Справа № 260/920/21
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2022-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2022 рокуЛьвівСправа № 260/920/21 пров. № А/857/8620/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Юрченко М.М.,

представника позивача Андрейчука О.М.,

представника відповідача Тодікаш Н.О.,

представника відповідача Костика В.С.,

розглянувши у судовому засіданні (в режимі відеоконференції) в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Великоберезнянської районної державної адміністрації Закарпатської області, Управління соціального захисту населення Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

суддя (судді) в суді першої інстанції Микуляк П.П.,

час ухвалення рішення 11:21:29,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення 18 квітня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

17 березня 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Великоберезнянської районної державної адміністрації Закарпатської області, Управління соціального захисту населення Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області , в якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення голови комісії з реорганізації управління соціального захисту населення Великоберезнянської районної державної адміністрації № 1-кр від 24 лютого 2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити її на посаді головного спеціаліста сектору з оформлення і підготовки виплатних документів відділу соціальної допомоги управління соціального захисту населення Великоберезнянської районної державної адміністрації Закарпатської області (правонаступник управління соціального захисту населення Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області); стягнути з управління соціального захисту населення Великоберезнянської районної державної адміністрації Закарпатської області (правонаступник управління соціального захисту населення Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області) на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення з посади, а саме з 24 лютого 2021 року по день винесення рішення судом.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що розпорядженням голови Великоберезнянської РДА № 05 від 05 січня 2021 року реорганізовано управління соціального захисту населення Великоберезнянської РДА шляхом приєднання його до управління соціального захисту населення Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області. 25 січня 2021 року їй було вручено попередження про заплановане вивільнення № 05-35/161 та повідомлено, що в управління відсутня можливість запропонувати рівнозначну чи будь-які інші посади в даному органі. Вказує, що рішенням голови комісії з реорганізації управління соціального захисту населення Великоберезнянської РДА № 1-кр від 24 лютого 2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 », її звільнено з посади головного спеціаліста сектору з оформлення і підготовки виплатних документів відділу соціальної допомоги управління соціального захисту населення Великоберезнянської РДА, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 ЗУ «Про державну службу», з 24 лютого 2021 року. Зазначає, що Законом України «Про державну службу» передбачена можливість працевлаштування працівника, посада якого скорочена на іншій рівнозначній або нижчій вакантній посаді, разом з тим нормами Кодексу законів про працю України передбачено обов`язок роботодавця одночасно з попередженням про звільнення запропонувати працівникові наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Стверджує, що відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили про виконання обов`язку запропонувати іншу роботу, не зазначено будь яких причин чи підстав відсутності можливості подальшого перебування на державній службі, чим порушено її право на працю.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2022 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до законодавства, чинного станом на день попередження позивача та на день винесення рішення про його звільнення, був відсутній обов`язок керівника, суб`єкта призначення пропонувати такі посади державному службовцю, як відсутній і обов`язок щодо його працевлаштування. Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскаржуване Рішення № 1-кр від 24 лютого 2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 » є правомірним.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що у даному випадку повинні застосовуватись норми Кодексу Законів про працю України, оскільки спірні правовідносини безпосередньо не врегульовані спеціальним Законом України «Про державну службу». Вказує, що нормами статті 49-2 Кодексу законів про працю України передбачено обов`язок роботодавця одночасно з попередженням про звільнення запропонувати працівникові наявні вакантні посади, які вій може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Звертає увагу на те, що ч. 5 ст. 49-2 КЗпП України в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин закріплено, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу» здійснюється у порядку, визначеному цією статтею. Звертає увагу на те, що обов`язок при попередженні про звільнення запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади неодноразово підтверджувався у висновках Верховного Суду при розгляді подібних спорів, зокрема, в постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 420/7705/19, від 23 вересня 2021 року у справі № 807/2322/15, від 29 вересня 2021 року у справах № 640/6399/20, № 380/740/20.

Відповідачем - Управлінням соціального захисту населення Великоберезнянської районної державної адміністрації Закарпатської області, подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби у зв`язку із припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення була чітко врегульована положеннями Закону України «Про державну службу» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин. Вказує, що у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (від 01 січня 2021 року) під час реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби було правом суб`єкта призначення, а не обов`язком.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, в своїх поясненнях покликався на доводи в ній викладені.

Представник відповідача - Управління соціального захисту населення Великоберезнянської районної державної адміністрації Закарпатської області щодо апеляційної скарги заперечила, просила залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача - Управління соціального захисту населення Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, розпорядженням Великоберезнянської районної державної адміністрації Закарпатської області від 05 січня 2021 року «Про реорганізацію юридичної особи публічного права управління соціального захисту населення Великоберезнянської районної державної адміністрації Закарпатської області шляхом приєднання до управління соціального захисту населення Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області» було почато реорганізацію юридичної особи публічного права управління соціального захисту населення Великоберезнянської районної державної адміністрації Закарпатської області шляхом приєднання до управління соціального захисту населення Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області.

Листом Управління соціального захисту населення Великоберезнянської районної державної адміністрації Закарпатської області від 25 січня 2021 року № 05-35/161 попереджено ОСОБА_1 , що у зв`язку з реорганізацією структурних підрозділів Великоберезнянської РДА, відповідно до розпорядження голови Великоберезнянської РДА від 05 січня 2021 року № 5 про реорганізацію, про заплановане вивільнення посади головного спеціаліста сектору з оформлення і підготовки виплатних документів відділу соціальної допомоги, по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення попередження.

Рішенням голови комісії з реорганізації управління соціального захисту населення Великоберезнянської РДА №1-кр від 24 лютого 2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 », позивача звільнено з посади головного спеціаліста сектору з оформлення і підготовки виплатних документів відділу соціальної допомоги управління соціального захисту населення Великоберезнянської РДА, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 ЗУ «Про державну службу», з 24 лютого 2021 року.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Закон України України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі Закон № 889-VIII, тут і надалі в редакції від 01 січня 2021 року, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Відповідно до частини 2 статті 1 Закону № 889-VIII державний службовець це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з частинами другою, третьою статті 5 Закону № 889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Приписами частини першої статті 87 Закону № 889-VIII визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Спір у цій справі виник у зв`язку зі звільненням позивача рішенням голови комісії з реорганізації управління соціального захисту населення Великоберезнянської РДА №1-кр від 24 лютого 2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 » на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Колегія суддів зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

З метою визначення норм права, які на момент виникнення спірних правовідносин підлягали застосуванню до процедури звільнення державних службовців у зв`язку з реорганізацією державного органу, слід провести ретроспективний та системний аналіз відповідних положень Закону № 889-VIII у взаємозв`язку з нормами КЗпП України.

У первинній редакції, чинній до 25 вересня 2019 року, пункт 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII передбачав, що однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

При цьому частиною третьою статті 87 Закону № 889-VIII у її первинній редакції було унормовано, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю (абзац перший). Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення (абзац другий).

25 вересня 2019 року набрав чинності Закон України від 19 вересня 2019 року № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» (далі Закон № 117-IX), який мав на меті спрощення порядку прийняття на державну службу та розширення підстав її припинення з метою швидкого та ефективного перезавантаження державної влади в Україні.

Внаслідок цих законодавчих змін у частині першій статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції підпункту 53 пункту 6 розділу I Закону № 117-ІХ) виокремлені дві підстави припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення:

- скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (пункт 1 частини першої);

- ліквідація державного органу (пункт 1-1 частини першої).

Законом № 117-ІХ були також виключені положення абзаців першого і другого частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII, які стосувалися застосування до державних службовців законодавства про працю та допускали звільнення з підстав реорганізації або ліквідації державного органу лише в разі неможливості переведення державного службовця на іншу посаду чи його відмови від такого переведення.

Цим же Законом № 117-ІХ стаття 40 КЗпП України доповнена частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону № 889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

За змістом частини п`ятої статті 22 і пункту 2 частини першої статті 41 Закону № 889-VІІІ (зі змінами, внесеними згідно із Законом № 117-IX), у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

02 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 12 грудня 2019 року № 378-IX «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» (далі - Закон № 378-IX), пунктом 2 розділу І якого стаття 49-2 КЗпП України після частини п`ятої доповнена новою частиною такого змісту: «Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону № 889-VIII, здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень».

У зв`язку з цим частину шосту вважати частиною сьомою.

13 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 14 січня 2020 року № 440-IX «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» (далі - № 440-IX), підпунктом «в» пункту 106 розділу І якого частину третю статті 87 доповнено новим абзацом першим такого змісту: «Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення». У зв`язку з цим абзаци перший - третій вважати відповідно абзацами другим - четвертим.

Вищенаведені норми були чинними на момент їх застосування до спірних правовідносин та неконституційними не визнавалися.

Колегія суддів зазначає, що внесення таких послідовних змін до Закону № 889-VIII та КЗпП України, якими законодавець визначав особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VІІІ, зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю, свідчить про намір законодавця обмежити дію законодавства про працю на державну службу та максимально спростити порядок звільнення державних службовців з метою швидкого та ефективного перезавантаження влади в Україні задля вирішення питання відновлення суспільної довіри до державної влади.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

За змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20 лютого 2020 року № 86р/з при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

Таким чином, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент звільнення позивача із займаної посади врегульована положеннями Закону № 889-VIII.

Вищевказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою, зокрема, у постановах від 28 липня 2021 року у справі № 640/11024/20, від 28 липня 2022 року у справі № 380/3613/20.

Згідно з Рішенням Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Тобто за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, вирішальним для правильного вирішення цього спору є момент виникнення спірних правовідносин, враховуючи неодноразове внесення змін до Закону № 889-VIII.

Верховний Суд, зокрема у постановах від 16 лютого 2022 року у справах № 380/3389/20, №380/3435/20, № 380/3654/20 наголосив, що правовідносини щодо звільнення між роботодавцем та працівником, зокрема, у разі реорганізації підприємства виникають не з дати початку реорганізації, а з дати попередження працівника про зміну в майбутньому його становища, тобто можливого звільнення.

Із матеріалів справи слідує, що листом Управління соціального захисту населення Великоберезнянської районної державної адміністрації Закарпатської області від 25 січня 2021 року № 05-35/161 попереджено ОСОБА_1 у зв`язку з реорганізацією структурних підрозділів Великоберезнянської РДА, відповідно до розпорядження голови Великоберезнянської РДА від 05 січня 2021 року № 5 про реорганізацію, про заплановане вивільнення посади головного спеціаліста сектору з оформлення і підготовки виплатних документів відділу соціальної допомоги, по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення попередження.

Таким чином, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент виникнення спірних правовідносин, а саме на момент ознайомлення позивача із попередженням про наступне звільнення, а так само і на час видання спірного наказу, у цій справі врегульована положеннями Закону № 889-VIII (у редакції зі змінами, внесеними згідно із Законами № 117-IX та № 440-IX).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що редакції статей 41, 87 Закону № 889-VIIІ (зі змінами, внесеними згідно із Законом № 117-IX, які набули чинності з 25 вересня 2019 року, та із Законом № 440-IX, які набули чинності з 13 лютого 2020 року) були чинними як на момент попередження позивача про наступне звільнення (25 січня 2021 року), так і на момент прийняття оскаржуваного наказу про звільнення позивача (24 лютого 2021 року) та підлягали застосуванню.

При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин у цій частині положень КЗпП України, оскільки це питання було врегульовано законодавцем, який вніс зміни до спеціального Закону шляхом виключення з попередньої редакції речення, яке означало наявність обов`язку суб`єкта призначення виконати такий обов`язок.

Посилання скаржника на висновки Верховного Суду в постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 420/7705/19, від 23 вересня 2021 року у справі № 807/2322/15, від 29 вересня 2021 року у справах № 640/6399/20, № 380/740/20 не можуть братись судом до уваги, оскільки у вищевказаних справах застосовано Закон № 889-VIII у редакції до внесення змін згідно із Законом № 440-IX.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки рішення голови комісії з реорганізації управління соціального захисту населення Великоберезнянської РДА №1-кр від 24 лютого 2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 » на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 ЗУ «Про державну службу» прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2022 року у справі № 260/920/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 14 вересня 2022 року.