Суддя: Катеринчук Лілія Йосипівна
Дата ухвалення: 2022-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 11-168сап21
судді Великої Палати Верховного Суду Катеринчук Л. Й. на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 липня 2022 року за скаргою ОСОБА_1 на рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 01 квітня 2021 року № 759/0/15-21, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 18 січня 2021 року № 60/2дп/15-21
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку, про наявність якої повідомляються особи, які беруть участь у справі, без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
Короткий зміст вимог скарги та рішення Великої Палати Верховного Суду
1. 29 квітня 2021 року до Великої Палати Верховного Суду надійшла скарга ОСОБА_1 на рішення ВРП від 01 квітня 2021 року № 759/0/15-21, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Другої Дисциплінарної палати (далі - ДДП) від 18 січня 2021 року № 60/2дп/15-21 про притягнення до дисциплінарної відповідальності суддів Марківського районного суду Луганської області ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , судді Старобільського районного суду Луганської області ОСОБА_5, судді Сватівського районного суду Луганської області ОСОБА_1, закриття дисциплінарної справи стосовно судді Троїцького районного суду Луганської області ОСОБА_4 та застосування, зокрема, до судді ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді догани з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом одного місяця.
2. Обґрунтовуючи скаргу, ОСОБА_1 зазначила, що рішення ВРП не містить посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків, що згідно з пунктом 4 частини першої статті 52 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VІІІ «Про Вищу раду правосуддя» є підставою для оскарження цього рішення.
3. ОСОБА_1 уважала, що ВРП безпідставно притягнула її до дисциплінарної відповідальності за вчинення істотного дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 3 частини першої статті 106 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VІІІ) (допущення суддею поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, зокрема в питаннях моралі, дотримання інших норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду), оскільки ВРП не навела мотивів, на підставі яких як доказ учинення суддею дисциплінарного проступку взято до уваги протокол оперативно-технічних заходів (далі - ОТЗ), а в силу статті 31 Конституції України зазначений протокол не може бути належним та єдиним доказом у дисциплінарному провадженні.
4. Скаржниця доводила, що в матеріалах дисциплінарного провадження відсутні будь-які судові рішення, на підставі яких проводилося її прослуховування та прослуховування судді ОСОБА_4 , Апеляційний суд Луганської області відмовив прокурору в розсекречуванні цих рішень, тому ВРП була позбавлена можливості перевірити предмет ОТЗ і відповідність протоколу, який прийнято до уваги в дисциплінарній справі, його оригіналу. Скаржниця вважала, що записи протоколу ОТЗ було змонтовано шляхом компілювання окремих фраз, не пов`язаних єдиним змістом, у матеріалах дисциплінарної справи немає висновків експертизи відеозвукозапису про відсутність монтажу аудіозаписів, а отже, відсутні підстави стверджувати, що записи не були змонтовані; неоригінальні аудіозаписи як носії інформації не можуть використовуватись у дисциплінарній справі як належні докази. Наданий до справи протокол ОТЗ є фактично витягом з тих телефонних розмов, щодо яких здійснювався звукозапис, а не їх дослівним відтворенням, він викривляє зміст справжнього спілкування, що відбувалося.
5.Скаржниця зауважила про те, що ВРП не надала оцінки тому, що протоколи ОТЗ і негласних слідчих (розшукових) дій (далі - НСРД) не можуть бути допустимими доказами в межах дисциплінарного провадження через неможливість переконатися в тому, чи були вони одержані з дотриманням вимог статті 49 Закону № 1402-VІІІ. Оскільки суддя ОСОБА_4 на порушення статті 253 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) не повідомлялась про тимчасове обмеження її конституційних прав під час проведення НСРД, то протоколи НСРД не можуть бути допустимими доказами в межах не лише кримінального, а й дисциплінарного провадження.
6.14 липня 2022 року постановою Великої Палати Верховного Суду скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення ВРП від 01 квітня 2021 року № 759/0/15-21 - без змін.
7. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ВРП діяла в межах повноважень, наданих їй законом, рішення прийнято та підписано повноважним складом ВРП, а мотиви його прийняття повністю викладено в його тексті; суддя ОСОБА_1 належним чином повідомлена і була присутня на засіданні ВРП. Судом установлено, що відповідно до пунктів 5.24, 5.25 Інструкції про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні, затвердженої наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Міністерства фінансів України, Міністерства юстиції України від 16 листопада 2012 року № 114/1042/516/1199/936/1687/5 (далі - Інструкція), відбулося зняття грифу секретності «Цілком таємно» з доданих до дисциплінарної скарги протоколів за результатами проведення НСРД із зазначенням на цих документах позначки «Не таємно» шляхом закреслення однією тонкою лінією попереднього грифу секретності із проставленням дати і підпису компетентної особи та печатки РСО. З огляду на таке суд дійшов висновку, що оскільки протоколи про результати проведення НСРД розсекречені на законних підставах, їх дослідження та оцінка може здійснюватися дисциплінарним органом і судом з наданням самостійної оцінки діям та обставинам справи саме у світлі дотримання суддями правил службової і професійної етики. Суд погодився з висновками ВРП про те, що контекст указаних розмов суддів ОСОБА_4 та ОСОБА_1, зокрема з`ясування питань щодо справ про виключення (майна) з реєстру, виклику представників громадського контролю через оголошення у пресі, надання позивачем квитанції з відповідною інформацією, розгляду справи за відсутності позивача ( ОСОБА_1 повідомила про заяву «без них»), а також згода ОСОБА_4 з імовірною сумою «четыре», вказують на те, що такі розмови не мають характеру лише приватних, а є такими, що, на думку пересічного громадянина, свідчать про зацікавленість судді у прийнятті відповідного рішення в указаній справі. ВРП погодилась із висновком ДДП про те, що наведені розмови суддів свідчать, що суддя ОСОБА_1 була зацікавлена у прийнятті відповідного судового рішення в зазначеній справі, знала про надсилання заяви щодо розгляду справи за відсутності позивача, тобто діяла в інтересах цього позивача; крім того, ОСОБА_1 указувала на можливість виклику відповідача через оголошення, обіцяла з`ясувати, що вирішили (невстановлені особи) з квитанцією.
8. Не погоджуючись із висновками постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 липня 2022 року у цій справі щодо правомірності використання ВРП і її ДДП як доказів у дисциплінарному провадженні щодо судді ОСОБА_1 матеріалів НСРД, одержаних у межах кримінального провадження, яке здійснювалося відносно іншої особи (судді ОСОБА_4), уважаю за необхідне звернути увагу на таке.
9. Відповідно до Бангалорських принципів поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної ради ООН від 27 липня 2006 року № 2006/23, суддя повинен здійснювати свою судову функцію незалежно, виходячи виключно з оцінки фактів, відповідно до свідомого розуміння права, незалежно від стороннього впливу, спонукання, тиску, загроз чи втручання, прямого чи опосередкованого, що здійснюється з будь-якої сторони та з будь-якою метою.
10. Отже, дотримання суддею високих стандартів поведінки охоплює як дії судді при прийнятті рішень у його професійній діяльності, так і в особистому (приватному) житті. Саме такого підходу притримується Консультативна рада європейських судів (далі - КРЄС), надаючи свої висновки щодо принципів і правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та неупередженості. КРЄС вважає, що є некоректною кореляція випадків порушення належних професійних стандартів з неналежною поведінкою судді, що потенційно може призвести до дисциплінарних санкцій.
11. Професійні стандарти європейських суддів визначені КРЄС у пункті 49 Висновку № 3 (2002). До таких стандартів КРЄС відносить: обов`язок суддів приймати рішення з урахуванням усіх особливостей застосування відповідних юридичних норм та забезпечувати високий рівень професійної компетентності; наявність у суддів високого рівня професійної обізнаності та виконання ними своїх обов`язків ретельно.
12. Згідно з пунктом 50 Висновку № 3 (2002) КРЄС кожний окремий суддя повинен робити все можливе для підтримання судової незалежності на інституційному та особистому рівнях; судді повинні поводитися гідно при виконанні посадових обов`язків та в особистому житті; вони повинні виконувати свої обов`язки, не допускаючи проявів фаворитизму або дійсної чи видимої упередженості; судді повинні приймати свої рішення з урахуванням усіх моментів, важливих для застосування відповідних юридичних норм, та без урахування усіх питань, що не стосуються суті справи; вони повинні забезпечувати високий ступінь професійної компетентності.
13. Щоб виправдати дисциплінарне провадження, порушення має бути серйозним та кричущим, тобто підставою для розслідування не може бути просте недотримання професійних стандартів, викладених у правилах поведінки. Це не означає, що порушення професійних стандартів, визначених у цьому Висновку КРЄС, не заслуговує належної оцінки, особливо якщо судді інкримінується порушення правил поведінки, достатнє для обґрунтування дисциплінарних санкцій. Сутність дисциплінарного розгляду полягає у притягненні до відповідальності за поведінку, що у своїй основі суперечить тій, яка очікується від представника професії, котрому було пред`явлено обвинувачення щодо недотримання певних правил (пункти 60, 61, 63 Висновку КРЄС № 3 (2002).
14. Отже, встановлення дисциплінарним органом на підставі належних і допустимих доказів факту вчинення суддею дій всупереч вимогам професійної етики як під час здійснення правосуддя, так і в приватному житті, що не викликають суспільної довіри та не відповідають тій поведінці, яка очікувалася від судді як представника відповідної професії, є таким порушенням стандартів професійної поведінки судді, яке може бути підставою для дисциплінарної відповідальності відповідно до рекомендацій КРЄС.
15. Приймаючи до уваги як допустимі докази вчинення суддею ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, що полягав у вирішенні із суддею ОСОБА_4 певних питань у своїх інтересах або в інтересах невстановлених осіб, протоколи фіксації телефонних розмов цих суддів, які складено за результатами проведення НСРД у кримінальному провадженні щодо судді ОСОБА_4, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що процедура доказування в межах дисциплінарного провадження відносно суддів визначається спеціальним законодавством, яке не містить обмежень стосовно допустимості доказів, отриманих унаслідок НСРД.
16. Вважаю, що такий висновок зроблено судом без урахування положень кримінально-процесуального закону та законодавства про оперативно-розшукову діяльність, що визначають процедуру проведення НСРД та особливості використання їх результатів у кримінальному провадженні, а також умови, за яких допускається їх застосування в інших цілях, не пов`язаних із предметом доказування у кримінальному провадженні.
17. Оперативно-розшукова діяльність - це система гласних і негласних пошукових, розвідувальних та контррозвідувальних заходів, що здійснюються із застосуванням оперативних та оперативно-технічних засобів (стаття 2 Закону України від 18 лютого 1992 року № 2135-XII «Про оперативно-розшукову діяльність» у редакції, чинній під час проведення у лютому - червні 2017 року НСРД щодо судді ОСОБА_4 ).
18. Частиною першою статті 246 КПК України визначено поняття НСРД як різновиду слідчих (розшукових) дій, відомості про факт та методи проведення яких не підлягають розголошенню, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Аналогічна дефініція терміну НСРД наведена в пункті 1.5 Інструкції.
19. Пунктом 1.11 Інструкції передбачено види НСРД, серед яких - зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, що полягає в негласному проведенні із застосуванням відповідних технічних засобів спостереження, відбору та фіксації змісту інформації, яка передається особою, а також одержанні, перетворенні і фіксації різних видів сигналів, що передаються каналами зв`язку (знаки, сигнали, письмовий текст, зображення, звуки, повідомлення будь-якого виду). Зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж поділяється, зокрема, на контроль за телефонними розмовами, що полягає в негласному проведенні із застосуванням відповідних технічних засобів, у тому числі встановлених на транспортних телекомунікаційних мережах, спостереження, відбору та фіксації змісту телефонних розмов, іншої інформації та сигналів (SMS, MMS, факсимільний зв`язок, модемний зв`язок тощо), які передаються телефонним каналом зв`язку, що контролюється.
20. Кримінальним процесуальним законом (пункт 3 частини четвертої статті 258) така НСРД, як зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, визначена різновидом втручання в приватне спілкування, яким є доступ до змісту спілкування за умов, якщо учасники спілкування мають достатні підстави вважати, що спілкування є приватним (частина четверта цієї статті КПК України).
21. Поняття «спілкування» для цілей кримінального провадження розкрито в частині третій статті 258 КПК України як передання інформації в будь-якій формі від однієї особи до іншої безпосередньо або за допомогою засобів зв`язку будь-якого типу. Спілкування є приватним, якщо інформація передається та зберігається за таких фізичних чи юридичних умов, при яких учасники спілкування можуть розраховувати на захист інформації від втручання інших осіб.
22. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Ключове питання в цій справі полягало у виправданості такого втручання за пунктом 2 статті 8 Конвенції. Стосовно того, чи було таке втручання «згідно із законом», ЄСПЛ переконався, що такий захід був санкціонований судом. Відповідно, перехоплення телефонних розмов заявника мало правову основу в національному законодавстві. Щодо легітимної мети ЄСПЛ підкреслив, що заявник підозрювався у вчиненні корупційного кримінального правопорушення - надання кращих умов та винагород засудженим задля отримання власної вигоди. Такі дії могли б призвести до звільнення засуджених до моменту їх перевиховання, що становить небезпеку для суспільства. Використання отриманої під час таємного спостереження інформації щодо заявника слугувало меті гарантування прозорості та відкритості державної служби й намагання забезпечити те, щоб цілі державних установ не ігнорувалися (пункти 82, 83, 21, 22, 43).
Щодо пропорційності використання інформації, отриманої з перехоплених телефонних розмов, у межах дисциплінарного провадження щодо заявника ЄСПЛ урахував посаду заявника як директора виправної установи та серйозність розслідуваних діянь, а отже, не заперечував висновків національного суду про те, що той факт, що стосовно заявника не було відкрито кримінальних проваджень, сам по собі не призводить до незаконного використання отриманої інформації в межах дисциплінарного провадження. Суд зауважив про те, що використання матеріалів, отриманих під час негласних заходів, не було безмежним. Пропорційність такого втручання була роз`яснена національним судом, який дійшов висновку, що вчинення заявником дисциплінарних правопорушень було встановлено сукупністю доказів і що заявник не заперечував достовірності зібраної інформації впродовж дисциплінарного розслідування (пункт 38, 41, 42, 47).
У світлі наведеного ЄСПЛ виснував, що втручання у право заявника на повагу до свого приватного життя могло вважатися необхідним та пропорційним (пункт 89).
25. Отже, проведення НСРД у вигляді зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж може розглядатися як втручання у приватне життя, якщо таке втручання не здійснювалося «згідно із законом» та не було «необхідним у демократичному суспільстві» в розумінні статті 8 Конвенції.
26. Частиною першою статті 258 КПК України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання у приватне спілкування без ухвали слідчого судді. Прокурор, слідчий за погодженням з прокурором зобов`язаний звернутися до слідчого судді з клопотанням про дозвіл на втручання у приватне спілкування в порядку, передбаченому статтями 246, 248, 249 цього Кодексу, якщо будь-яка слідча (розшукова) дія включатиме таке втручання (частина друга статті 258КПК України).
27. Отже, кримінальним процесуальним законом установлено гарантії щодо таємниці приватного спілкування, зокрема через засоби телефонного зв`язку, яка може бути порушена в цілях проведення НСРД у кримінальному провадженні щодо тяжких або особливо тяжких злочинів виключно на підставі дозволу слідчого судді на втручання у приватне спілкування.
28. Таке правове регулювання порядку втручання у приватне спілкування за необхідності проведення НСРД у кримінальному провадженні спрямоване на забезпечення конституційних гарантій особи щодо таємниці листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції (стаття 31 Конституції України).
29. При цьому під час здійснення кримінального провадження щодо судді також необхідно враховувати положення Закону № 1402-VІІІ, яким визначено гарантії незалежності судді, що забезпечується, зокрема, особливим порядком притягнення судді до відповідальності (частина перша, пункт 1 частини п`ятої статті 48 цього Закону), та недоторканності судді (стаття 49 Закону № 1402-VІІІ).
30. Так, частиною дев`ятою статті 49 Закону № 1402-VІІІ у редакції, чинній на час проведення спірних НСРД, визначено, що проведення стосовно судді оперативно-розшукових заходів чи слідчих дій, що можуть проводитися лише з дозволу суду, здійснюється на підставі судового рішення, ухваленого за клопотанням Генерального прокурора або його заступника, керівника регіональної прокуратури або його заступника.
31. Отже, у разі необхідності проведення щодо судді НСРД у вигляді зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж шляхом негласного проведення із застосуванням відповідних технічних засобів відбору та фіксації змісту телефонних розмов, які передаються телефонним каналом зв`язку, що контролюється, такі НСРД повинні бути санкціоновані судом, позаяк вони спрямовані на втручання у приватне спілкування судді з третіми особами за допомогою телефонного зв`язку.
32. Задля забезпечення конституційних (стаття 31 Конституції України) і процесуальних (частина перша статті 258 КПК України) гарантій таємниці телефонних розмов як різновиду приватного спілкування законодавцем у частині першій статті 253 КПК України визначено обов`язок прокурора (за його дорученням слідчого) письмово повідомити про таке обмеження, поряд із підозрюваним і його захисником, й осіб, конституційні права яких були тимчасово обмежені під час проведення НСРД.
33. Тобто кримінально-процесуальним законом установлено вимогу щодо письмового повідомлення про допущені тимчасові обмеження конституційного права на таємницю спілкування внаслідок проведення НСРД у межах кримінального провадження, яке здійснюється щодо конкретного судді, як підозрюваного судді та його захисника, так і третіх осіб, які за наслідком НСРД зазнали втручання в їх приватне спілкування з підозрюваним суддею.
34. У силу частини другої статті 253 КПК України конкретний час повідомлення визначається з урахуванням наявності чи відсутності загроз для досягнення мети досудового розслідування, суспільної безпеки, життя або здоров`я осіб, які причетні до проведення НСРД. Відповідне повідомлення про факт і результати НСРД повинне бути здійснене протягом дванадцяти місяців з дня припинення таких дій, але не пізніше звернення до суду з обвинувальним актом.
35. Отже, у разі проведення НСРД у кримінальному провадженні щодо судді шляхом зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, що полягало у здійсненні негласного контролю за телефонними розмовами судді з третіми особами, зокрема особами, які також мають статус судді, відносно учасників таких телефонних розмов мають бути забезпечені гарантії недоторканності судді, передбачені частиною дев`ятою статті 49 Закону № 1402-VІІІ, а також вимоги кримінально-процесуального закону щодо повідомлення цих осіб про тимчасове обмеження їх конституційних прав на таємницю телефонних розмов і невтручання в їх приватне спілкування (частина перша статті 253 КПК України).
36. Частиною першою статті 256 КПК України визначено, що протоколи щодо проведення НСРД, аудіо- або відеозаписи, фотознімки, інші результати, здобуті за допомогою застосування технічних засобів, вилучені під час їх проведення речі і документи або їх копії можуть використовуватися в доказуванні на тих самих підставах, що і результати проведення інших слідчих (розшукових) дій під час досудового розслідування.
37. При цьому в силу частини третьої статті 256 КПК України у разі використання для доказування результатів НСРД можуть бути допитані особи, з приводу дій або контактів яких проводилися такі дії. Такі особи повідомляються про проведення НСРД тільки щодо них у строк, передбачений статтею 253 цього Кодексу, і в тому обсязі, який зачіпає їх права, свободи чи інтереси.
38. За змістом частини другої статті 254 КПК України вбачається, що якщо протоколи про проведення НСРД містять інформацію щодо приватного (особистого чи сімейного) життя інших осіб, то такі особи мають право на ознайомлення з протоколами щодо проведення НСРД за умови їх попереднього попередження про кримінальну відповідальність за розголошення отриманої інформації щодо інших осіб.
39. Отже, сукупний аналіз положень частини другої статті 254, частин першої, третьої статті 256 КПК України дозволяє дійти висновку, що треті особи, з приводу дій або контактів яких із підозрюваним у кримінальному провадженні проводилися НСРД, повідомляються про проведення щодо них НСРД у строк, передбачений частиною другою статті 253 КПК України, у тому обсязі, який зачіпає їх права, свободи чи інтереси (щодо втручання у їх приватне життя за наслідком НСРД).
40. Такі процесуальні гарантії щодо інформування про факт проведення НСРД особи, яка не є учасником кримінального провадження, однак конституційні права якої було тимчасово обмежено під час проведення НСРД у межах досудового розслідування в такому кримінальному проваджені, спрямовані на забезпечення обізнаності цієї особи про порушення її права на таємницю приватного життя та її можливості в подальшому захистити свої права у разі оскарження компетентним органом в іншому провадженні рішень, дій чи бездіяльності такої особи на підставі фактів, що стали відомі за наслідком проведення відповідних НСРД.
41. Отже, використання результатів НСРД урегульовано кримінально-процесуальним законом, норми якого є спеціальними відносно до законодавства, що визначає порядок здійснення дисциплінарного провадження щодо суддів. Відтак притягнення судді до дисциплінарної відповідальності за результатами розгляду дисциплінарним органом скарги на його дії, яка ґрунтується на доказах, зібраних за наслідком проведення НСРД, повинно здійснюватися з урахуванням приписів КПК України.
43. Дисциплінарний орган ВРП, з яким погодилась ВРП і Велика Палата Верховного Суду, встановив, що за змістом зазначених протоколів за наслідком проведення НСРД убачається вчинення суддею ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, що полягав у вирішенні із суддею ОСОБА_4 певних питань у своїх інтересах або в інтересах невстановлених осіб. Фактичні дані, що містяться у протоколах за результатами зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, лягли в основу доказування наявності в діях судді ОСОБА_1 порушення вимог суддівської етики, що стало підставою для її притягнення до дисциплінарної відповідальності у виді догани з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом одного місяця.
44. Разом з тим Велика Палата Верховного Суду не врахувала спеціальну норму статті 256 КПК України щодо використання результатів НСРД у доказуванні. Так, згідно із частиною першою цієї статті протоколи щодо проведення НСРД можуть використовуватися в доказуванні на тих самих підставах, що і результати проведення інших слідчих (розшукових) дій під час досудового розслідування. Тобто в межах кримінального провадження, у якому такі НСРД здійснювалися.
45. При цьому в разі виявлення в діях третіх осіб, конституційні права яких на таємницю приватного життя були тимчасово обмежені під час проведення НСРД у кримінальному провадженні відносно іншої особи, такі особи повинні бути письмово повідомлені прокурором (за його дорученням слідчим) про таке обмеження у строк, визначений частиною другою статті 253 КПК України. У протилежному випадку інформація щодо третьої особи, зібрана за наслідком НСРД, які проводились щодо іншої особи (підозрюваного у кримінальному провадженні), не може бути використана проти третьої особи, зокрема, як доказ учинення нею дисциплінарного проступку на посаді, яку така особа займає.
46. Спростовуючи доводи судді ОСОБА_1 про її неповідомлення про обмеження її конституційних прав, визначених статтею 31 Конституції України, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спірні НСРД проводились у межах досудового розслідування кримінального провадження виключно щодо судді ОСОБА_4, тому саме цю особу (суддю ОСОБА_4) з урахуванням вимог статті 253 КПК України був зобов`язаний повідомити прокурор (або за його дорученням слідчий) про обмеження конституційних прав щодо таємниці приватного життя. Однак обов`язку щодо повідомлення судді ОСОБА_1 про таке обмеження її прав суд не вбачав.
47. Вважаю такий висновок помилковим і зробленим без урахування вимог частини першої статті 253 КПК України щодо письмового повідомлення прокурором (за його дорученням слідчим) про тимчасове обмеження конституційних прав третіх осіб, якщо їх права було піддано обмеженню за наслідком НСРД, які проводилися в межах кримінального провадження щодо іншої особи. Таке правове регулювання порядку вчинення кримінально-процесуальних дій узгоджується з положеннями статті 31 Конституції України про гарантії таємниці приватного життя, зокрема телефонних розмов, а також приписами статті 49 Закону № 1402-VІІІ про недоторканність суддів та спеціальну процедуру їх притягнення до відповідальності.
49. З огляду на зазначене вважаю, що в суду були відсутні достатні підстави вважати доведеними обставини вчинення суддею ОСОБА_1 істотного дисциплінарного проступку (допущення суддею поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, зокрема в питаннях моралі, дотримання інших норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду), за який її притягнено до дисциплінарної відповідальності ВРП та її ДПП, тому за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 на рішення ВРП від 01 квітня 2021 року № 759/0/15-21 суду належало її задовольнити, а оскаржуване рішення ВРП скасувати в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Сватівського районного суду Луганської області ОСОБА_1
Суддя Великої Палати
Верховного Суду Л. Й. Катеринчук