Справа № 620/3212/22
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2022-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2022 року м. Чернігів Справа № 620/3212/22

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про визнання протиправної бездіяльності, визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) 21.02.2022 (відповідно до відбитку штампу на конверті) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області (далі - ГУНП в Чернігівській області, відповідач), у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати компенсації за невикористані щорічні чергові відпустки за фактично відпрацьований час за 2015, 2020, 2021 роки, невиплати компенсації за невикористані додаткові оплачувані відпустки як учасника бойових дій за 2015, 2017, 2019, 2020, 2022 роки;

- зобов`язати відповідача виплатити компенсацію за невикористані щорічні чергові відпустки за фактично відпрацьований час за 2015, 2020, 2021 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції 31.01.2022, у загальній кількості 41 доба;

- зобов`язати відповідача виплатити компенсацію за невикористані додаткові оплачувані відпустки як учасника бойових дій за 2015, 2017, 2019, 2020, 2022 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції 31.01.2022, у загальній кількості 70 діб;

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 31.01.2022 №41 о/с в частині зарахування йому стажу служби в поліції на день звільнення, вислуги років служби в поліції для призначення пенсії та стажу служби на пільгових умовах;

- зобов`язати відповідача внести зміни до наказу №41 о/с від 31.01.2022, зазначивши, що стаж служби в поліції на день звільнення становить - 08 років 10 місяців 25 днів (стаж служби в поліції на день звільнення 07 років 08 місяців 14 днів + 01 рік 02 місяці 11 днів вислуга років на день звільнення відповідно до наказу від 12.09.2007 №104 о/с);

- зобов`язати відповідача внести зміни до наказу №41 о/с від 31.01.2022, зазначивши, що вислуга років служби в поліції для призначення пенсії - 14 років 08 місяців 22 дня (вислуга років служби в поліції для призначення пенсії 07 років 08 місяців 14 днів + 01 рік 02 місяці 11 днів вислуга років на день звільнення відповідно до наказу від 12.09.2007 №104 о/с + 2 роки 05 місяців 00 днів навчання у Національній юридичній академії України ім. Ярослава Мудрого + 03 роки 04 місяці 27 днів вислуга років на пільгових умовах як учасника бойових дій);

- зобов`язати відповідача внести зміни до наказу від 31.01.2022 №41 о/с, зазначивши, що стаж служби в поліції на пільгових умовах - 03 роки 04 місяці 27 днів;

- зобов`язати відповідача виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 15.01.2004 №44.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу відповідач не провів з ним усіх розрахунків, зокрема, щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки та компенсації за частину невикористаної щорічної оплачуваної відпустки, що є порушенням вимог чинного законодавства України. Крім того, відповідачем не вірно здійснено розрахунок стажу його служби в поліції на день звільнення, вислуги років служби в поліції для призначення пенсії та стажу служби на пільгових умовах.

Враховуючи зазначене, позивач вважає, що має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Ухвалою судді від 18.07.2022 прийнято позовну заяву до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення йому даної ухвали на надання відзиву на позов.

У встановлений ухвалою суду строк, відповідач надав відзив на позов, у якому просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його вимог та зазначив, що посади, на яких ОСОБА_1 проходив службу в ОВС та Національній поліції, не підлягають зарахуванню до вислуги років на пільгових умовах. Водночас, відповідачем у спірному наказі належним чином відображено розрахунок вислуги років позивача для призначення пенсії із врахуванням всіх періодів його перебування в зону проведення АТО. Відомості про перебування ОСОБА_1 в 2018 році з зоні проведення АТО відсутні, тому вказаний період не включений до відповідного розрахунку. Також ГУНП в Чернігівській області зазначало про відсутність підстав щодо врахування часу навчання позивача в Національній юридичній академії України ім. Ярослава Мудрого та проходження ним служби в управлінні ДДУПВП в Чернігівській області, оскільки ОСОБА_1 навчався на цивільному факультеті. Крім того, відповідно до наказу від 01.07.2006 позивача звільнено зі служби в спеціальному званні «лейтенант внутрішньої служби», яке не є військовим званням.

Щодо нарахування та виплати компенсацій за невикористані основну та додаткову відпустки представник відповідача зазначив, що відповідно до Порядку №260 виплата грошової компенсації передбачена виключно за невикористану основну відпустку в році звільнення поліцейського, тому підстави для нарахування компенсації за 2015, 2020 та 2022 роки відсутні. Позивач звільнений зі служби в поліції 31.01.2022 та в 2022 році набув права на відпустку тривалістю 2 доби, за які отримав виплату.

Щодо нарахування та виплати позивачеві компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій зазначив, що оскільки така відпустка не належить до щорічних відпусток, то на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток, у тому числі щодо виплати компенсації під час звільнення. За наведених обставин, ГУНП в Чернігівській області зазначає, що додаткові відпустки цієї категорії за 2015, 2017, 2019, 2020 роки не підлягають грошовій компенсації. Крім того, відповідач вважає передчасною вимогу позивача про виплату компенсації за 2022 рік, оскільки додаткова відпустка може бути використана працівником протягом календарного року (до 31.12.2022). Додатково ГУНП в Чернігівській області зазначило про порушення позивачем строків звернення до суду з вимогою про виплату компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

При розгляді обґрунтованості вимоги про стягнення з ГУНП в Чернігівській області середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідач просив врахувати, що така компенсація має бути адекватною та відповідати принципу співмірності.

Від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він свою правову позицію підтримав та просив позов задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги мають бути задоволені частково, враховуючи таке.

Судом встановлено, що у 2001-2006 роках ОСОБА_1 навчався в Національній юридичній академії ім. Ярослава Мудрого за спеціальністю «право/правознавство» та здобув кваліфікацію юриста, про що отримав відповідний диплом серії НОМЕР_1 (а.с. 91-92, 94).

Із послужного списку позивача вбачається, що у період з 01.07.2006 по 12.09.2009 позивач проходив службу в Управлінні Державного департаменту України з питань виконання покарань у Чернігівській області та наказом ДДУПВП від 01.07.2006 №45 о/с йому було призначено звання «лейтенант внутрішньої служби» (а.с. 20, 82-87).

У період з 16.05.2014 по 06.11.2015 ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ, з 07.11.2015 по 31.01.2022 - в Національній поліції та наказом ГУНП в Чернігівській області від 31.01.2022 №41 о/с звільнений зі служби за пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (а.с. 79).

Згідно із наказом ГУНП в Чернігівській області від 31.01.2022 №41 о/с стаж служби позивача в поліції на день звільнення становить 07 років 08 місяців 14 днів, вислуга років служби в поліції для призначення пенсії - 07 років 08 місяців 14 днів, на пільгових умовах (без урахування вислуги в календарному обчисленні) 01 рік 09 місяців 10 днів (а.с. 19).

Відповідно до довідки ГУНП в Чернігівській області (а.с. 79-81) до даної вислуги років, згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393, як 1 (один) місяць служби за 3 (три) місяці, зараховано наступні періоди участі позивача в антитерористичній операції: 07.06.2014 - 09.07.2014; 16.07.2014 - 19.07.2014; 23.07.2014 - 21.08.2014; 06.10.2014 - 21.10.2014; 03.01.2015 - 26.01.2015; 11.03.2015 - 04.04.2015; 30.12.2015 -17.01.2016; 31.05.2016 - 31.07.2016; 29.09.2016 - 29.11.2016; 30.05.2017 - 29.07.2017.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого у 2015 році, позивач є ветераном війни-учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для даної категорії осіб (а.с. 17).

Згідно із матеріалами справи у період проходження служби позивач не використав щорічну відпустку за фактично відпрацьований час: за 2015 рік в кількості 02 доби, за 2020 рік - 31 добу, за 2021 рік - 08 діб. Також ОСОБА_1 не використовував додаткову оплачувану відпустку як учасник бойових дій у 2015, 2017, 2019, 2020 роки (а.с. 19, 93).

Вважаючи, що відповідач невірно здійснив розрахунок вислуги років та виплатив не всі кошти, належні при звільненні, позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Щодо нарахування та виплати позивачу компенсації за невикористані основні та додаткові відпустки, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Закон України «Про відпустки» (далі - Закон №504/96-ВР) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Статтею 4 Закону №504/96-ВР передбачено такі види відпусток:

1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;

2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону);

3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону);

4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону);

5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватися інші види відпусток.

В силу вимог частини першої статті 83 КЗпП України та частини першої статті 24 Закону №504/96-ВР, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за невикористані дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію».

Так, відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Частиною першою статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» визначено перелік підстав для звільнення поліцейського зі служби в поліції та припинення служби в поліції.

Частиною першою статті 92 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки (частина друга статті 93 Закону України «Про Національну поліцію»).

Згідно із частинами п`ятою-сьомою статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» відпустка тривалістю менше 10 діб за бажанням особи рядового або керівного складу може бути надана одночасно з черговою відпусткою в наступному році. Поліцейським дозволяється, за бажанням, використовувати відпустку частинами. Одна частина відпустки має бути не менше 10 діб. Чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року.

Відповідно до частин десятої, одинадцятої статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Частинами першою та другою статті 94 Закону України «Про Національну поліцію» обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

У відповідності до пункту 3 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260 (далі - Порядок №260) грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно із абзацами сьомим, восьмим пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Отже, право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону України «Про Національну поліцію».

Аналізуючи наведені норми законодавства, суд дійшов висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас, надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, в наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки, що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, оскільки це суперечить суті та гарантіям як трудового так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 по справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на не врегулювання положеннями Закону України «Про Національну поліцію» та Порядку №260 питання компенсації невідбутої частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні вказаного питання мають застосовуватись приписи КЗпП України та Закону України «Про відпустки».

Суд відхиляє посилання відповідача на правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 31.03.2020 по справі №808/2122/18, враховуючи таке.

Верховний Суд у постанові від 19.01.2021 по справі №160/10875/19 відступив від правового висновку, сформованого у зазначеному вище рішенні суду та підтримав позицію, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки, за всі роки служби.

Аналогічна правова позиція зазначена Верховним Судом в постановах від 31.03.2021 у справі № 320/3843/20 та від 11.11.2021 у справі № 360/1874/20, що враховується судом при вирішенні даної справи відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивач має право на компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у 2015, 2020 та 2021 роках.

Що стосується компенсації за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2017, 2019, 2020 та 2021 роки (як просить у позові позивач), суд зазначає таке.

Згідно із статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Приписами статті 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» установлено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги, а саме: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Тобто, зазначені вище норми фактично встановлюють право особи, яка є учасником бойових дій, на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів кожного року.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд щодо грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій у постановах від 14.04.2021 по справі №620/1487/20, від 29.04.2021 по справі №200/602/20-а.

Так, Верховний Суд зазначив, що у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

При цьому, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з ним усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

Разом з тим, позовна вимога про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію за додаткову відпустку за 2021 рік не може бути задоволена, оскільки позивач її використав, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 93).

При цьому, доводи відповідача про недотримання позивачем строків звернення до суду є необґрунтованими з огляду на те, що згідно із частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду з позовом) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У частині другій статті 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 Закону України «Про оплату праці»).

Згідно із підпунктом 2.2.12 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13.01.2004 №5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 за №114/8713 суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток належить до фонду додаткової заробітної плати та є виплатою за невідпрацьований час.

Крім того, позивача звільнено зі служби 31.01.2022, а до суду із позовною заявою із позовною заявою він звернувся 21.02.2022, тобто з дотриманням місячного строку, встановленого статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

За наведених обставин, суд зазначає, що позивачем не порушено строк звернення до суду з позовом.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу ГУНП в Чернігівській області від 31.01.2022 №41 о/с в частині зарахування ОСОБА_1 стажу служби в поліції на день звільнення, вислуги років служби в поліції для призначення пенсії та стажу служби на пільгових умовах; зобов`язання внести відповідні зміни до наказу, суд зазначає таке.

Із наданих сторонами пояснень та доказів судом встановлено, що позивач не згоден із проведеним ГУНП в Чернігівській області розрахунком його вислуги років на день звільнення зі служби в поліції у зв`язку з тим, що відповідач не врахував: період його навчання в Національній юридичній академії ім. Ярослава Мудрого, період проходження служби в управлінні ДДУПВП в Чернігівській області та періоди перебування з зоні проведення АТО з 01.10.2015 по 03.10.2015, з 29.03.2018 по 30.04.2018, з 30.04.2018 по 30.05.2018 та з 01.08.2018 по 29.09.2018.

Відповідно до статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» (тут і надалі у редакції, чинній на момент звільнення позивача із служби) служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною другою статті 78 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що до стажу служби в поліції зараховуються:

1) служба в поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими, з дня призначення на відповідну посаду;

2) військова служба в Збройних Силах України, Державній прикордонній службі України, Національній гвардії України, Управлінні державної охорони, Цивільній обороні України, внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки, Державній спеціальній службі транспорту;

3) служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду;

4) час роботи у Верховній Раді України, місцевих радах, центральних і місцевих органах виконавчої влади із залишенням на військовій службі, на службі в органах внутрішніх справ України або на службі в поліції;

5) час роботи в органах прокуратури і суді осіб, які працювали на посадах суддів, прокурорів, слідчих, а також служба у Службі судової охорони;

6) дійсна військова служба в Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР.

Порядок обчислення вислуги років у поліції встановлює Кабінет Міністрів України (частина четверта статті 78 Закону України «Про Національну поліцію»).

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 затверджено Порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей (далі - Порядок, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 3 Порядку установлено, що до вислуги років для призначення пенсій особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах: один місяць служби за три місяці - час проходження служби, протягом якого особа брала участь в антитерористичній операції.

Відповідно до матеріалів справи ГУНП в Чернігівській області до вислуги років позивача зараховано періоди участі ОСОБА_1 у антитерористичній операції: 07.06.2014 - 09.07.2014; 16.07.2014 - 19.07.2014; 23.07.2014 - 21.08.2014; 06.10.2014 - 21.10.2014; 03.01.2015 - 26.01.2015; 11.03.2015 - 04.04.2015; 30.12.2015 -17.01.2016; 31.05.2016 - 31.07.2016; 29.09.2016 - 29.11.2016; 30.05.2017 - 29.07.2017.

При цьому, не враховано періоди перебування позивача в зоні проведення АТО з 01.10.2015 по 03.10.2015, з 29.03.2018 по 30.04.2018, з 30.04.2018 по 30.05.2018 та з 01.08.2018 по 29.09.2018 у зв`язку з тим, що вони не підтверджені відповідними доказами.

Разом з тим, суд з такою позицією ГУНП в Чернігівській області не погоджується, оскільки перебування позивача в зоні проведення антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях підтверджується наявними в матеріалах справи довідками від 16.10.2015 №875 та від 09.08.2022 №16/124/00/20-2022 (а.с. 26, 115).

Викладена у довідках інформація відповідачем не спростована належними і допустимими доказами, тому суд вважає за необхідне зобов`язати ГУНП в Чернігівській області включити до вислуги років позивача спірні періоди перебування в зоні проведення антитерористичної операції.

Також пунктом 1 Порядку передбачено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" … поліцейським, до вислуги років зараховуються: час роботи в судових органах та органах прокуратури осіб, які працювали на посадах суддів, прокурорів, слідчих і перебувають на військовій службі або службі в органах внутрішніх справ, Службі безпеки, Національній поліції, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі на посадах офіцерського та начальницького складу, в Службі судової охорони на посадах середнього і вищого складу.

З огляду на викладене, період служби позивача в управлінні ДДУПВП в Чернігівській області на посаді офіцерського складу «лейтенант внутрішньої служби» має бути зарахований до його вислуги років.

Щодо зарахування до вислуги років періоду навчання позивача, суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 2 Порядку до вислуги років поліцейським …, особам, зазначеним у пункті "ж" статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", під час призначення пенсії згідно з пунктом "а" статті 12 зазначеного Закону додатково зараховується час навчання в межах до п`яти років (незалежно від форми навчання) у цивільних закладах вищої освіти, а також в інших закладах освіти, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, Служби судової охорони, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби або до призначення на відповідну посаду із розрахунку - один рік навчання за шість місяців служби.

Тобто, чинним законодавством України передбачено, що питання можливості додаткового зарахування до вислуги років поліцейського певних періодів навчання вирішується виключно під час призначення пенсії.

Разом з тим, станом на день розгляду справи по суті суду не надано докази звернення позивача до уповноважених органів із заявою про призначення пенсії відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Суд звертає увагу, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Суд наголошує, що дослідження правомірності прийняття рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень повинно здійснюватись на момент їх прийняття (вчинення) та не може обґрунтовуватись юридичною правильністю (правомірністю) таких актів із урахуванням подій, які сталися, або могли статися у майбутньому.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 03.07.2018 у справі №826/16634/16, від 05.09.2018 у справі №826/8956/17 та від 12.06.2018 у справі №826/4406/16, яка в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України повинна враховуватись судом при виборі і застосуванні норм права.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача врахувати до вислуги років позивача період навчання в Національній юридичній академії ім. Ярослава Мудрого необхідно відмовити.

Разом з тим, у поданому позові позивач просить суд зобов`язати ГУНП в Чернігівській області внести зміни до наказу від 31.01.2022 №41 о/с, зазначивши конкретні, самостійно розраховані ОСОБА_1 роки, місяці та дні вислуги.

Однак, суд вирішує питання по суті, якщо це відповідає закону. В інших випадках суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування.

Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Суд, обираючи спосіб захисту прав у сфері публічно-правових відносин, не може у своєму рішенні використовувати повноваження суб`єкта владних повноважень, оскільки адміністративний суд у виборі способу захисту прав у сфері публічно-правових відносин обмежується конституційними засадами.

Оскільки саме ГУНП в Чернігівській області є органом, уповноваженим на здійснення обрахунку вислуги років поліцейським, суд розцінює вищевказану позовну вимогу як втручання у дискреційні повноваження відповідача, що виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Відповідно до частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З урахуванням зазначеного, з метою захисту прав, свобод, інтересів позивача, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати наказ ГУНП в Чернігівській області від 31.01.2022 №41 о/с в частині розрахунку позивачеві стажу служби в поліції на день звільнення, вислуги років служби в поліції для призначення пенсії та стажу служби на пільгових умовах та зобов`язати відповідача внести зміни до наказу від 31.01.2022 №41 о/с, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Щодо позовної вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відтак, захист порушених прав, свобод та інтересів особи є похідним, тобто передбачає наявність встановленого факту їх порушень, при цьому суд не здійснює превентивного захисту.

Таким чином, оскільки на момент розгляду даної справи з позивачем не проведено повного розрахунку - не здійснено нарахування та виплату компенсації за невикористані відпустки, позовні вимоги в цій частині є передчасними.

Подібну правову позицію підтримано Верховним Судом у постанові від 17.03.2020 по справі №815/5826/16.

Отже, наразі у суду відсутні підстави зобов`язувати відповідача здійснити на користь позивача виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки відповідний обов`язок виникає одночасно з виплатою нарахованих відповідачем сум, тобто у майбутньому. За наведених обставин, зазначена вимога є передчасною, а тому у її задоволенні необхідно відмовити.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади і органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд вважає, що наявні правові підстави для часткового задоволення адміністративного позову.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 227, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про визнання протиправної бездіяльності, визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Чернігівській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані: щорічні відпустки за 2015 рік у кількості 02 доби, за 2020 рік у кількості 31 доба та за 2021 рік у кількості 08 діб; додаткові відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2017, 2019, 2020 роки.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Чернігівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані: щорічні відпустки за 2015 рік у кількості 02 доби, за 2020 рік у кількості 31 доба та за 2021 рік у кількості 08 діб; додаткові відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2017, 2019, 2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції 31.01.2022.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 31.01.2022 №41 о/с в частині розрахунку ОСОБА_1 стажу служби в поліції на день звільнення, вислуги років служби в поліції для призначення пенсії та стажу служби на пільгових умовах.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Чернігівській області внести зміни до наказу від 31.01.2022 №41 о/с, в частині розрахунку ОСОБА_1 стажу служби в поліції на день звільнення, вислуги років служби в поліції для призначення пенсії та стажу служби на пільгових умовах, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до адміністративного суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 15 вересня 2022 року.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Чернігівській області (, просп. Перемоги, буд. 74, м. Чернігів, 14000).

Суддя С.В. Бородавкіна