Справа № 380/18164/21
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/18164/21 пров. № А/857/7015/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.

розглянувши в порядку письмового провадження у м.Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2022 року у справі № 380/18164/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

суддя в 1-й інстанції Гавдик З.В.,

час ухвалення рішення не зазначено.

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 31.03.2022-

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_1 (далі також позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області (далі також ГУДМС України у Львівській області, відповідач 1), Державної міграційної служби України (Далі також ДМС України, відповідач 2), у якому просив:

визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 02.07.2021 року № 231-21 про відмову у визнанні громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну служби України визнати громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства;

- визнати протиправними дії Головного Управління Державної міграційної служби України в Львівській області в частині не роз`яснення позивачу причин відмови та порядку оскарження рішення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що громадянин Республіки Таджикистан маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, а також побоюючись систематичного порушення прав людини, залишив та не може повернутися до країни походження - Республіки Таджикистан. В Україні позивач подав до Головного управління Державної міграційної служби України в Львівській області належним чином оформлену та обґрунтовану заяву-анкету про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Львівській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України № 231-21 від 02.07.202. Зазначає, що йому було відмовлено на підставі відсутності умов, передбачених п.п. 1 і 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Вважає, що всупереч законодавству України не було роз`яснено порядок оскарження та причини відмови. Вважаючи такі дії відповідачем протиправними, звернувся з позовом до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2022 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 02.07.2021 року № 231-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 .

Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Таджикистану ОСОБА_1 від 15.08.2019 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні від 20.09.2020 року по справі № 380/1219/20.

В іншій частині позову відмовлено.

З висновками суду першої інстанції не погодився відповідач Державна міграційна служба України та подав апеляційну скаргу у якій зазначається про невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи. Зокрема, апелянт вказує про порушення позивачем строків звернення за захистом, відсутність доказів на підтвердження заяви про переслідування та притягнення до кримінальної відповідальності за участь у партії « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в Таджикистані.

Апелянт вважає, що суд в оскаржуваному рішенні прийшов до необґрунтованого висновку, що позивач навів переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності зазнавав переслідувань через своє активне членство у партії, які в свою чергу відповідач не визнав неправдоподібними або такими, що суперечать конкретній та загальній інформації за справою позивача. Також звертає увагу на те, що судом першої інстанції не проаналізовано жодного документу особової справи шукача притулку, не взято до уваги проколи співбесід, висновку уповноваженого органу, а також не враховано, що в даному випадку відповідачем на підставі інформації, наданої самим позивачем, а також документів та інформації по країні походження проведено детальний аналіз його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та враховані всі особисті обставини, які стосуються справи. З огляду на зазначене відповідачем встановлено, що у заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої стати 1 Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відтак, апелянт просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, громадянин Таджикистану ОСОБА_1 перебуваючи на території України, 15.08.2019 вперше звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами розгляду якої Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області винесено висновок про доцільність прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Однак рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.09.2020 у справі 380/1219/20, яке набрало законної сили 27.01.2021 за наслідками апеляційного розгляду, було визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 26.12.2019 №462-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Таджикистану ОСОБА_1 від 15.08.2019 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

15.02.2021 року Державною міграційною службою України, прийнято рішення, за № 03-21 згідно якого зобов`язано ГУ ДМС у Львівській області повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з врахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні.

26.02.2021 року ГУ ДМС у Львівській області прийнято наказ № 46 «Про повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким наказано здійснити повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Таджикистану ОСОБА_1 з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС від 26.12.2019 № 462-19 про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

15.03.2021 року відповідачем 1 складений протокол співбесіди у справі №2019LV0035 з громадянином Таджикистану ОСОБА_1 .

26.05.2021 року ГУ ДМС у Львівській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в якому зазначено про те, що за результатами повторного розгляду особової справи № 2019LV0035 позивача, який 15.08.2019 звернувся до ГУ ДМС у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення ДМС України від 15.02.2021 № 03-21 на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29.09.2020, з урахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2021 (справа № 380/1219/20)

02.07.2021 року Державною міграційною службою України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за № 231-21.

11.10.2021 року позивачу листом скеровано повідомлення ГУДМС України у Львівській області № 23 від 08. 10. 2021 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України № 231-21 від 02.07.2021. Зокрема у листі відповідач вказав, що особа, яка отримала повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і не використала право на його оскарження, повинна залишити територію України в установлений строк, якщо немає інших законних підстав для перебування в Україні, встановлених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Позивач не погодився з діями (рішеннями) відповідачів та звернувся до суду з цим позовом.

Оцінюючи підстави звернення з позовними вимогами , суд першої інстанції прийшов до висновку, що основною причиною звернення за захистом в Україні у позивача є цілком обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв`язку з своїми релігійними поглядами та членством в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», у зв`язку з чим він був вимушений покинути Республіку Таджикистан, де заборонена діяльність цієї організації та ведуться кримінальні переслідування за участь у цій організації.

Суд також взяв до уваги правову оцінку, яка викладена у рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 29.09.2020 у справі 380/1219/20. На думку суду першої інстанції, встановлені в ході судового розгляду обставини вказують, що відповідач не надав належної оцінки обставинам та доводам позивача щодо переслідування позивача за ознаками віросповідання, чи потребує він додаткового захисту як особа, яка були змушена залишити країну походження внаслідок загрози їх життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, тобто, тривалого ув`язнення через участь у забороненій на території Республіки Таджикистан ХТІ. А також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Республіці Таджикистан й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам статті 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Суд відхилив покликання відповідача на інформацію, викладену у листі Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 27.10.2017 №5/2/1-21078, як на підставу для відмови у визнанні біженцем чи наданні додаткового захисту позивачу, оскільки вважав, що лист не є достатнім доказом спростування аргументів позивача, є надто узагальненим, не стосується конкретних осіб та не носить індивідуального характеру.

Надаючи правову оцінку спірному рішенню суд першої інстанції дійшов висновку, що таке є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки по суті є передчасним так як прийняте без проведення перевірки обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого четвертого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Суд зазначив, що лише після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в даному випадку виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, зазначаючи наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно із п. п. 1 та 13 ч. 1 ст.1 вказаного Закону:

- біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» довідка про звернення за захистом в Україні - це документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Частиною 7 ст. 7 вказаного Закону встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

За змістом ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Частиною 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п. 1 чи п.13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Термін «біженець» означає особу, яка: внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань (підпункт 2 пункту А Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 далі - Конвенція).

За правилами частини 1 статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» зі змінами (далі - Директива): обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з пунктами 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

За змістом пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані передусім самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

На підставі позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. У такий спосіб, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

За правилами частини 2 статті 13 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

До того ж, при розгляді зазначених справ слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця або надання додаткового захисту.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Згідно з частиною 3 статті 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Також, слід зазначити, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Отже, особа, яка шукає притулку, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

З матеріалів особової справи позивача встановлено, що причиною його виїзду з країни громадянської належності стало можливе кримінальне переслідування на території Республіки Таджикистан через його участь в забороненій на території вказаної країни партії «Хізб ут-Тахрір» .

Вищевказані підстави для надання захисту в Україні були предметом розгляду органами міграційної служби під час первинного звернення позивача за захистом і оцінка цим доводам була надана судом першої та апеляційної інстанцій у справі №380/1219/20, під час оскарження позивачем рішення ГУ ДМС України у Львівській області №462-19 від 26.12.2019 року.

При повторному розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем під час співбесіди 15.03.2021 було встановлено, що проблем із правоохоронними органами та спецслужбами Республіки Таджикистан до початку діяльності у партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» у заявника не було, він користувався наданими йому Конституцією країни правами та обов`язками, зокрема, правом сповідувати індивідуально чи спільно з іншими будь-яку релігію, в даному випадку - іслам, вільно вибирати, мати та розповсюджувати релігійні та інші переконання і діяти згідно з ними. Заявник не надав жодних доказів можливого особистого переслідування з боку силових структур Таджикистану. Заявник користувався наданими йому Конституцією країни правами та обов`язками, зокрема, правом сповідувати індивідуально чи спільно з іншими будь-яку релігію, в даному випадку - іслам, вільно вибирати, мати та розповсюджувати релігійні та інші переконання і діяти згідно з ними. Додатково, особа була перевірена за обліками сектору МПС ГУНП Інтерполу у Львівській області. За результатами проведеної перевірки встановлено, що станом на 10.03.2021 в обліках осіб, оголошених в розшук каналами Генерального секретаріату МОКП Інтерпол, не значиться (відповідь сектору міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП у Львівській області від 10.03.2021 №485/33/R-2021). Однак шукач захисту пояснив, що на його думку у разі його повернення до Республіки Таджикистан його можуть посадити до в`язниці. Зазначене підтверджується протоколом співбесіди від 15.03.2021 року та висновком міграційного органу від 26.05.2021 року.

Суд апеляційної інстанції вважає, що доводи позивача про те, що він може зазнати переслідування на території Російської Федерації за політичними переконаннями жодним чином не підтверджуються.

Разом з тим, колегія суддів наголошує, що інформація щодо країни походження не може бути самостійною підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулися із такою заявою, або визнання особою, що потребує додаткового захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулася за захистом.

Висновки аналогічного змісту вже були викладені Верховним Судом у постанові від 27 січня 2020 року у справі №815/1563/17 (адміністративне провадження №К/9901/4197/17).

Матеріалами особової справи встановлено, що позивач на території громадянської належності не зазнавав переслідувань за ознаками раси, громадянства, віросповідання або належності до певної соціальної групи. Також, позивач ніколи не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, які були пов`язані з його расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами.

З огляду на вимоги позивача, у спірних правовідносинах є два ключових аспекти, а саме кваліфікація переслідування за політичними та релігійними мотивами.

Як вбачається із змісту заяви, матеріалів співбесіди, адміністративного позову, переслідування позивача за релігійними мотивами проявлялося у забороні носити бороду. Також звинувачення полягали у факті членства особи у забороненій партії на території країни громадянської належності відповідно до національного законодавства, що підтверджується протоколами співбесіди.

Свобода думки, совісті і релігії, закріплена у статті 9 Конвенції, є однією з підвалин «демократичного суспільства» у розумінні Конвенції.

Стаття 9 § 1 Конвенції містить два аспекти, котрі стосуються, відповідно, права мати переконання і права його сповідувати:

a) право мати будь-яке переконання (релігійне чи ні) у своєму серці і не змінювати релігію або переконання. Це право є абсолютним і безумовним; держава не може в нього втручатись, наприклад, наказуючи особі, у що вона має вірити, або вживаючи заходів, спрямованих на примусову зміну переконань (рішення ЄСПЛ «Ivanova v. BULGARIE», App 52435/99, 12 april 2007);

b) право сповідувати своє вірування самому і приватно, а також практикувати його в громаді з іншими особами або прилюдно. (див. рішення ЄСПЛ EWEIDA and others v. THE UNITED KINGDOM, App.№ 48420/10, 59842/10, 51671/10 and 36516/10, 15 January 2013 § 80).

Матеріали справи не містять інформації щодо обмеження позивача сповідувати своє вірування за наведеними вище аспектами у країні походження, оскільки 70 % населення Республіки Казахстан сповідує іслам.

Відповідно до приписів 81 Настанов з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН - переслідування за «політичними мотивами» не завжди можливо встановити причинний зв`язок між вираженими поглядами та відповідними нормами, від яких страждає або від яких побоюється прохач. Такі важелі рідко застосовуються безпосередньо у зв`язку з політичними переконаннями відповідною мірою, від яких страждає або побоюється прохач. Частіше ці міри приймають вид санкцій за начебто злочинні дії проти існуючої влади. Тому необхідно з початку з`ясувати політичні переконання прохача, які є причиною його поведінки та встановити факти, котрі призвели чи можуть призвести до наслідків, яких побоюється прохач.

Відповідно до приписів статті 2 Закону України «Про політичні партії» від 5 квітня 2001 року № 2365-III, політична партія - це зареєстроване згідно з законом добровільне об`єднання громадян - прихильників певної загальнонаціональної програми суспільного розвитку, що має своєю метою сприяння формуванню і вираженню політичної волі громадян, бере участь у виборах та інших політичних заходах.

Організація «Хізб ут Тахрір аль Ісламі», належність до якої відносить себе позивач, не має відповідної реєстрації, а отже не може вважатись політичною партією в розумінні чинного законодавства, яка здійснює законну політичну діяльність в Україні.

Також слід зауважити, що Європейський суд з прав людини своїм рішенням у справі KASYMAKHUNOV AND SAYBATALOV v. RUSSIA, App. 26261/05 and 26377/06, від 14 березня 2013 року постановив, що цілі, у тому числі і політичні, «Хізб ут-Тахрір» явно суперечать цінностям Конвенції ( див. пункти 106 -113 згаданого рішення).

Крім цього, слід враховувати, що згідно п. 5 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Натомість, як встановлено судом, позивач прибув в Україну, прилетів у м. Київ (аеропорт Бориспіль) у вересні 2017 року з території Республіки Казахстан (через аеропорт м. Алмати). Після прибуття, як зазначає позивач, він перебував у м. Одеса де проживали його знайомі. Лише 10.08.2019 він переїхав в м. Львів, після чого звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС у Львівській області, чим порушив встановлений ч.1 ст. 5 Закону 5-денний строк звернення до органу міграційної служби із відповідною заявою.

Колегія суддів враховує, що значна тривалість проміжків часу між: виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Правові висновки аналогічного змісту викладені Верховним Судом, зокрема, в постанові від 16.02.2018 у справі №825/608/17, у постанові від 11.10.2018 у справі №815/1892/17.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності позивч не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, а також враховуючи висновки суду першої та апеляційної інстанцій по справі №380/1219/20, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 02.07.2021 року № 231-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 є правомірним.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На переконання апеляційного суду, при вирішенні публічно-правового спору, що розглядається, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у своєму рішенні, обставинам справи, порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до помилкового задоволення позовних вимог. Тому оскаржуване рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти постанову про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2022 року у справі № 380/18164/21 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 14 вересня 2022 року