Справа № 420/10086/21
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2022-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/10086/21
Головуючий в 1 інстанції: Цховребова М.Г.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Димерлія О.О.

суддів Крусяна А.В. , Танасогло Т.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2022 року у справі №420/10086/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії

У С Т А Н О В И В:

15 червня 2021 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою, у якій просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 14.04.2021 року за №7568 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 02.06.2021 року за №324772 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідку на постійне проживання в Україні шляхом видачі нової посвідки.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржувані рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну та про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання є протиправними, оскільки прийняті міграційною службою всупереч вимогам законодавства України, порушують права, свободи та законні інтереси ОСОБА_1 , у зв`язку з чим підлягають скасуванню.

Так, у зв`язку з втратою посвідки, позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою-анкетою про обмін посвідки на постійне проживання, за результатом розгляду якої міграційною службою прийнято рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання.

На думку позивача, оскаржуване рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання не містить мотивів та підстав його прийняття, а лише посилання на норму Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою КМУ від 25.04.2018 року № 321 (далі - Порядок № 321).

При цьому, міграційною службою не надано жодного доказу в підтвердження правомірності підстав ухвалення такого рішення та здійснення відповідної перевірки матеріалів справи щодо документування позивача посвідкою на постійне проживання.

Окрім цього, позивач вказує, що рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну є незаконним, оскільки прийнято із порушенням приписів статті 12 Закону України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року № 2491-III.

Позивач зазначає, що ним у 2010 році було подано всі необхідні документи для надання дозволу на імміграцію в Україну, які пройшли відповідну перевірку правильності їх оформлення. У свою чергу, матеріали справи не містять доказів надання ОСОБА_1 будь-яких свідомо неправдивих відомостей, які можуть слугувати підставою у скасуванні такого дозволу.

Більш того, як свідчать матеріали справи, питання щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну розглядалось відповідачем у зв`язку зі зверненням позивача про обмін посвідки на постійне проживання, тобто не з підстав передбачених положеннями п.21 23 Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (далі Порядок №1983).

Також, позивач наголошує, що відповідач не запрошував його під час розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію для надання пояснень, чим порушив вимоги пункту 23 Порядку №1983.

За наслідками розгляду зазначеної справи Одеським окружним адміністративним судом 07 квітня 2022 року прийнято рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 14.04.2021 року за №7568 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання.

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про обмін посвідки на постійне проживання, з урахуванням оцінки питань, щодо яких звернувся позивач, наданої судом у рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання від 14.04.2021 року за №7568, суд першої інстанції зазначив про невиконання суб`єктом владних повноважень законодавчо установлених вимог щодо змісту, обґрунтованості та вмотивованості акту індивідуальної дії, що призводить до його протиправності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання ГУ ДМС в Одеській області поновити громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 посвідку на постійне проживання в Україні шляхом видачі нової посвідки, суд першої інстанції дійшов висновку про передчасність такої вимоги та неможливість задоволення у заявлений позивачем спосіб.

Крім цього, не знайшов суд попередньої інстанції законодавчо передбачених підстав для скасування рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 02.06.2021 року за №324772.

З посиланнями на висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 11.02.2021 року по справі №480/1034/20, судом попередньої інстанції зауважено про те, що застосовані відповідачем підстави (юридичні і фактичні) щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання відповідають вимогам спеціального законодавства, яке регулює спірні правовідносини, зокрема, п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», п. 1 п. 64 Порядку № 321.

Не погоджуючись частково із вказаним рішенням суду, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом попередньої інстанції норм матеріального права, не повне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення суду в частині задоволених позовних вимог та прийняти в означеній частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги міграційна служба вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для скасування рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 .

Так, за результатами розгляду матеріалів особової справи щодо обміну позивачу посвідки на постійне проживання фахівцями міграційної служби не було установлено наявності документів в підтвердження підстав для отримання ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання у відповідності до вимог п.4 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію».

В подальшому, міграційною службою здійснено перевірку правомірності надання позивачу дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання. В ході перевірки з`ясовано, що 05.02.2010 року позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну та отримання посвідки на постійне проживання у відповідності до положень пункту 4 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки його брат ОСОБА_2 , є громадянином України.

Однак, під час проведення додаткової перевірки щодо отримання позивачем дозволу на імміграцію в Україну установлено, що УМВС України в Херсонській області прийнято рішення від 12.06.2012 року «Про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відносно ОСОБА_2 », у зв`язку з чим оформлено довідку про припинення ОСОБА_2 громадянства України від 12.06.2012 року за №164.

Крім цього, скаржник звертає увагу апеляційного суду на те, що саме відділом ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області на підставі п.4 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію» громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 було надано дозвіл на імміграцію в Україну та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 08.02.2010 року, терміном дії безстроково.

Разом з цим, ГУ ДМС в Одеській області є територіальним органом ДМС України, який розпочав свою діяльність з 01.08.2012 року та не є правонаступником Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб. ГУ ДМС в Одеській області не приймало рішення про надання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 спростовує доводи апеляційної скарги міграційної служби, вказуючи на законність ухваленого судового рішення в частині задоволених позовних вимог та просить його залишити без змін.

Водночас, не погодившись частково із вище означеним рішенням суду, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом попередньої інстанції норм матеріального права, просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти в означеній частині нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для скасування рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 02.06.2021 року за №324772, яким позивачу скасовано дозвіл на імміграцію в Україну.

Скаржник вказує, відповідачем не доведено та до матеріалів справи не надано жодних належних, допустимих доказів в підтвердження того, що за час перебування позивача на території України з`явилися обставини, передбачені ст.12 Закону України «Про імміграцію», які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію.

На переконання скаржника, Законом України «Про імміграцію» установлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого слідує, що підставою скасування такого дозволу можуть бути лише винні дії іммігранта.

Крім того, скаржник, з посиланням на закріплений в рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 року у справі "Рисовський проти України" принцип належного урядування, зазначає, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

У зв`язку з цим, скаржник уважає, що спірне рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію в Україну, прийнято міграційною службою без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямовані дії суб`єкта владних повноважень.

Окрім іншого, з посиланням на приписи Порядку №321, представник ОСОБА_1 вказує, що вимога про зобов`язання ГУ ДМС в Одеській області поновити позивачу посвідку на постійне проживання в Україні підлягає задоволенню шляхом видачі нової посвідки.

В силу приписів пунктів 1,3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіряючи дотримання судом норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування норм матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ГУ ДМС в Одеській області не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню у повному обсязі, з огляду на таке.

Зокрема, колегією суддів установлено, що згідно до матеріалів особової справи, 07.12.2009 року громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області із заявою про отримання дозволу на імміграцію в Україну.

05.02.2010 року громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 отримав дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п.4 ч.2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», у зв`язку з тим, що він є повнорідним братом громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

08.02.2010 року позивача документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 , терміном дії безстроково.

30.03.2021 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою-анкетою про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку з її втратою.

За результатом розгляду заяви-анкети від 30.03.2021 року про обмін посвідки на постійне проживання на території України, ГУ ДМС в Одеській області винесено рішення від 14.04.2021 року за №7568 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 .

В якості підстави для відмови зазначено підпункт 3 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою КМУ від 25.04.2018 року за №321.

Окрім іншого, на думку відповідача, позивачу неправомірно надано дозвіл на імміграцію в Україну від 05.02.2010 року.

Так, у квітні 2021 року відповідачем здійснено перевірку матеріалів справи щодо надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 .

02.06.2021 року, Висновком про скасування рішення ВГІРФО ГУ МВС України від 05.02.2010 року дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 установлено, що в матеріалах справи наявні свідоцтва про народження повнорідних братів, однак всупереч вимогам ч. 3 п. 11 Порядку провадження, документ видано компетентним органом іноземної держав, не легалізований у встановленому порядку та належним чином не засвідчений.

З метою перевірки законності документування паспортом громадянина України ОСОБА_2 , Головним управлінням було надіслано до УДМС України в Херсонській області запит від 01.04.2021 року за №5100.5.3./9412-21.

08.04.2021 року за №6501.3.7./9614-21 була надана відповідь про те, що рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 09.02.2011 року скасовано рішення Дніпровського районного суду м. Херсон від 08.12.2008 року про встановлення факту постійного проживання на території України станом до 24.08.1991 року, у зв`язку з чим 12.06.2012 року УМВС України в Херсонській області прийнято рішення про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та оформлено довідку про припинення останнім громадянства України від 12.06.2012 року за №164.(а.с.122-124)

02 червня 2021 року, на підставі вище означеного Висновку від 02.06.2021 року, Головним управлінням ДМС в Одеській області на підставі пункту 1 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію" прийнято рішення №324772 про скасування громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну.

Посвідка на постійне проживання серії ОД №11431 видана 08.02.2010 року скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою КМУ від 25.04.2018 року за №321.

Позивач, не погоджуючись з вказаними рішеннями міграційної служби, звернувся з даним позовом до суду.

Вимогами частини другої статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 26 Конституції України установлено, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Згідно із пунктами 6,17 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI), іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав. Посвідка на постійне проживання - це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року № 2491-III (далі - Закон № 2491-III) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Статтею 6 Закону України №2491-III визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.

Положеннями статті 9 Закону України №2491-III передбачено умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи:

1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

У відповідності до статті 12 Закону України № 2491-III дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Згідно до приписів статті 13 Закону України № 2491-III центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка була до його надання визнана біженцем в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі-Порядок №1983).

Вказаний порядок визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Згідно із пунктом 2 Порядку №1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають:

1) ДМС - стосовно іммігрантів, які є: діячами науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; особами, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тис. доларів США; особами, імміграція яких становить державний інтерес. У разі необхідності ДМС може приймати рішення стосовно інших категорій іммігрантів;

2) територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: висококваліфікованих спеціалістів і робітників, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; осіб, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; осіб, які раніше перебували в громадянстві України; батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей; осіб, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми.

Приписами пункту 21 Порядку № 1983 визначено, що дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Згідно із пунктом 22 Порядку № 1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Відповідно до пункту 23 Положення № 1983 ДМС територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання (далі - посвідки) іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання передбачений Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №321 (далі по тексту - Порядок № 321).

Положеннями пунктів 6-7 Порядку №321 передбачено, що у разі втрати або викрадення посвідки іноземцю або особі без громадянства замість втраченої або викраденої оформляється та видається нова посвідка в порядку, встановленому для її обміну.

Пунктом 16 Порядку № 321 передбачено, документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.

Згідно із положеннями п.21 Порядку № 321 працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32 - 34 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідки, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування/проживання іноземця або особи без громадянства на території України, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві-анкеті.

У разі відповідності поданих документів вимогам цього Порядку працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта з використанням електронного цифрового підпису та із застосуванням засобів Реєстру формує заяву-анкету (в тому числі здійснює отримання біометричних даних, параметрів). Реєстрація заяви-анкети здійснюється із застосуванням засобів Реєстру під час її формування (пункт 22 Порядку № 321).

Після перевірки іноземцем або особою без громадянства правильності внесених до заяви-анкети відомостей про особу заява-анкета перевіряється та підписується (із зазначенням дати, прізвища та ініціалів) працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта, який прийняв документи та сформував заяву-анкету (пункт 25 Порядку № 321).

Прийняті уповноваженим суб`єктом заява-анкета та скановані документи (у тому числі отримані біометричні дані, параметри) із застосуванням засобів Реєстру автоматично розподіляються та надсилаються до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, який обслуговує відповідного уповноваженого суб`єкта, що здійснив прийняття документів від іноземця або особи без громадянства (пункт 27 Порядку № 321).

Працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС не пізніше наступного дня після надходження для розгляду документів, прийнятих уповноваженим суб`єктом, перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32 і 33 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства (пункт 29 Порядку № 321).

Після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформляється посвідка, та перевірку поданих нею документів (пункт 36 Порядку № 321).

Пунктом 37 Порядку № 321 установлено, що ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, отриманих з баз даних Реєстру, та відомчої інформаційної системи ДМС.

У відповідності із пунктом 38 Порядку №321 рішення про оформлення посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих документів та відсутності підстав для відмови в її видачі.

Приписами пункту 62 Порядку №321 передбачено підстави для відмови в оформленні та видачі посвідки, а саме:

1) іноземець або особа без громадянства мають посвідку чи посвідку на тимчасове проживання (крім випадків обміну посвідки або оформлення посвідки іноземцю або особі без громадянства, які тимчасово проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання), посвідчення біженця чи посвідчення особи, якій надано додатковий захист, які є дійсними на день звернення;

2) іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду;

3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію;

4) встановлено належність особи до громадянства України;

5) за видачею посвідки звернувся законний представник, який не має документально підтверджених повноважень для її отримання;

6) іноземцем або особою без громадянства подано не в повному обсязі або з порушенням строків, визначених пунктами 17 і 18 цього Порядку, документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі посвідки;

7) отримано від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу інформацію про те, що дії іноземця та особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні;

8) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі або строк його дії закінчився;

9) встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію;

10) виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну;

11) в інших випадках, передбачених законом.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що Порядком № 321 чітко визначено, повноваження територіального органу ДМС при вирішенні питання про обмін посвідки на постійне проживання, які обмежені перевіркою лише підстав для такого обміну та підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки, передбачених пунктом 62 Порядку № 321.

Згідно до пунктів 1 та 2 статті 5 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання. Підставою для видачі посвідки на постійне проживання іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у частині шістнадцятій статті 4 цього Закону, є відповідний указ Президента України про припинення громадянства України та заяви таких осіб.

Статтею 11 Закону України "Про імміграцію" передбачено, що особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Пунктом 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ передбачено, вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності цим Законом і мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку або отримали посвідку на постійне проживання в Україні.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

З аналізу наведених правових норм слідує, що посвідка на постійне проживання видається у разі отримання дозволу на імміграцію.

При цьому, іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності Законом України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ посвідка на постійне проживання в Україні видається без оформлення дозволу на імміграцію.

Так, предметом спору у цій справі є правомірність рішення міграційної служби про скасування дозволу на імміграцію в Україну та про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання.

Судовою колегією апеляційного суду установлено, що 05.02.2010 року позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну та отримання посвідки на постійне проживання у відповідності до положень пункту 4 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки його брат ОСОБА_2 , є громадянином України.

Як з`ясовано апеляційним судом, юридичною підставою для скасування рішення для надання дозволу на імміграцію в Україну відповідач зазначив положення пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію».

У свою чергу, фактичною підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні слугувало те, що УМВС України в Херсонській області прийнято рішення від 12.06.2012 року «Про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відносно ОСОБА_2 », у зв`язку з чим оформлено довідку про припинення ОСОБА_2 громадянства України від 12.06.2012 року за №164.

Визначаючись щодо законності та обґрунтованості юридичної підстави, покладеної відповідачем в основу рішення від 02.06.2021 року за №324772 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , скасування посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 08.02.2010 року, а саме правомірності застосування відповідачем положення пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію", суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке.

Згідно до положення Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, зокрема, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.(п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію»)

Аналіз положень підпункту 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» свідчить про те, що при вирішенні питання про скасування дозволу на імміграцію з`ясуванню на предмет неправдивості, підробки чи втрати чинності підлягають відомості та документи, які існували на момент надання особі дозволу на імміграцію.

Відповідач, приймаючи рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинен довести наявність неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, які були підставою для надання особі дозволу на імміграцію на момент отримання особою такого дозволу.

Судова колегія акцентує увагу на тому, що при наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну та видачі посвідки на постійне проживання в Україні у 2010 році, орган, який на той час виконував функції щодо прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, підтвердив правильність надання ОСОБА_1 необхідних документів та наявність підстав для надання йому дозволу на імміграцію в Україну, внаслідок чого останній законно перебував на території України весь час з моменту отримання такого дозволу.

Окрім цього, Верховний Суд у постановах від 13 листопада 2019 року у справі №815/3651/17, від 13 червня 2019 року у справі №825/2971/14 зазначив, статтею 12 Закону № 2491-III встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого слідує, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Тобто, скасування дозволу на імміграцію можливе за умови встановлення конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення саме іммігрантом протиправних дій відповідно до статті 12 Закону України № 2491-III.

Проте, міграційний орган за наявності тих самих обставин, що слугували підставою для надання позивачу дозволу на імміграцію, без встановлення будь-яких винних дій з боку ОСОБА_1 , прийнято рішення про скасування такого дозволу.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що порушене право позивача на законне проживання в Україні охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено:

«кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції».

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини в пункті 43 рішення у справі "Курочкін проти України" (Kurochkin v. Ukraine) від 20 травня 2010 року (заява № 42276/08) зазначив, що втручання у право на повагу до сімейного життя становить порушення статті 8, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не має однієї або кількох законних цілей, зазначених у пункті 2 статті 8, а також не є "необхідним у демократичному суспільстві" для досягнення такої цілі чи цілей (див. рішення від 7 серпня 1996 р. у справі "Йогансен проти Норвегії" (Johansen v. Norway), Reports 1996-III, с. 1001- 1002, п. 52).

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі "Кутцнер проти Німеччини", п. 60, та рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтями 8-10 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом.

Натомість, спірне рішення від 02.06.2021 року за №324772 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 було прийнято за відсутності визначеної Законом України "Про імміграцію" підстави для його прийняття, що свідчить про необґрунтоване втручання держави у право позивача, гарантоване йому статтею 8 Конвенції.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20.01.2012 «Рисовський проти України» зазначив, що ризик будь-якої помилки державного органу, повинен покладатись на саму державу та її органи.

Європейський суд зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Це є «гарантією стабільності суспільних відносин», яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов`язок виправити свої помилки.

Таким чином, принцип належного урядування передбачає, що допущені державними органами помилки не можуть виправлятися за рахунок інших осіб та тягнути для них негативні наслідки, а тому навіть якщо у 2010 році дозвіл на імміграцію в Україну та посвідка на тимчасове проживання позивачу надана через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

Більш того, з моменту видачі позивачу дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання пройшло дванадцять років, та увесь цей період позивач проживав на території України.

Серед іншого, судова колегія вказує, що позивача, у даному випадку, також позбавлено процесуальних гарантій щодо безпосередньої участі у проведенні процедури скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Як установлено судом апеляційної інстанції, відповідачем не дотримано встановлену Порядком №1983 процедуру розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію в Україну у повному обсязі, оскільки під час прийняття оскаржуваного рішення не було запропоновано позивачу надати відповідні пояснення з цього приводу. Позивача взагалі не було проінформовано про проведення перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 .

Судова колегія вказує, що право бути почутим є ключовим принципом належного управління в демократичній державі. У тих випадках, коли існує прямий або несприятливий вплив на права чи інтереси будь-якої особи, її потрібно своєчасно та належно проінформувати про це, для того, щоб остання мала можливість підготувати відповідні звернення. Такі звернення можна підготувати письмо або висловити усно на слуханнях або зустрічах. У будь-якому разі такі звернення можуть містити документальні докази, висновки та/або заяви. Важливо, щоб особи мали достатньо часу для надсилання звернень до ухвалення рішення суб`єктом владних повноважень.

Перевірка адміністративними судами дотримання суб`єктами владних повноважень права особи "бути почутою" є обов`язковою, що безпосередньо закріплено в пункті 9 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, за яким у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

У апеляційного суду немає сумніву, що оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень від 02.06.2021 року за №324772 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , в разі набрання законної сили, неминуче призведе до негативних наслідків для позивача.

Такими наслідками відповідно до статті 13 Закону України за №2491 є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа, яка не виїхала протягом місяця, підлягає видворенню в порядку, установленого законодавством України.

Отже, враховуючи існування загрози настання таких серйозних для позивача наслідків, колегія суддів уважає, що забезпечення її права взяти участь при прийнятті цього рішення є обов`язковою передумовою його правомірності.

Натомість, матеріали справи свідчать, що позивач не був запрошений для надання пояснень до моменту прийняття спірного рішення, у зв`язку з чим було порушено його право "бути почутим".

Водночас, оцінюючи повноту зібраних під час перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну матеріалів, судова колегія вказує, що відповідачем для з`ясування всіх обставин не здійснено збір додаткової інформації стосовно позивача, що зумовлює неповноту проведеної перевірки та ставить під сумнів її висновки.

На підставі отриманого дозволу на імміграцію та отриманої посвідки на постійне проживання позивач тривалий час проживає на території України, доказів порушення законодавства ОСОБА_1 до суду першої та апеляційної інстанції не надано.

Крім того, згідно до положень статей 9,29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Верховний Суд неодноразово висловлювався з приводу важливості принципу правової (справедливої) процедури (постанова від 16 квітня 2020 року №495/5105/17, постанова від 13 березня 2020 року №805/2340/17-а), яка є невід`ємною частиною верховенства права. Вказаний принцип спрямований на забезпечення справедливого ставлення до особи під час прийняття актів суб`єктом владних повноважень. Правова (справедлива) процедура встановлює стандарти у процесі прийняття актів суб`єктами владних повноважень, які відображені в рішеннях Європейського суду з прав людини, у яких здійснюється застосування статті 6 Конвенції, яка передбачає дотримання процесуальних (процедурних) гарантій у судовому провадженні.

У постанові від 30 липня 2020 року у справі № 824/875/19-а Верховний Суд наголосив, що вказані гарантії поширюються і на адміністративні процедури за участі суб`єкта владних повноважень.

Згідно із цією статтею має бути забезпечене право особи: бути поінформованим; мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника; ознайомитися з матеріалами справи; вона має можливість висловити свою думку перед оголошенням рішення; обґрунтувати органом влади прийняття несприятливих актів; визначити порядок їх оскарження, відшкодувати заподіяну шкоду.

Основна мета правової (справедливої) процедури - щоб суб`єкти владних повноважень, діяли правомірно, тобто належно, згідно із визначеними нормами права, але такими нормами права, які відповідають критеріям природного права, моральності, розумності, справедливості, а також загально правовим принципам, що встановлені органами правосуддя.

У постанові від 04 вересня 2020 року у справі №120/1859/19-а Верховний Суд вказав, що відповідно до пункту 23 Порядку №1983, територіальні органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізують свої повноваження шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається питання.

Отже, функція територіальних органів, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

Апеляційний суд наголошує, що особа, якої стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності. Тож не запрошення для надання пояснень іммігранта, стосовно якого розглядається питання скасування дозволу на імміграцію, є позбавленням процесуальних гарантій останнього щодо безпосередньої участі у процедурі прийняття відповідного рішення компетентним органом.

Неправильно застосувавши норми пункту 23 Порядку № 1983, суд попередньої інстанції не надав оцінки чи вплинула указана обставина на ефективність засобів юридичного захисту, наданих законодавством позивачу, як іммігранту, у цій процедурі, виходячи з принципу гласності прийняття рішень, відповідно до якого особа, стосовно якої приймається рішення, має право бути вислуханою, наводити доводи та докази на їх підтвердження.

Зокрема, суд попередньої інстанції не переконався у тому, що позивач був обізнаний про порушену процедуру скасування йому дозволу на імміграцію та чи мав він інші процесуальні можливості особисто або через уповноваженого представника приймати участь у цій процедурі, надати відповідачу свої пояснення або докази.

Виходячи із змісту принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі в адміністративному судочинстві саме на суд покладається обов`язок:

- визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень;

- з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування необхідних доказів.

Викладене в сукупності дає підстави для висновку про недотримання судом першої інстанції принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи під час дослідження зібраних у справі доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

До цього ж, колегія суддів зауважує, що висновки, які викладені у постановах Верховного Суду, перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом установлених у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.

Суд першої інстанції, пославшись на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 лютого 2021 року по справі №480/1034/20, не врахував, фактичною обставиною скасування дозволу на імміграцію у означеній справі, у відповідності до пункту 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», слугувало те, що ОСОБА_3 , громадянин Республіки Ірак, не є батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки м. Суми Сумської області.

Тобто, у справі №480/1034/20 саме із обставиною відсутності батьківства позивача щодо громадянки України (підстава, що слугувала наданню дозволу на імміграцію в Україну), Верховний Суд пов`язував правомірність скасування міграційною службою дозволу на імміграцію в Україну.

Натомість, спірним питанням у справі №420/10086/21 (справа, що розглядається) є правомірність скасування міграційною служби дозволу на імміграцію в Україну, прийнятого відповідачем на підставі рішення УМВС України в Херсонській області від 12.06.2012 року «Про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відносно ОСОБА_2 ».

З огляду на викладене, обставини справи і, відповідно, спірні правовідносини у справах №480/1034/20 та №420/10086/21 не є подібними. Відтак, правова позиція, викладена касаційним адміністративним судом у постанові від 11 лютого 2021 року по справі №480/1034/20, не є релевантною до спірних правовідносин у справі, яка розглядається.

За таких обставин судова колегія апеляційного суду дійшла висновку, оскаржуване рішення від 02.06.2021 року за №324772 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 не відповідає вимозі щодо обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, оскільки не містить фактичних обставин та доказів на підтвердження того, що дозвіл на імміграцію від 05.02.2010 року був виданий на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, які втратили чинність.

Беручи до уваги вище наведене, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 14.04.2021 року за №7568 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підлягають до задоволення.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання, зобов`язання ГУ ДМС України в Одеський області поновити позивачу посвідку на постійне проживання в Україні шляхом видачі нової посвідки, колегія суддів уважає за необхідне звернути увагу на таке.

30.03.2021 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою-анкетою про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку з її втратою, що не заперечується сторонами по справі.

За результатом розгляду заяви-анкети від 30.03.2021 року про обмін посвідки на постійне проживання на території України, ГУ ДМС в Одеській області винесено рішення від 14.04.2021 року за №7568 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 .

В якості підстави для відмови зазначено підпункт 3 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою КМУ від 25.04.2018 року за №321. На думку відповідача, позивачу неправомірно надано дозвіл на імміграцію в Україну від 05.02.2010 року.

Водночас, слід зазначити, що законодавцем відокремлюється поняття «обмін» посвідки та її «оформлення». Під різне нормативне регулювання підпадає як порядок розгляду заяви, так і підстави для прийняття рішення та кінцевий результат розгляду заяви.

Положеннями пунктів 6-7 Порядку №321 передбачено, у разі втрати або викрадення посвідки іноземцю або особі без громадянства замість втраченої або викраденої оформляється та видається нова посвідка в порядку, встановленому для її обміну.

Як зазначалось вище, позивач звернувся до відповідача з заявою саме про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку з її втратою відповідно до приписів п.7 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання», затвердженого постановою Кабміну України від 25 квітня 2018 року №321 та надав до заяви необхідний перелік документів, визначений п.40 цього Порядку.

Колегія суддів відхиляє посилання скаржника з приводу того, що позивач не має підстав для отримання посвідки на постійне проживання в Україні відповідно до п.4 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію», оскільки приписи Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання», затвердженого постановою Кабміну України від 25 квітня 2018 року №321 не надають право відповідачу при розгляді заяви про обмін посвідки перевіряти обґрунтованість підстав її оформлення.

За таких обставин, спірне рішення відповідача від 14.04.2021 року за №7568 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 є протиправним та таким, що прийнято міграційною службою всупереч вимогам законодавства України.

Крім того, слід зазначити, що адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин і задоволеними в адміністративному судочинстві можуть бути лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

Судова колегія акцентує увагу на тому, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині скасування спірного рішення міграційного органу про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну та зобов`язуючи міграційний орган повторно розглянути заяву позивача про обмін посвідки на постійне проживання, судом попередньої інстанції не враховано:

- посвідка на постійне проживання видається у разі отримання дозволу на імміграцію в Україну;

- рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 прийнято за результатами звернення позивача із заявою про обмін такої посвідки.

В той же час критерій обґрунтованості за статтею 242 КАС означає, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував установлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.

Однак, рішення суду першої інстанції у цій справі не відповідає критерію обґрунтованості, оскільки суд не надав оцінку кожному специфічному, доречному та важливому аргументу учасників справи та не дослідив зібрані у справі докази, що може вплинути на результат вирішення справи.

Колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що у відповідача не було підстав для скасування дозволу на імміграцію позивачу відповідно до статті 12 Закону України №2491-ІІІ та як наслідок відсутні підстави для прийняття рішення про відмову в оформленні посвідки на постійне проживання в Україні.

Позивачем правильно зазначено, міграційним органом не доведено та до матеріалів справи не надано жодних доказів на підтвердження того, що за час перебування ОСОБА_1 на території України з`явилися обставини, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію, передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Враховуючи сукупність викладених обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги визначив неправильний спосіб поновлення порушеного права позивача шляхом зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про обмін посвідки на постійне проживання, з урахуванням оцінки питань, щодо яких звернувся позивач, наданої судом у рішенні.

З урахуванням наведеного вище, у зв`язку з протиправністю рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію в Україну, на переконання колегії суддів, позовні вимоги щодо зобов`язання ГУ ДМС України в Одеський області поновити позивачу посвідку на постійне проживання в Україні шляхом видачі нової посвідки є такими, що підлягають до задоволення.

До того ж, твердження міграційного органу про неналежного відповідача у цій справі, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Пунктом 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року №360 (далі Положення №360), Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 4 Положення №360 установлено, ДМС відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, приймає рішення про видачу дозволу на імміграцію, відмову в його видачі та скасування такого дозволу, здійснює оформлення і видачу документів для тимчасового або постійного проживання в Україні, а також виїзду за її межі, вилучає такі документи та проставляє в документах, що посвідчують особу іноземців та осіб без громадянства, відмітки про заборону в`їзду в Україну в передбачених законодавством випадках.

Пунктом 7 Положення №360 визначено, що ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Таким чином, Головне управління ДМС України в Одеській області є належним відповідачем по даній справі.

Твердження міграційного органу про те, що ГУ ДМС України в Одеській області не є правонаступником Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб та не несе відповідальності за прийнятим ним рішенням, є безпідставними, оскільки на час надання позивачу дозволу на імміграцію такі функції було покладено на Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, а в подальшому на Державну міграційну службу України та її територіальні органи.

Разом з цим, ліквідація Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, не тягне за собою автоматичне скасування прийнятих цим органів рішень.

Державні органи можуть реорганізовуватись, ліквідовуватись, але функції їх діяльності залишаються незмінними та передаються новоствореному органу (правоприємство функцій).

Межі перегляду судом апеляційної інстанції справи визначено статтею 308 КАС України, у відповідності до частини другої якої суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене вище, судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, а відтак, згідно до ст. 315, 317 КАС України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Ураховуючи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог, на підставі приписів ч.6 ст. 139 КАС України, апеляційний суд змінює розподіл судових витрат.

Згідно до положень ч. 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа..

У відповідності до матеріалів справи судовою колегією з`ясовано, що за подання адміністративного позову з двома вимогами немайнового характеру позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1816 грн. (2 х 908 грн.). (а.с.15а)

Окрім цього, за подачу апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2724 грн.(а.с.231)

Таким чином, з урахуванням задоволення позовних вимог у повному обсязі, загальний розмір судових витрат, що підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, який виступав відповідачем у справі складає 4540 грн.

Керуючись ст. 9, 139, 245, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2022 року у справі №420/10086/21 скасувати.

Прийняти у справі №420/10086/21 нове судове рішення.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 14.04.2021 року за №7568 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 02.06.2021 року за №324772 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідку на постійне проживання в Україні шляхом видачі нової посвідки.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 44, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 4540 грн. (чотири тисячі п`ятсот сорок гривень 00 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач Димерлій О.О.
Судді Крусян А.В. Танасогло Т.М.