Справа № 280/5055/22
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2022-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ПРО ПОВЕРНЕННЯ ПОЗОВНОЇ ЗАЯВИ

15 вересня 2022 року Справа № 280/5055/22 м.Запоріжжя
Суддя Запорізького окружного адміністративного суду Кисіль Р.В., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№55)» (вул. Металістів, буд. 1, м. Вільнянськ, Запорізька область,70002) про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

26.08.2022 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява, підписана та надіслана засобами поштового зв`язку 19.08.2022, ОСОБА_1 (далі позивач) до Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№55)» (далі відповідач), в якій позивач просить суд:

зобов`язати відповідача провести нарахування та виплатити середній заробіток за порушення термінів виплати заробітної плати за період з 25.04.2013 по 30.06.2021, згідно з вимогами ст. 117 КЗпП України.

Крім того, позивачем подана заява про поновлення строку звернення до суду із цим позовом.

Ухвалою від 30.08.2022 позов був залишений без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків позову.

Відповідно до ухвали судді від 30.08.2022 позивачу було необхідно у встановлений судом строк для усунення недоліків позовної заяви надати до суду заяву про поновлення строку звернення до суду із цим позовом, у якій навести інші для поновлення такого строку, які можуть бути визнані поважними, та надати докази (за наявності) на підтвердження поважності таких причин.

14.09.2022 від позивача до суду надійшла заява про поновлення строку звернення до суду, в якій позивач зазначає, що на підставі судового рішення від 01.04.2021 у справі №808/8558/13-а відповідача було зобов`язано провести перерахунок грошового забезпечення позивача з урахуванням оплати за роботу в вихідні та святкові дні. Позивач не погодився із розміром визначеної відповідачем на виконання зазначеного рішення доплати, яку відповідач здійснив 30.06.2021. Наявність спору щодо належної до виплати позивачу суми заборгованості, на думку позивача, не передбачає проведення нарахування середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні до моменту врегулювання спору, і тому перебіг строку звернення до суду після оплати заборгованості, на думку позивача, не може застосовуватися до моменту врегулювання спору стосовно розміру заборгованості по виплатам при звільненні. Позивач вважає, що у нього було відсутнє право звертатися до суду із цим позовом до врегулювання спору про розмір здійсненої відповідачем на виконання судового рішення у справі №808/8558/13-а виплати. Зазначає, що ухвалою суду від 23.12.2021 у справі №808/8558/13-а, яку позивач отримав 04.01.2022, було остаточно вирішено спір щодо нарахування та виплати грошового забезпечення позивача з урахуванням оплати в вихідні та святкові дні. Вважає, що з моменту прийняття зазначеної ухвали у відповідача виник обов`язок нарахувати позивачу середній заробіток за період затримки, а саме з 25.04.2013 по 30.06.2021, а у позивача право на отримання таких виплат.

29.12.2021 позивач звернувся до відповідача із зверненням, в якому вимагав нарахувати середній заробіток за час затримки виплат при звільненні за період з 25.04.2013 по 30.06.2021. З листа відповідача, який позивач отримав 18.01.2022, позивач дізнався про порушення свого права. Вважає, що перебіг строку звернення до суду із цим позовом розпочався для позивача з 19.01.2022 та зазначає, що із відповідним позовом до відповідача він звернувся до суду 09.02.2022.

Просить поновити строк звернення до суду на підставі викладених аргументів.

Розглянувши заяву позивача про поновлення строку звернення до суду із цим позовом та матеріали позовної заяви, суддя встановив наступне.

Зі змісту позову вбачається, що за судовим рішенням у справі №808/8558/13-а остаточний розрахунок із позивачем по грошовій допомозі при звільненні 39401,62 грн. та компенсації за невикористані відпустки 47387,02 грн. проведений відповідачем 22.12.2017, а виплата суми заборгованості по оплаті за роботу у вихідні та святкові дні та за роботу у нічний час за період з 01.04.2011 по 01.04.2013 проведена відповідачем 30.06.2021 (523,18 грн. за роботу в святкові дні та 15123,38 грн. за роботу в вихідні дні).

За даними КП «Діловодство спеціалізованого суду» суддею встановлено, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 01.04.2021 у справі №808/8558/13-а позовні вимоги ОСОБА_1 в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№55)", Управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області про зобов`язання вчинити певні дії, - задоволено частково, а саме: зобов`язано Державне підприємство "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№55)" провести перерахунок грошового забезпечення з урахуванням оплати за роботу у вихідні та святкові дні, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судове рішення набрало законної сили 13.05.2021, у справі видано виконавчий лист.

05.11.2021 на адресу суду надійшла заява ОСОБА_1 про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень відповідачем, на виконання рішення суду по справі №808/8558/13-а.

Ухвалою суду від 23.12.2021 (повний текст виготовлено 28.12.2021) у справі №808/8558/13-а відмовлено у задоволенні заяви позивача про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень відповідачем, на виконання рішення суду по справі №808/8558/13-а.

29.12.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою щодо нарахування та виплати йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.04.2013 по 30.06.2021.

Листом від 12.01.2022 №7/8-87 відповідач повідомив позивача, що порушене у його зверненні питання вирішується у межах судової справи №280/6295/21.

За даними КП «Діловодство спеціалізованого суду» суддею встановлено, що 22.07.2021 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№55)", відповідно до якої позивач просив суд:

- зобов`язати ДП «Підприємство кримінально-виконавчої служби України (№ 55)» провести нарахування грошового забезпечений за роботу в вихідні дні за період з 01.04.2011 по 01.04.2013 з урахуванням підвищення посадового окладу за роботу ВТК. Згідно з вимогами ст. 34 Закону України «Про оплату праці» нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у відповідності з індексом зростання цін на товари та тарифів на послуги за період з квітня 2013 року по червень 2021 року у порядку встановленому законодавством України;

- зобов`язати ДП «Підприємство кримінально-виконавчої служби України (№ 55)» провести перерахунок та виплату грошової допомоги при звільнені та компенсації за невикористані відпустки з урахування зміни грошового забезпечення;

- зобов`язати ДП «Підприємство кримінально-виконавчої служби України (№ 55)» провести корегування довідки наданої до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області для розрахунку пенсійного забезпечення на момент звільнення позивача з урахуванням змін грошового забезпечення.

Ухвалою судді від 27.07.2021 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №280/6295/21 без виклику сторін.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11.10.2021 у справі №280/6295/21 у задоволенні зазначеного позову відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 09.02.2022 рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11.10.2021 по справі №280/6295/21 скасоване в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про нарахування та виплату компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у відповідності з індексом зростання цін на товари та тарифів на послуги за період з квітня 2013 року по червень 2021 року у порядку встановленому законодавством України, прийняти в цій частині нову постанову.

Позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково: зобов`язано Державне підприємство «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№55)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у відповідності з індексом зростання цін на товари та тарифів на послуги за період з 25 квітня 2013 року по 30 червня 2021 року у порядку встановленому законодавством України.

В решті рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11.10.2021 по справі №280/6295/21 залишене без змін.

Зі змісту судових рішень у справі №280/6295/21 вбачається, що ця справа не стосувалась виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, проте в обґрунтування позову, який вирішено у справі №280/6295/21, позивач зазначив, що порушення термінів виплати його грошового забезпечення за роботу в вихідні та святкові дні становить з квітня 2012 року по червень 2021 року.

Отже, станом на дату звернення до суду (22.07.2021) із позовом, який вирішено у справі №280/6295/21, позивачу було достовірно відомо про дату виплати відповідачем грошового забезпечення за роботу в вихідні та святкові дні.

Щодо посилання позивача на ту обставину, що ним не могло бути заявлено позову до вирішення спору про розмір грошового забезпечення за роботу в вихідні та святкові дні суддя зазначає, що за приписами ст. 117 КЗпП України (в редакції, яка була чинною станом на 30.06.2021) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, з норми ст. 117 КЗпП України вбачається, що відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, має здійснити власника або уповноваженого ним органу у разі відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум, а за наявності спору щодо цих сум, лише у разі коли спір про розміри належних звільненому працівникові сум вирішено на користь працівника (повністю або частково). Відповідно у разі відмови такому працівнику у задоволенні його вимог у власника або уповноваженого ним органу не виникає обов`язку виплати працівникові визначеного ст. 117 КЗпП України відшкодування.

В обґрунтування твердження про неможливість звернення до суду із цим позовом до вирішення спору про належні позивачу до виплати суми, позивач посилається на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 23.12.2021 у справі №808/8558/13-а, якою відмовлено у задоволенні заяви позивача про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень відповідачем, на виконання рішення суду по справі №808/8558/13-а.

Отже, виходячи з логіки позивача, з урахуванням приписів ч. 2 ст. 117 КЗпП України, у відповідача взагалі не виникло обов`язку виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 23.12.2021 у справі №808/8558/13-а у задоволенні заяви позивача відмовлено, тобто спір про розмір такої виплати вирішено не на користь позивача.

Зазначена позиція позивача є очевидно хибною, а тому суддя не приймає дане твердження позивача як підставу для поновлення строку звернення до суду.

Разом з тим, спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений ч. 5 ст. 122 КАС України.

Згідно із ч. 1 ст. 233 КЗпП України (в редакції, чинній станом на 19.08.2022 дата передачі позивачем пошті позову для надіслання до суду), визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Суд зазначає, що постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 09.02.2022 у справі №280/6295/21 встановлено наступне:

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 01.04.2021 у справі №808/8558/13-а СН/280/58/20 (набрало законної сили 13.05.2021) частково задоволено позовні вимоги позивача та зобов`язано Державне підприємство «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№55)» провести перерахунок грошового забезпечення з урахуванням оплати за роботу у вихідні та святкові дні. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На виконання рішення суду відповідач 30.06.2021 перерахував на особовий рахунок позивача грошові кошти за роботу в вихідні та святкові дні у сумі 15655,56 грн.

11.06.2021 позивач звернувся до відповідача із зверненням, в якому були висунуті вимоги провести нарахування грошового забезпечення за роботу в вихідні дні з урахуванням підвищення посадового окладу за роботу в виправній трудовій колонії (ВТК), та провести нарахування та виплату компенсації за порушення термінів виплати грошового забезпечення. В зверненні від 11.06.2021 позивач подав також довідку Головного управління статистики в Запорізькій області про розмір індексу зростання цін на товари та тарифів на послуги за період з квітня 2013 року по квітень 2021 року та просив провести нарахування компенсації з урахуванням довідки наданої органами статистики.

Листом № 7/8-3397 від 30.06.2021 позивачу повідомлено, що «… на виконання Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 01.04.2021 кошти в сумі 15655,56 грн. перераховані на вказаний Вами у листі рахунок у повному обсязі, згідно платіжного доручення від 30/06/2021 №170…

Щодо нарахування компенсації несвоєчасної виплати грошового забезпечення Вам було відмовлено…

Нарахування та оплата за дні щотижневого відпочинку та святкові дні є компенсацією, яка не відноситься до додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та не включається до розрахунку грошової допомоги при звільненні та компенсації за невикористані відпустки...».

Отже, про суми, нараховані позивачу на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01.04.2021 у справі №808/8558/13-а, позивача було повідомлено листом відповідача №7/8-3397 від 30.06.2021.

Водночас, у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі №240/532/20 судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду дійшла висновку, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою ч. 5 ст. 122 КАС України, а тому відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Крім того, у пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 визначено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як зазначив Конституційний Суд України у вказаному Рішенні, аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, Конституційний Суд України визначив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 зауважила, що за змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

З наведених правових позицій Верховного Суду (в контексті даної справи) вбачається, що до спірних правовідносин належить застосовувати місячний строк звернення до суду, визначений ч. 5 ст. 122 КАС України, при цьому початком цього строку є день остаточного розрахунку.

Отже, з 01.07.2021 (наступного дня за днем остаточного розрахунку) розпочався відлік місячного строку для звернення позивача до суду із вимогами про виплату середнього заробітку за порушення термінів виплати заробітної плати за період з 25.04.2013 по 30.06.2021, згідно з вимогами ст. 117 КЗпП України, який сплив 01.08.2021. Аналогічне правозастосування викладене у постановах Верховного Суду від 25.02.2021 у справах №1.380.2019.004750, №240/3362/20 та інших.

З наведених вище причин суд відхиляє твердження позивача про початок обліку строку звернення до суду із цим позовом з 19.01.2022 (наступного дня після отримання листа відповідача від 12.01.2022 №7/8-87).

Щодо твердження позивача про необхідність застосування тримісячного строку для звернення до суду із цим позовом, встановленого ст. 233 КЗпП України, про що позивач зазначав у первинній заяві про поновлення строку звернення до суду, суддя зазначає наступне.

Слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.

За приписами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому норми Цивільного кодексу України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.

Виходячи з цього, встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20.

В силу приписів ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

З наведеного в заяві про поновлення строку звернення до суду із цим позовом обґрунтування, вбачається, що вперше позивач звернувся до суду із аналогічним позовом 09.02.2022. Позов надійшов до суду 16.02.2022 та ухвалою судді Запорізького окружного адміністративного суду від 21.02.2022 у справі №280/2559/22 був залишений без руху, в тому числі у зв`язку із пропуском позивачем місячного строку звернення до суду із цим позовом. У зв`язку із неповним усуненням недоліків позову, ухвалою судді від 13.05.2022 позов був повернений позивачеві.

Отже, що ще під час першого звернення позивача до суду із аналогічним позовом ним був пропущений місячний строк звернення до суду із цим позовом.

З урахуванням вищенаведених висновків щодо дати початку обліку строку звернення до суду із цим позовом та необхідності застосування до спірних правовідносин вимог ч. 5 ст. 122 КАС України, відсутні правові підстави для визнання поважними причин пропуску звернення до суду із цим позовом, зазначених позивачем у заявах про поновлення строку звернення до суду із цим позовом.

У постанові від 14 червня 2018 року (справа №800/102/17) Велика Палата Верховного Суду вказала, що в пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (Заява № 24402/02), яке набуло статусу остаточного 20 серпня 2010 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див., наприклад, рішення у справі «Ашінгдан проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), від 28 травня 1985 року, пункт 57, Серія A, № 93).

Отже, за практикою Європейського суду з прав людини застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Із урахуванням наведених висновків Європейського суду з прав людини, а також положень частини п`ятої статті 122 КАС України суддя зазначає, що вказаною нормою статті 122 КАС України встановлено скорочені строки звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, які не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету як найскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду.

Положеннями частин першої та другої статті 123 КАС України визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

За приписами п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, суддею не встановлено поважних причин для поновлення позивачу строку звернення до суду із цим позовом, а тому позовну заяву належить повернути позивачеві.

Керуючись статтями 123, 169, 241, 243, 246 КАС України, суддя

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№55)» (вул. Металістів, буд. 1, м. Вільнянськ, Запорізька область,70002) про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повернути позивачу із усіма доданими до неї матеріалами.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати позивачу.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви, згідно з частиною 8 статті 169 КАС України, не позбавляють права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення ухвали у повному обсязі.

Суддя Р.В. Кисіль