Справа № 260/7673/21
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2022-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2022 рокуЛьвівСправа № 260/7673/21 пров. № А/857/9941/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Сеник Р.П.,

Судова-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Ужгородської міської ради на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Ващиліна Р.О.), ухвалене у відкритому судовому засіданні о 12 год. 10 хв. в м.Ужгород 19 травня 2022 року у справі №260/7673/21 за позовом Ужгородської міської ради до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

10.12.2021 Ужгородська міська рада (далі Рада) звернулась в суд з позовом до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), просила визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) від 29.11.2021 ВП №67431095 про накладення штрафу за невиконання без поважних причин боржником рішення суду на Ужгородську міську раду у розмірі 5100 грн.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 травня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язковість рішень суду являється однією з основних засад судочинства. Суд першої інстанції вказав, що при відкритті виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі державним виконавцем повідомлено боржника про необхідність виконання вказаного рішення протягом 3 робочих днів, а тому у строк до 12 листопада 2021 року Ужгородська міська рада повинна була повідомити державного виконавця про виконання рішення суду. Суд першої інстанції вказав, що жодних відомостей щодо поновлення ОСОБА_1 на роботі або наявності обставин, що ускладнюють виконання вказаного рішення суду, позивач у встановлений строк державному виконавцю не повідомив. Суд першої інстанції дійшов висновку, що держава гарантує поновлення порушеного права робітника на працю шляхом виконання рішення суду в примусовому порядку, проте рішення Закарпатського окружного адміністративного суду у справі №260/192/21 у встановлений державним виконавцем строк виконано не було.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Ужгородська міська рада подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 травня 2022 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що прийняття на службу в органи місцевого самоврядування, зокрема, на посади заступників сільського, селищного, міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради здійснюється шляхом затвердження відповідною радою. Скаржник вказує, що в порядок денний 2 пленарного засідання XIII сесії VIII скликання Ужгородської міської ради було включено проект рішення щодо виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 09.08.2021 року у справі №260/192/21 про поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника міського голови та включення його до складу виконавчого комітету Ужгородської міської ради VII скликання, однак засідання призначене на 18.11.2021 року не відбулося у зв`язку з відсутністю кворуму. Скаржник зазначає, що 29.11.2021 прийнято рішення №532 від 29.11.2021 «Про виконання рішення суду», поновлено ОСОБА_1 з 29.09.2020 на посаді першого заступника міського голови та включити його, в порядку частини 3 статті 51 ЗУ «Про місцеве самоврядування», до складу виконавчого комітету Ужгородської міської ради VII скликання, про що було повідомлено Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). Скаржник вважає, що Ужгородська міська рада вжила всіх можливих заходів для виконання рішення та виконала його, по справі №260/192/21 вчасно і підстави для винесення постанови про накладення штрафу відсутні. Скаржник зазначає, що посада, першого заступника міського голови, на яку за рішенням суду поновлено ОСОБА_1 була скорочена на момент виконання рішення суду, тому потрібно було вносити зміни в структуру Ужгородської міської ради та вводити дану посаду, що належить виключно до компетенції ради.

Враховуючи положення статтей 311 та 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 09.06.2021 у справі №260/192/21 позов ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано Розпорядження Ужгородського міського голови за №148-р від 28 вересня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади першого заступника міського голови у зв`язку із скороченням чисельності і штату працівників. Поновлено ОСОБА_1 на займаній до звільнення посаді першого заступника міського голови Ужгородської міської ради з 29 вересня 2020 року.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.06.2021 у справі №260/192/21 рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 09.06.2021 в частині поновлення ОСОБА_1 на займаній до звільнення посаді першого заступника міського голови Ужгородської міської ради звернено до негайного виконання.

На виконання вказаного рішення 05 листопада 2021 року Закарпатським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист щодо поновлення ОСОБА_1 на займані до звільнення посаді, який 08 листопада 2021 року пред`явлений до примусового виконання до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень від 09 листопада 2021 року ВП №67431095 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №260/192/21, виданого Закарпатським окружним адміністративним судом 05.11.2021. Вказано, що боржнику (Ужгородській міській раді) необхідно виконати рішення суду протягом трьох робочих днів. Копію постанови направлено сторонам виконавчого провадження.

Вказана постанова отримана боржником 10.11.2021, що підтверджено долученою до матеріалів справи копією листа Ужгородської міської ради, отриманим Управлінням 29.11.2021, в якому зокрема зазначено, що питання поновлення ОСОБА_1 на роботі винесено на розгляд XIII сесії VIII скликання міської ради, призначеної на 18 листопада 2021 року. Проте, у вказаний день пленарне засідання не відбулося у зв`язку з відсутністю кворуму. При цьому повідомлено, що таке питання буде розглянуто на черговій сесії Ужгородської міської ради, яке відбудеться 29.11.2021.

18.11.2021 ОСОБА_1 звернувся в Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) із заявою про вжиття вичерпних заходів щодо забезпечення виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 09.06.2021, оскільки рішення про поновлення станом на 18.11.2021 не виконано.

29.11.2021 старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) виніс постанову про накладення штрафу ВП №67431095, оскільки станом на 29.11.2021 рішення суду боржником не виконано, причини невиконання державному виконавцю не повідомлено. Накладено та стягнено з боржника штраф на користь держави у розмірі 5100 грн.

Вважаючи вказану постанову протиправною, такою, що підлягає скасуванню, Ужгородська міська рада звернулась з позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з положеннями статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII, в редакції чинній на час винесення оскаржуваної постанови, (далі - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 5 Закону №1404-VIII встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців.

Згідно з положеннями статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом, розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону, накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Відповідно до пункту 6 частини 5 статті 19 Закону №1404-VIII боржник зобов`язаний надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина 8 статті 19 Закону №1404-VIII).

Частиною 2 статті 63 Закону №1404-VIII встановлено, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

В свою чергу, стаття 75 Закону №1404-VIII встановлює відповідальність за невиконання рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі.

Аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання. Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і спрямовано на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження.

Умовами для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є: 1. невиконання ним виконавчого документа (судового рішення); 2. відсутність поважних причин невиконання виконавчого документа (судового рішення).

Отже, лише невиконання боржником рішення суду і саме без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону України «Про виконавче провадження».

Водночас, сам факт невиконання судового рішення у визначений строк без з`ясування і оцінки причин цього невиконання не може вважатися підставою для відповідальності боржника відповідно до статті 75 Закону № 1404-VIII.

Отже, на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановлено, по-перше, факт невиконання боржником судового рішення і, по-друге, відсутність поважних причин. Поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це об`єктивно перешкодило виконати судове рішення.

Поважними, в розумінні норм Закону України «Про виконавче провадження», можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Вказане відповідає правовим висновка Верховного Суду, викладеним у постановах від 21 січня 2020 року (справа №400/1954/19), від 10 грудня 2020 року (справа №826/19276/16), від 10 вересня 2020 року (справа №824/308/20-а).

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що рішення Закарпатського окружного адміністративного суду у справі №260/192/21 у встановлений державним виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження від 09.11.2021 строк не виконано, так як і не повідомлено про підстави невиконання.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи копій рішення Ужгородської міської ради ХІІІ сесії VIII скликання №532 від 29.11.2021, трудової книжки ОСОБА_1 , листа Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 17.12.2021 ОСОБА_1 поновлено з 29.09.2020 на посаді першого заступника міського голови та включено до складу виконавчого комітету Ужгородської міської ради VII скликання (за посадою), однак не внесено запис у трудову книжку, станом на 14.12.2021 у табельному обліку робочого часу Ужгородської міської ради та її виконавчих органів відсутні відомості про робочі години ОСОБА_1 після 29.11.2021 з огляду на звільнення 08.12.2020. Також станом на 14.12.2021 ОСОБА_1 після 29.11.2021 заробітна плата не нараховувалась і не виплачувалась з огляду на його звільнення 08.12.2020.

Згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 (п.41), такий звільнений з посади рішенням сесії міської ради від 29.11.2021 за №533.

При цьому, обґрунтовуючи поважність причин невиконання судового рішення позивач зазначає статтю 10 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», згідно з якою прийняття на посади, зокрема, заступників сільського голови здійснюється шляхом затвердження відповідною радою.

Такі аргументи скаржника суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки прийняття на службу в органи місцевого самоврядування передбачає проведення конкурсу, випробування та стажування, порядок яких визначається законодавством України про державну службу, тоді як в межах спірних правовідносин має місце поновлення на посаді в порядку виконання рішення суду, яке набрало законної сили. Поновлення на посаді не тотожне призначенню на таку посаду вперше.

У випадку поновлення на посаді за рішенням суду звільнення працівника визнається в судовому порядку незаконним, тобто є таким, що не відбулось, трудові відносини такими, що не припинялись, а всі умови укладеного з працівником на момент прийняття на роботу трудового договору є існуючими.

Це означає, що сторони (посадова особа та ОМС як роботодавець) повертаються у положення, яке існувало на день звільнення, а тому заново незаконно звільненого працівника (посадову особу ОМС) приймати на роботу не потрібно.

Аналіз правових норм чинного законодавства, що регулює правовідносини в сфері проходження громадянами публічної служби та звільнення з публічної служби, дає підстави для висновку, що рішення судів про поновлення на роботі є обов`язковими та виконуються негайно з часу його оголошення (набрання законної сили), чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Верховний Суд у постанові від 16.09.2020 у справі №709/1465/19, аналізуючи положення статті 65 Закону № № 1404-VIII, сформував правовий висновок, відповідно до якого виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 702/725/17 та від 17.06.2020 у справі № 521/1892/18.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно з статтею 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України; судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України; невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Отже, розглядаючи адміністративний позов про законність дій державного виконавця органу виконавчої служби, суд має враховувати, що, Законом України «Про виконавче провадження» на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на реалізацію якого останній має вжити усі передбачені Законом заходи в межах встановлених повноважень.

Частиною 2 статті 6 КАС України та положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті, відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс («Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції»).

Суд апеляційної інстанції зауважує, що невиконання рішень, постановлених національними судами, є системною проблемою України, яка констатована у багатьох рішеннях ЄСПЛ.

Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів № 13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень», в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio». Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.

Таким чином, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження, є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, складовою права на справедливий суд.

Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що державний виконавець при винесені оскаржуваної постанови належним чином перевірив як факт виконання судового рішення боржником на момент винесення спірної постанови, так і дослідив поважність не виконання такого, тобто належним чином скористався законодавчо закріпленими повноваженнями, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскаржувана постанова винесена з дотриманням норм чинного законодавства, у спосіб та в порядку, які встановлені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до положень частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви правомірності прийняття оскаржуваної постанови про накладення штрафу, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 268, 287, 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Ужгородської міської ради залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 травня 2022 року у справі №260/7673/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк