Справа № 640/21715/20
Суддя: Беспалов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2022-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Беспалова О. О.
суддів: Парінова А. Б., Ключковича В. Ю.
за участю секретаря: Рожок В. В.

позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Загороднюка Д.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 лютого 2022 року (місце ухвалення: місто Київ, час ухвалення: не зазначений, дата складання повного тексту:23.02.2022) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про скасування наказу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державного бюро розслідувань, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просив суд:

- визнати бездіяльність Державного бюро розслідувань щодо невидачі ОСОБА_1 копії наказу про звільнення № 504-ос від 07 серпня 2020 року протиправною;

- зобов`язати Державне бюро розслідувань видати ОСОБА_1 копію наказу про звільнення № 504-ос від 07 серпня 2020 року у передбаченому статті 47 Кодексу законів про працю України порядку;

- визнати протиправним та скасувати наказ виконувача обов`язків Директора Державного бюро розслідувань полковника Державного бюро розслідувань ОСОБА_2 від 07 серпня 2020 року № 504-ос в частині звільнення ОСОБА_1 з посади слідчого другого відділу Управління з розслідування кримінальних правопорушень, вчинених військовослужбовцями, Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису з припиненням державної служби відповідно до пунктів 8. 9 частини 1 статті 12 Закону України "Про Державне бюро розслідувань", пункту 1 частини 1, частини 4 та частини 5 статті 87 Закону України "Про державну службу;

- поновити ОСОБА_1 на посаді, що є рівнозначною посаді слідчого центрального апарату Державного бюро розслідувань в Головному слідчому управлінні Державного бюро розслідувань;

- стягнути з Державного бюро розслідувань () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 серпня 2020 року по день поновлення на посаді;

- допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 лютого 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення яким задовольнити позов у повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

До Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якого відповідачем щодо задоволення вимог апеляційної скарги заперечено.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення осіб, що з`явились, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, наказом Генерального прокурора України № 854ц від 01 серпня 2018 року ОСОБА_1 призначений слідчим в особливо важливих справах п`ятого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України.

На підставі заяви про переведенням для подальшої роботи до Державного бюро розслідувань, наказом Генерального прокурора України № 1159ц від 14 листопада 2018 року позивач звільнений з посади у органах прокуратури, у зв`язку з переведенням для подальшої роботи до Державного бюро розслідувань та наказом Директора Державного бюро розслідувань № 177ос від 15 листопада 2018 року ОСОБА_1 призначено на посаду слідчого другого слідчого відділу Третього управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування військових злочинів) центрального апарату Державного бюро розслідувань, як обраного за конкурсом в порядку переведення з Генеральної прокуратури України з випробувальним строком 1 місяць.

У зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури Державного бюро розслідувань та відповідно до наказів Державного бюро розслідувань від 14 лютого 2020 року № 42 "Про затвердження структури центрального апарату Державного бюро розслідувань" та від 27 лютого 2020 року № 21ДСК "Про затвердження та введення в дію штатного розпису центрального апарату Державного бюро розслідувань на 2020 рік", 03 березня 2020 року за підписом т.в.о. Директора Державного бюро розслідувань Ірини Венедіктової позивачем отримано попередження про наступне вивільнення.у зв`язку із скороченням посади слідчого другого відділу Управління з розслідування кримінальних правопорушень, вчинених військовослужбовцями, Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань, яку позивач обіймав, по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення цього попередження.

Наказом т.в.о. Директора Державного бюро розслідувань Венедіктової І.В. № 163-ос від 13 березня 2020 року, на підставі статті 14-3 Закону України "Про Державне бюро розслідувань", пункту 1 частини 1 статті 41 Закону України "Про державну службу" слідчого другого слідчого відділу Третього управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування військових злочинів) Державного бюро розслідувань ОСОБА_1., переведено на посаду слідчого другого відділу Управління з розслідування кримінальних правопорушень, вчинених військовослужбовцями, Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань з 13 березня 2020 року за його згодою.

09 липня 2020 року позивачу вручено попередження про наступне вивільнення на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення такого повідомлення, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження змін до штатного розпису центрального апарату Державного бюро розслідувань відповідно до наказу від 08 липня 2020 року № 88 ДСК "Про затвердження змін до штатного розпису центрального апарату Державного бюро розслідувань на 2020 рік".

Наказом в.о. Директора Державного бюро розслідувань полковника Державного бюро розслідувань ОСОБА_2 від 07 серпня 2020 року № 504-ос ОСОБА_1 , відповідно до пунктів 8, 9 частини 1 статті 12 Закону України "Про Державне бюро розслідувань", пункту 1 частини 1, частини 4 та частини 5 статті 87 Закону України "Про державну службу" було звільнено з посади слідчого другого відділу Управління з розслідування кримінальних правопорушень, вчинених військовослужбовцями, Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань 10 серпня 2020 року у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису з припинення державної служби.

Не погоджуючись з вказаними вище діями та рішеннями суб`єкту владних повноважень, вважаючи, що такі дії та рішення суперечать вимогам чинного законодавства, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 за №889-VIII (далі - Закон №889-VIII) державна служба в Україні здійснюється з дотриманням, зокрема, таких принципів:

- верховенства права - забезпечення пріоритету прав і свобод людини і громадянина відповідно до Конституції України, що визначають зміст та спрямованість діяльності державного службовця під час виконання завдань і функцій держави;

- законності - обов`язок державного службовця діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

- професіоналізму - компетентне, об`єктивне і неупереджене виконання посадових обов`язків, постійне підвищення державним службовцем рівня своєї професійної компетентності, вільне володіння державною мовою і, за потреби, регіональною мовою або мовою національних меншин, визначеною відповідно до закону;

- доброчесності - спрямованість дій державного службовця на захист публічних інтересів та відмова державного службовця від превалювання приватного інтересу під час здійснення наданих йому повноважень.

За змістом статті 8 Закону №889-VIII державний службовець зобов`язаний, зокрема, дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; дотримуватися принципів державної служби та правил етичної поведінки; поважати гідність людини, не допускати порушення прав і свобод людини та громадянина; забезпечувати в межах наданих повноважень ефективне виконання завдань і функцій державних органів; сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов`язки; виконувати рішення державних органів, накази (розпорядження), доручення керівників, надані на підставі та у межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України; постійно підвищувати рівень своєї професійної компетентності та удосконалювати організацію службової діяльності.

Згідно ст. 34 Закону N889-VIII призначення на посаду державного службовця здійснюється безстроково, крім випадків, визначених цим та іншими законами України.

Строкове призначення на посаду здійснюється у разі:

1) призначення на посаду державної служби категорії "А" - на п`ять років, якщо інше не передбачено законом, з правом повторного призначення без обов`язкового проведення конкурсу на ще один строк або переведення на рівнозначну або нижчу посаду до іншого державного органу;

2) заміщення посади державної служби на період відсутності державного службовця, за яким відповідно до цього Закону зберігається посада державної служби;

3) необхідності забезпечення організації та виконання завдань, що мають тимчасовий характер, з укладанням контракту про проходження державної служби (на посади державної служби категорій "Б" і "В").

Відповідно до ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII у редакції на час виникнення спірних правовідносин встановлено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

12 листопада 2015 року Верховна Рада України прийняла Закон України "Про Державне бюро розслідувань", який визначає правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань.

Постановою Кабінету Міністрів України №127 від 29 лютого 2016 року утворено Державне бюро розслідувань.

Верховною Радою України на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законів України про перезавантаження влади" від 19.09.2019 року №117-ІХ, розпочато суттєву модернізацію системи держаного управління, з метою швидкого та ефективного перезавантаження влади в Україні, що є нагальним питанням відновлення суспільної довіри до державної влади та питанням національної безпеки.

Згідно Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань" від 03.12.2019 року № 305-ІХ, який набрав чинності з 27.12.2019, Державне бюро розслідувань набуло статусу державного правоохоронного органу, Директором та заступниками Директора якого є особи рядового і начальницького складу.

Статтею 1 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" (тут і далі в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.

Згідно частини 1 статті 9 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" (тут і далі в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), систему Державного бюро розслідувань складають центральний апарат, територіальні управління, спеціальні підрозділи, навчальні заклади та науково-дослідні установи. У складі Державного бюро розслідувань діють слідчі, оперативні підрозділи, підрозділи внутрішнього контролю та інші підрозділи. Організаційна структура Державного бюро розслідувань визначається Президентом України.

З аналізу вищезазначених норм права вбачається, що до повноважень Президента України належить зокрема організація структури Державного бюро розслідування.

Так, Указом Президента України від 05.02.2020 року № 41/2020, затверджено організаційну структуру Державного бюро розслідувань.

Відповідно до вказаного Указу наказом Державного бюро розслідувань від 14.02.2020 № 42 затверджено нову структуру системи Державного бюро розслідувань, визнано таким, що втратив чинність, наказ Державного бюро розслідувань від 21.12.2017 року № 1 "Про затвердження організаційної структури Державного бюро розслідувань" та прийнято наказ Державного бюро розслідувань від 27.02.2020 року № 21-ДСК "Про затвердження та введення в дію штатного розпису центрального апарату Державного бюро розслідувань на 2020 рік", та відповідно до Указу Президента України в центральному апараті Державного бюро розслідувань утворено Головне слідче управління.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що внаслідок реалізації приписів Закону № 305-ІХ та Указу Президента України від 05.02.2020 року № 41/2020 фактично відбулася зміна структури Державного бюро розслідування, шляхом віднесення до державного правоохоронного органу, із створенням нової структури, шляхом реорганізації державного органу.

Відповідно до частини 5 статті 14 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" (тут і далі в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України "Про державну службу". Посади державних службовців Державного бюро розслідувань відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Законом №117-IX (який набрав чинності 25 вересня 2019 року) у Закон №889-VIII внесено ряд змін, зокрема, і щодо порядку припинення державної служби.

Зокрема, частину 1 статті 87 Закону №889-VIII викладено у новій редакції, відповідно до якої скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Водночас, виключено приписи про те, що звільнення у випадку скорочення посади державної служби, реорганізації чи ліквідації допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Окрім того, частину 5 статті 22 Закону викладено у такій редакції: " 5. У разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу".

Аналіз наведених правових приписів свідчить про те, що із набранням чинності з 25 вересня 2019 року Законом № 117-IX процедура припинення державної служби у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців; скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; реорганізації державного органу; ліквідації державного органу зазнала значних змін та стала ідентичною.

Зокрема вказана процедура вже не передбачала обов`язку суб`єкта призначення на підставі приписів КЗпП попереднього вирішувати питання про можливість переведення державного службовця на іншу посаду відповідно до його кваліфікації, пропонувати державному службовцю іншу рівноцінну посаду державної служби або іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі навіть у випадку реорганізації державного органу.

Крім того, законодавство не передбачало у разі скорочення численності (ліквідації або реорганізації) державного органу обов`язку переведення працівника у державний орган, якому передаються відповідні повноваження та функції такого органу.

Так, згідно з штатним розписом, затвердженим наказом ДБР від 22 лютого 2019 року № 25 ДСК "Про затвердження та введення в дію штатного розпису центрального апарату ДБР на 2019 рік", який діяв на час перебування позивача на посаді, усі без винятку посади слідчих центрального апарату ДБР відносились до посад державної служби.

Визначення слідчого міститься у пункті 17 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України та означає службову особу органу Національної поліції, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, органу Державного бюро розслідувань, Головного підрозділу детективів, підрозділу детективів, відділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень.

Слід зазначити, що чинним законодавством імперативно не встановлено, до якої категорії посад має належати посада слідчого.

В даному випадку позивача було призначено на посаду державної служби, що, насамперед, свідчить про правомірність застосування до нього вимог статті 87 Закону № 889-VIII.

Як свідчать матеріали справи, позивача звільнено у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису з припиненням державної служби.

На підставі встановлених у ході розгляду справи фактичних обставин справи та аналізу наведених правових норм колегія суддів дійшла висновку про правомірність прийняття оскаржуваного наказу про звільнення позивача з просади та зазначення відповідачем у оспорюваному наказі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII з огляду на фактичне проведення реорганізації Державного бюро розслідувань шляхом зміни структури та штатного розпису.

Аналогічні правові позиції наведені Верховним Судом у постановах від 02.06.2022 у справі №420/3541/20, від 29.07.2021 у справі № 640/11024/20.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Такою безпідставними є доводи апелянта, щодо відсутності повноважень у виконувача обов`язків Директора Державного бюро розслідувань для прийняття оскаржуваних наказів.

Статтями 10 та 14 Закону N 794-VIII визначено, що директор Державного бюро розслідувань займає найвищу посаду служби в Державному бюро розслідувань, яка є державною службою особливого характеру.

Повноваження Директора Державного бюро розслідувань визначені статтею 12 Закону N 794-VIII, які властиві керівнику державної служби.

Пунктами 1,2,6 частини першої четвертої статті 12 Закону N 794-VIII передбачено, що Директор Державного бюро розслідувань: несе відповідальність за діяльність Державного бюро розслідувань, зокрема законність здійснюваних Державним бюро розслідувань оперативно-розшукових заходів, досудового розслідування, додержання прав і свобод людини і громадянина; організовує роботу Державного бюро розслідувань, призначає та звільняє першого заступника і заступників Директора Державного бюро розслідувань у порядку, визначеному цим Законом, а також визначає їхні обов`язки.

У разі звільнення Директора Державного бюро розслідувань з посади, його смерті або відсутності відомостей про місце його перебування повноваження Директора Державного бюро розслідувань протягом 60 днів виконує його перший заступник, а в подальшому - почергово кожний із заступників і знову перший заступник з ротацією кожні 60 днів до того часу, доки не буде призначено нового Директора Державного бюро розслідувань у порядку, передбаченому цим Законом. Строк виконання повноважень розпочинається відповідно з дня, наступного за днем звільнення Директора Державного бюро розслідувань, або з дня, наступного за днем його смерті, або з дня, наступного за останнім днем, коли місце перебування Директора Державного бюро розслідувань було відомо (частина четверта статті 12 Закону N794-VIII).

17 березня 2020 року до виконання обов`язків Директора Державного бюро приступив ОСОБА_2 , що цілком узгоджується з положенням частини четвертої статті 12 Закону №794-VIII та підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на час спірних відносин.

Також необґрунтованими є доводи апелянта, пов`язані зі зміною істотних умов державної служби, не можуть бути прийняті судом до уваги.

Як вірно зауважено судом першої інстанції, у межах спірних правовідносин мало місце скорочення посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, а не зміна істотних умов державної служби, як посилається позивач, до яких частиною 3 статті 43 Закону України "Про державну службу" віднесені зміна: 1) належності посади державної служби до певної категорії посад; 2) основних посадових обов`язків; 3) умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення; 4) режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу; 5) місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною 2 статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При цьому, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 421, частин 1, 2 і 3 статті 492, статті 74, частини 3 статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус (частина 4 статті 40 Кодексу законів про працю України).

Згідно з частинами 2 та 3 статті 492 Кодексу законів про працю України, на яку, так само як і на статтю 40 цього кодексу посилається позивач, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Законом, що регулює статус позивача в частині особливостей звільнення у межах спірних правовідносин є Закон України "Про державну службу".

Згідно з частиною 3 статті 87 Закону України "Про державну службу", (у редакції, чинній як на момент попередження про наступне звільнення, так і на момент прийняття спірного наказу), суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини 1 цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Суд зауважує, що вжите у частині 3 статті 87 Закону України "Про державну службу" слово "може", означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення. Таким чином, Відповідач не зобов`язаний був пропонувати Позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у Державному бюро розслідувань.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року № 640/11024/20.

Таким чином, при звільненні державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу", вказані положення Кодексу законів про працю України не застосовуються, так само як і положення пункту 7 Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 414, відповідно до якого особи, які працюють в умовах режимних обмежень, мають переважне право залишатися на роботі у разі вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

При цьому, як вірно зауважено судом першої інстанції, позивач не був позбавлений права на взяття участі у відкритому конкурсі на зайняття посад рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань.

Стосовно формулювання підстави звільнення позивача, яка не визначена Законом України "Про державну службу" в частині "…з припиненням державної служби" у спірному наказі, суд звертає увагу, що наказ містить чітку підставу для звільнення, а саме: "…у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису…", що передбачено та відповідає вимогам пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу".

Водночас, в межах спірних правовідносин внаслідок звільнення позивача з державної служби, остання припиняється, про що і зазначено у такому наказі, що цілком відповідає вимогам пункту 4 частини 1 статті 83 Закону України "Про державну службу", згідно з яким державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення.

З приводу тверджень апелянта про поширення на нього передбачених підпунктами 3 та 4 пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань" гарантій, суд зважає на таке.

Згідно з вказаними положеннями установлено, що з дня набрання чинності цим Законом: директори територіальних управлінь та інші працівники Державного бюро розслідувань продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення їхніх повноважень на посаді відповідно до Закону України "Про Державне бюро розслідувань" з урахуванням внесених цим Законом змін (підпункт 3); працівники Державного бюро розслідувань, які перемогли у конкурсах для призначення на посади слідчих, оперуповноважених, продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення повноважень на посаді відповідно до Закону України "Про Державне бюро розслідувань" з урахуванням внесених цим Законом змін, у тому числі у разі визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань (підпункт 4).

Встановлена підпункту 3 гарантія безпосередньо застосована до позивача, оскільки після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань" № 305-IX він продовжував здійснювати свої повноваження до його звільнення з підстав, які вже наведені.

При цьому, вказані норми не дають гарантій від можливого звільнення з відповідних підстав, зокрема, у разі заміщення посад державної служби посадами рядового і начальницького складу.

Також не відповідають дійсності доводи апелянта, що його було звільнено на підставі частини 5 статті 87 Закону України "Про Державну службу".

Як вбачається зі змісту копії наказу Державного бюро розслідувань від 07 серпня 2020 року "Про звільнення ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ", при прийнятті вказаного наказу Державне бюро розслідувань керувалось положеннями пунктів 8, 9 статті 12 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" та пункту 1 частин 1, 4 та 5 статті 87 Закону України "Про державну службу".

астиною 5 статті 87 Закону України "Про Державну службу" передбачено, що наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

З аналізу вказаного вбачається, що указані положення Закону України "Про Державну службу" регулюють порядок видачі наказів про звільнення державного службовця у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення.

Як вірно зауважено судом першої інстанції, спірний наказ стосувався окрім позивача ще двох працівників.

Отже, враховуючи вищевказане та викладені вище обставини, а саме, зазначення у наказі Державного бюро розслідувань від 07 серпня 2020 року № 504-ос частини 5 статті 87 Закону України "Про Державну службу", поряд із іншими положеннями законів, не вказує на те, що позивача було звільнено саме у період його тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд прийшов до висновку про правомірність прийнятого Наказу за підписом виконувача обов`язків Директора Державного бюро розслідувань полковника Державного бюро розслідувань ОСОБА_2 від 07 серпня 2020 року № 504-ос в частині звільнення ОСОБА_1 з посади слідчого другого відділу Управління з розслідування кримінальних правопорушень, вчинених військовослужбовцями, Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису з припиненням державної служби відповідно до пунктів 8, 9 частини 1 статті 12 Закону України "Про Державне бюро розслідувань", пункту 1 частини 1, частини 4 та частини 5 статті 87 Закону України "Про державну службу.

Беручи до уваги викладені вище обставини встановлення правомірності Наказу про звільнення позивача з займаної посади, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині поновлення позивача на посаді та присудження середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо вимог позивач в частині визнання бездіяльність Державного бюро розслідувань щодо невидачі ОСОБА_1 копії наказу про звільнення № 504-ос від 07 серпня 2020 року протиправною та зобов`язання Державного бюро розслідувань видати ОСОБА_1 копію наказу про звільнення № 504-ос від 07 серпня 2020 року у передбаченому статті 47 Кодексу законів про працю України порядку, суд зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 2 розділу І Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2020 року № 1000/5 (надалі - Правила) витяг це засвідчена копія частини тексту службового документа.

Витяг зі службового документа виготовляється, якщо немає необхідності виготовляти копію документи в цілому. Витяг оформлюється на загальному бланку установи із дотриманням таких вимог: у назві виду документа зазначається: "витяг з наказу", "витяг з протоколу", відтворюється повністю вступна частина (якщо вона є) службового документа, з основної частини тексту документа виписується той пункт, інформація якого необхідна, відтворюється реквізит "Підпис" (без особистого підпису), проставляються відмітка про засвідчення копії та відбиток печатки служби діловодства (пункт 10 глави 7 розділу 11 Правил).

Відповідно до абзацу 2 пункту 10 глави 1 розділу II Правил організаційні га розпорядчі документи установи доводяться до виконавців у вигляді копій або витягів.

Згідно з положеннями пункту 12 глави 2 розділу IV Правил в особових справах, що формуються впродовж усього часу роботи працівника установі, документи групуються в хронологічному порядку в міру їх надходження, зокрема, копії або витяги з розпорядчих документів (наказів, розпоряджень) про прийняття на роботу, копії або витяги з розпорядчих документів (наказів, розпоряджень) про звільнення з роботи.

З наведеного вище можна прийти до висновку, що допускається виготовлення, як копій документів, так і витягів.

Отже, виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку, що Державне бюро розслідувань діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством, оскільки дії Державного бюро розслідувань в частині видання оскаржуваних наказів очевидно мають правомірний характер.

Відтак, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують позицію суду першої інстанції та відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.

Згідно з ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

У відповідності до ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 лютого 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про скасування наказу залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач О. О. Беспалов
Суддя В. Ю. Ключкович
Суддя А. Б. Парінов

(Повний текст постанови складено 13.09.2022)