Справа № 480/4077/22
Суддя: О.О. Осіпова
Дата ухвалення: 2022-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 вересня 2022 року Справа № 480/4077/22
Сумський окружний адміністративний суд у складі:головуючого судді - Осіпової О.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/4077/22 за позовом ОСОБА_1 до Верхньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И В:
1) стягнути з Верхньосироватської сільської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 08.07.2021 року по 20.05.2022 року;
2) стягнути з Верхньосироватської сільської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 3000,00 грн.
Свої вимоги мотивує тим, що під час її перебування у трудових правовідносинах з сільською радою та у день звільнення їй протиправно не було нараховано та виплачено допомогу по тимчасовій втраті працездатності за період з 02.03.2020р. до 04.03.2020р. Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 31.12.2021 року у справі №480/5389/21, яке набрало законної сили, задоволено її позовні вимоги шляхом зобов`язання Верхньосироватської сільської ради нарахувати та виплатити їй допомогу по тимчасовій втраті працездатності в сумі 2402,94 грн. , яка була виплачена двома сумами.
Зокрема, перша виплата надійшла на її рахунок 16.05.2022 року в сумі 1934,37 грн., а друга - 20.05.2022 року в сумі 468,57 грн.
Згідно з рішенням суду від 31.12.2021 року у справі №480/5389/середній заробіток нарахований та виплачений Верхньосироватською сільською радою за період з березня 2020 року до 07.07.2021 року в сумі 4690,00 грн.
Проте фактично сума заборгованості була виплачена повністю 20.05.2022 року з затримкою в 221 робочий день.
У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та враховуючи те , що з моменту виплати заборгованості пройшло 221 робочих дні, вважає, що з ради підлягає стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до ст. ст. 116, 117 КЗпП України.
Крім того, позивач вважає, що незаконними діями Верхньосироватська сільська рада Сумського району Сумської області нанесла їй моральну шкоду, яку вона оцінює у сумі 3000,00 грн.
Ухвалою суду від 22.06.2020р. відкрито провадження у даній справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
18.07.2022р. до суду надійшов відзив від представника відповідача, в якому проти позовних вимог заперечував, оскільки рішенням Сумського окружного адміністративного суду у справі № 480/8958/20 вирішено стягнути з Верхньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області тільки грошову компенсацію за три дні невикористаної щорічної основної відпустки у розмірі 2287грн.50коп. При цьому, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення матеріальної допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за період з 02.03.2020р. до 04.03.2020р. було відмовлено.
Зазначає, що стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку під час звільнення неможливо, оскільки у період з 08.07.2021р. до 20.05.2022р. позивач не перебувала у трудових правовідносинах із сільською радою, а була звільнена рішенням 35-тої сесії 7-го скликання Верхньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області від 23.02.2020р.
Також представник відповідача вважає необґрунтованими позовні вимоги і в частині стягнення моральної шкоди, оскільки позивач на підтвердження факту заподіяння такої шкоди не надала жодних доказів.
Враховуючи викладене, представник сільської ради у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі.
25.07.2022р. позивачем подано до суду відповідь на відзив, згідно з якою допомога по тимчасовій втраті працездатності виплачена їй 20.05.2022 року, проте середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні не був нарахований та виплачений за період з 08.07.2021 року до 20.05.2022 року, тобто після ухвалення судом рішення у справі №480/5389/21. Тому, враховуючи довідку №07 від 17.06.2022р. про середньоденну заробітну плату позивача у розмірі 492,07грн., з відповідача має бути стягнуто 108741грн.47коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також моральну шкоду, оскільки несвоєчасна виплата їй допомоги по тимчасовій втраті працездатності призвело до звернення із позовною заявою до суду із зайвими витратами часу та нервів.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що у період часу з 02.10.2019р. до 24.03.2020р. ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем. 24.03.2020. позивач звільнена з посади секретаря Верхньосироватської сільської ради рішенням 35 сесії сьомого скликання від 23.03.2020р.
При звільненні відповідачем не нараховано та не виплачено компенсацію за три дні основної щорічної відпустки, що підтверджено рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 11.03.2021р. у справі № 480/8958/20. Заборгованість склала 2287,50 грн., та виплачена відповідачем 18.06.2021р., що підтверджується банківською випискою з рахунку позивача.
Крім того, судом під час розгляду справи №480/5389/21 встановлено, що позивач у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності з 02.03.2020р. до 04.03.2020р. знаходилася на лікарняному, однак допомога по тимчасовій непрацездатності за три дні з 02.03.2020 по 04.03.2020 у розмірі 2402,94 грн. відповідачем позивачу не була виплачена.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 31.12.2021 року у справі №480/5389/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Верхньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області про стягнення заборгованості та середнього заробітку за затримку розрахунку у розмірі 237137, 50грн. задоволено частково.

Стягнуто з Верхньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області на користь позивача допомогу по тимчасовій непрацездатності за період з 02.03.2020р. до 04.03.2020р. у розмірі 2402,94 грн. та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 4690,00 грн., а всього 7092 грн.94 коп.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

З копії виписки з рахунку ОСОБА_1 у системі «Приватбанк» вбачається, що допомога по тимчасовій втраті працездатності в сумі 2402,94 грн. та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 4690,00 грн., а всього 7092 грн.94 коп., були виплачені двома сумами.

Зокрема, перша виплата надійшла на рахунок позивача 16.05.2022 року в сумі 5709,82грн., а друга - 20.05.2022 року в сумі 1383,12 грн. (а.с.16-17).

Спірним в цій справі є питання права особи на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За положеннями частини другою статті 117 КЗпП при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, підставою для виплати передбаченого частини 2 статтею 117 КЗпП України відшкодування є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Як зазначено вище, спірним в цій справі є питання права позивача на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

При цьому, як зазначає позивач, відповідач повинен сплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.07.2021р. до 20.05.2022р. в розмірі 108741грн.47коп.

Судом встановлено, що 16.05.2022р. та 20.05.2022р. позивачу двома сумами у розмірі 5709,82грн. та 1383,12 грн. роботодавцем виплачено допомогу по тимчасовій непрацездатності та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Тобто, виплачені позивачу 16.05.2022 р. та 20.05.2022р. суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. у будь-якому разі не можуть вважатися «належними звільненому працівникові сумами», тобто виплатами, на отримання яких позивач мав право станом саме на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відповідно, в межах спірних правовідносин відсутні фактичні обставини та правові підстави для застосування приписів статті 117 КЗпП та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що оскільки 20.05.2022р. з позивачем проведено остаточний розрахунок та виплата сум, на які він мав право при звільненні (допомога по тимчасовій втраті працездатності), то право позивача на отримання відповідного відшкодування від роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні вже поновлено рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 31.12.2021 року у справі №480/5389/21, яким вже присуджено на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку виплати таких сум.

Затримка ж виконання рішення у справі № 480/5389/21 не є затримкою розрахунку при звільненні у розумінні статті 117 КЗпП, а тому відповідно, вона не може спричиняти правових наслідків, встановлених цією правовою нормою.

Отже, стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Така позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, відсутні обґрунтовані підстави стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

За таких обставин суд вважає, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України, є безпідставним.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії Касаційного адміністративного у Рішенні від 27 червня 2018 року №810/1543/17.

Тобто, компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст. 117 КЗпП України може вимагатися лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. Після прийняття судового рішення у справі №480/5389/21 норми статей 116, 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання колишнього роботодавця виплатити середній заробіток змінюється на зобов`язання виконати судове рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Таким чином, положення ст. ст. 116, 117 КЗпП не передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати та інших виплат, що мала місце після того, як ці суми були стягнуті в судовому порядку.

В силу ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає позовні вимоги про стягнення середнього заробітку є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 3000грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Разом з тим, у цій справі вирішення позовної вимоги про стягнення моральної школи залежить від вирішення основної вимоги про стягнення середнього заробітку за період з 08.07.2021р. до 20.05.2022р.

Під час розгляду цієї справи судом не було встановлено, що посадова особа відповідача або сам відповідач порушили права/інтереси позивача в межах спірних правовідносин, або вийшли за межі наданих повноважень.

Крім того, у справі відсутні будь - які самостійні докази заподіяння позивачу моральної шкоди внаслідок вчинення відповідачем дій чи допущення бездіяльності, з якими позивач не погоджується.

Відтак, враховуючи те, що суд відмовив у задоволенні основної позовної вимоги, позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди, яка є похідною вимогою, також не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Верхньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди відмовити .

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.О. Осіпова