомендований кваліфікаційною комісією суддів громадянин України, не молодший двадцяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж роботи в галузі права не менш як три роки, проживає в Україні не менш як десять років та володіє державною мовою.

Згідно з частиною 2 статті 137 Закону 1402-VIIІ, до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Системний аналіз вказаної норми у її взаємозв`язку з абзацом 4 пункту 34 Розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII дає підстави для висновку, що у зв`язку з набранням чинності Законом №2447-VIII, яким внесено зміни до статті 137 Закону №1402-VIII, суддям додатково до стажу роботи на посаді судді, підлягає зарахуванню стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Водночас, частиною першою статті 7 Закону №2862-ХІІ, яка була чинною на час обрання позивача на посаду судді, визначалось, що на посаду судді може бути рекомендований кваліфікаційною комісією суддів громадянин України, не молодший двадцяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж роботи в галузі права не менш як три роки, проживає в Україні не менш як десять років та володіє державною мовою.

Розрахунок про обчислення стажу роботи, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання судді у відставці від 13.09.2021 року свідчить, що на день обрання позивача вперше суддею Мар`їнського районного суду Донецької області, йому було зараховано трирічний стаж роботи в галузі права, а саме адвокатом в Донецькій колегії адвокатів.

З огляду на зазначене, право на зарахування трьох років стажу роботи в галузі права мають судді, яких було призначено на посаду судді вперше згідно з вимогами, встановленими Законом №2862-XII на день їх обрання.

Наведене свідчить про наявність у позивача права на зарахування до стажу роботи на посаді судді, додатково періоду його роботи адвокатом в Донецькій колегії адвокатів з 29.08.1999 року по 28.08.2002 рік.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом в рішенні від 22 листопада 2018 року (справа № 9901/805/18), залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2019 року.

Отже, пенсійним органом протиправно не враховано до стажу роботи позивача на посаді судді період його роботи адвокатом.

Щодо неврахування відповідачем половини строку навчання позивача в Донецькому державному університеті в період з 01.09.1988 року по 16.06.1990 рік, суд зазначає наступне.

На момент призначення позивача на посаду судді Марійського районного суду Донецької області 29.08.2002 року питання визначення стажу, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці визначалося Законом України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ (втратив чинність 01.01.2012 року) та Указом Президента України від 10 липня 1995 року № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» (в редакції Указу на момент призначення на посаду судді).

Згідно з абзацом 2 пункту 3-1Постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів", доповненим згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11.06.2008 року № 545, до стажу роботи, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Також, відповідно до Указів Президента України № 584/95 від 10 липня 1995 року "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" та № 1061/2002 від 25 листопада 2002 року "Про внесення змін до Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584", до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менше 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку і навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Системний аналіз нормативних положень вказаного Указу та абзацу 4 п. 34 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» свідчить, що до стажу роботи на посаді судді, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання зараховується також половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі.

Період навчання позивача на денному відділенні Донецькому державному університеті з 01.09.1985 року по 01.08.1990 року підтверджено дипломом та записами в трудовій книжці (а.с. 14-16, 38).

Таким чином, відповідач безпідставно не зарахував до стажу роботи позивача на посаді, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання половину строку навчання в Донецькому державному університеті в період з 01.09.1988 року по 16.06.1990 рік.

Конституційний Суд у рішенні від 19.11.2013 року №10-рп/2013, серед іншого, зазначив, що «[...] відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання».

Згідно розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, розрахованого Донецьким апеляційним адміністративним судом 13.09.2021 року №312-50/417/2021, позивачу зараховано до стажу роботи на посаді судді період 1/2 частини навчання у Донецькому державному університеті тривалістю 3 роки 04 місяці 23 днів та період його роботи в Донецькій обласній Колегії адвокатів (а.с.32).

При обранні на посаду судді, позивачу враховано 2 роки 04 місяці 23 днів ? частини навчання у Донецькому державному університеті та 3 роки роботи адвокатом Донецькій обласній Колегії адвокатів, як стаж роботи за юридичною спеціальністю.

Оскільки половина строку навчання в Донецькому державному університеті з 01.09.1988 року по 16.06.1990 рік та період роботи адвокатом Донецької колегії адвокатів з 29.08.1999 року по 28.08.2002 рік, підлягає зарахуванню до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання судді, загальний стаж позивача, що має бути врахований відповідачем, складає - 24 роки 05 місяців 06 днів.

Таким чином, стаж роботи позивача на посаді судді становить 24 років 05 місяців 06 дні, тому розмір його довічного грошового утримання повинен складати 58% відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді (50% + 8% (4 відпрацьованих років понад 20 років х 2%).

Отже, рішення відповідача від 01.10.2021 року щодо визначення стажу позивача у 19 років 00 місяців 16 днів та визначення відсоткового розміру (50%) грошового утримання є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо доводів апеляційної скарги про втручання в дискреційні повноваження пенсійного органу суд зазначає наступне.

Відповідно до пунктів 2, 4, 10 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

На підставі частин третьої та четвертої статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Отже, втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Тобто, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

До того ж, дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

У спірних правовідносинах єдиним правомірним варіантом поведінки відповідача було зарахування до стажу роботи суддею, половину строку навчання позивача в Донецькому державному університеті та періоду роботи адвокатом, що, у свою чергу, є підставою для визначення стажу роботи позивача на посаді судді - 24 років 05 місяців 06 днів та визначення розміру його довічного грошового утримання у 58% відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.

Отже, є безпідставними доводи апелянта про втручання судом першої інстанції в дискреційні повноваження пенсійного органу.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат по справі суд зазначає наступне.

За частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, оскільки позовні вимоги задоволені, судом обґрунтовано стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів судові витрати понесені позивачем.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення адміністративного позову.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду першої інстанції відсутні.

Як визначено пунктом 3 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно з пунктом 2 частини п`ятої 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже зазначена справа відноситься до справ незначної складності, тому судове рішення за наслідками апеляційного розгляду в цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 грудня 2021 року у справі №200/13389/21 залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 грудня 2021 року у справі №200/13389/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 14 вересня 2022 року є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених ст.328 КАС України.

Повне судове рішення складено 14 вересня 2022 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв