Справа № 640/24794/21
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2022-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2022 року м. Київ № 640/24794/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали адміністративної справи

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України

третя особа Національна поліція України

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення

моральної шкоди та середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України (далі по тексту - відповідач), третя особа - Національна поліція України, в якому просить:

- визнати протиправним і скасувати наказ Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України від 16 серпня 2021 року № 173 о/с,

- поновити ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого 4-го відділу (міжрайонний) управління боротьби з наркозлочинністю в м. Києві,

- стягнути з Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 серпня 2021 року по дату прийняття судового рішення,

- стягнути з Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000,00 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що при прийнятті оскаржуваного наказу про звільнення відповідач не взяв до уваги рапорт позивача, яким останній відкликав попередньо поданий рапорт про звільнення. Крім того, наказ про звільнення було прийнято до закінчення тримісячного строку, який встановлений спеціальним законодавством, який має пройти між поданням рапорту про звільнення та прийняттям наказу про звільнення, якщо інше не обумовлено сторонами.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 вересня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач 28 жовтня 2021 року до суду подав відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що прийняття наказу про звільнення відбулось за два тижні, що визначені загальним трудовим законодавством. При цьому, жодним нормативно-правовим актом не встановлено тримісячного строку, а тому звільнення позивача зі служби за власним бажанням відбулось з дотриманням вимог законодавства.

Позивач подав відповідь на відзив, в якій вважає необгрунтованими викладені відповідачем у відзиві доводи та наполягає на задоволенні позовних вимог.

05 листопада 2021 року Національною поліцією України подано пояснення по суті позову, в яких підтримує позицію відповідача та просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

05 травня 2022 року позивачем до суду подано заяву про збільшення підстав позову, в якій зазначає, що працівникам поліції середній заробіток за вимушений прогул слід вираховувати з кількісті календарних днів у місяці.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Наказом Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України від 16 серпня 2021 року № 173 о/с «По особовому складу» звільнено зі служби в поліції згідно з пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» капітана поліції ОСОБА_1 , старшого оперуповноваженого 4-го відділу (міжрайонний) управління боротьби з наркозлочинністю в місті Києві.

Підставою для прийняття зазначеного наказу слугував, зокрема, рапорт ОСОБА_1 від 30 липня 2021 року.

Вважаючи протиправним та таким, що підлягає скасуванню, наказ про звільнення з посади з огляду на порушення встановлених порядку та строків звільнення, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає таке.

Частиною шостою статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Поліція в силу приписів частини першої статті 3 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі за текстом також - Закон № 580-VIII) у своїй діяльності керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частинами першою та другою статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби (частини друга та третя статті 77 Закону № 580-VIII).

Приписами статті 60 Закону № 580-VIII встановлено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з пунктом 4 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі за текстом також - Положення № 114) визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки.

За приписами пунктів 10, 24 зазначеного Положення особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням. У разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з підпунктом «ж» пункту 64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Відповідно до пункту 68 Положення № 114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Загальними нормами, зокрема частинами першою та другою статті 38 Кодексу законів про працю України, передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Суд зауважує, що служба в поліції є добровільною і може бути припинена за власним бажанням поліцейського за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII.

Разом з тим, порядок звільнення з цієї підстави визначений підпунктом «ж» пункту 64 та пунктом 68 Положення № 114, яке з огляду на приписи пункту 4 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII у частині, що не суперечить Закону № 580-VIII, є чинним спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює порядок проходження служби в поліції.

37. З аналізу пункту 68 Положення № 114 слідує, що про припинення служби в поліції за власним бажанням працівник поліції повинен попередити прямого начальника не пізніше як за три місяці до дня звільнення, подавши відповідний рапорт.

Верховний Суд України у постанові від 24 червня 2014 року в справі № 21-241а14 зазначив, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків щодо забезпечення безпеки громадян і громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

У цьому ж судовому рішенні Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою в межах передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору мають право домовитися про звільнення в більш короткий строк. Такою домовленістю необхідно вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін. Видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника міліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.

Таку ж правову позицію у подібних правовідносинах висловив Верховний Суд, зокрема у постановах від 05 лютого 2020 року в справі № 819/744/16, від 20 травня 2020 року в справі № 804/868/16 та від 30 вересня 2020 року у справі № 826/16621/17.

Крім того, зазначена процедура розгляду рапортів поліцейських про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням була підтверджена у листі Національної поліції України до керівників структурних підрозділів.

Отже, до закінчення визначеного у пункті 68 Положення №114 строку служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови, якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.

У матеріалах справи наявний рапорт ОСОБА_1 від 30 липня 2021 року, в якому позивач просить звільнити його за власним бажанням.

Разом з тим позивач у зазначеному рапорті не зазначає конкретну дату звільнення.

При цьому, у справі відсутні будь-які інші докази, які б підтверджували, що обидві сторони - позивач та роботодавець, досягли згоди на звільнення у строк, коротший ніж три місяці від дня попередження про бажання звільнитися.

Таким чином, позивач мав право у будь-який момент до закінчення тримісячного строку з моменту подання рапорту змінити своє рішення про звільнення за власним бажанням та відкликати рапорт від 30 липня 2021 року, яким і скористався, подавши 15 серпня 2021 року рапорт про відкликання рапорту від 30 липня 2021 року про звільнення за власним бажанням.

Відповідач отримання зазначеного рапорту не заперечує, проте наступного дня, 16 серпня 2021 року приймає оскаржуваний наказ про звільнення позивача.

Звільнення позивача за рапортом про звільнення за власним бажанням без узгодження дати звільнення до закінчення тримісячного строку є порушенням прав працівника поліції, що є підставою для визнання протиправним і скасування оскаржуваного наказу про звільнення із поновленням останнього на службі на займаній посаді та стягненням на його користь грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Статтею 12 Закону № 580-VIII визначено, що поліція забезпечує безперервне та цілодобове виконання своїх завдань.

Пунктом 9 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260, встановлено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Отже, зі змісту норм спеціального законодавства вбачається, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби. Тому, розрахунок середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу поліцейських здійснюється з урахуванням календарних днів.

Аналогічна правова позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 24 вересня 2021 року у справі № 0240/2551/18-а.

Відповідач надав до матеріалів справи довідку про доходи від 12 жовтня 2021 року № 45/21, відповідно до якої середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місяці, що передують звільненню (червень та липень 2021 року), складає 511,11 гривень.

Кількість календарних днів з 17 серпня 2021 року (наступний день після звільнення) по 13 вересня 2021 року включно (день прийняття судом цього рішення) складає 393 календарних днів.

Розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить: 393 (кількість календарних днів вимушеного прогулу) х 511,11 гривень = 200 866,23 гривень.

У той же час, не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн, виходячи з наступного.

Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статтею 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Разом з тим, як зазначено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Отже, факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 №6 визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

В той же час, позивачем не доведено, а судом не встановлено, безпосереднього причинного зв`язку між його звільненням та виникненням у нього будь-яких фізичних та/або душевних страждань, погіршення самопочуття та/або здоров`я в цілому.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На переконання суду, відповідачем не доведено правомірність вчинених дій та прийнятого рішення, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною четвертою наведеної статті передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частинами шостою, сьомою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Судом встановлено, що позивачем заявлено клопотання про розподіл витрат на правничу допомогу та надано відповідні докази, а саме: договір на надання правової допомоги від 17 серпня 2021 року № 17/08/2021, ордер серії АА № 1135035 від 31 серпня 2021 року, додаткову угоду № 1 від 17 серпня 2021 року, копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю адвоката, квитанцію про сплату частини винагороди у розмірі 2000,00 гривень

Відповідно до вказаних документів вартість послуг становить: надання усної консультації - 1000,00 гривень, написання та подання адвокатських запитів - 1000,00 гривень, написання та подання позовної заяви - 4000,00 гривень, написання відповіді на відзив - 2000,00 гривень, участь у судовому засіданні - 3000,00 гривень.

Відповідач заперечує проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки заявлені позивачем витрати є неспівмірними із складністю справи.

Суд, з урахуванням того, що вказана справа за складом учасників, підставами виникнення спору, позовними вимогами та законодавством, яке регулює спірні правовідносини, не потребує глибокого вивчення правової бази та судової практики, зазначає щодо неспівмірності заявлених позивачем витрат на правничу допомогу.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному позивачем розмірі, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Подібні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 та від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц.

Суд зазначає, що судові засідання з викликом сторін у даній справі не проводились, справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадження без виклику сторін, а тому такі витрати як участь у судовому засіданні - 3000,00 гривень не підлягають стягненню.

З огляду на характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності вчинення відповідних дій адвокатом та значимості таких дій у справі, суд приходить до висновку про наявність підстав для розподілу витрат на правничу допомогу, пов`язаних з розглядом даної справи в суді першої інстанції в розмірі 6000,00 гривень, а тому пропорційно до задоволених позовних вимог з відповідача належить стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 гривень.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України (03049, м. Київ, пр. Повітрофлотський, 24/2, ), третя особа - Національна поліція України (01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення моральної шкоди та середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

2. Визнати протиправним і скасувати наказ Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України від 16 серпня 2021 року № 173 о/с «По особовому складу».

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого 4-го відділу (міжрайонний) управління боротьби з наркозлочинністю в місті Києві Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України.

4. Стягнути з Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 200 866 (двісті тисяч вісімсот шістдесят шість) гривень 23 копійки.

5. У задоволенні решти вимог відмовити.

6. Стягнути з Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

7. Допустити до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді старшого оперуповноваженого 4-го відділу (міжрайонний) управління боротьби з наркозлочинністю в місті Києві Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 10 733 (десять тисяч сімсот тридцять три) гривні 31 копійки.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.В. Аверкова