Справа № 380/15298/21
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/15298/21 пров. № А/857/7721/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідач Судова-Хомюк Н.М.,

суддів Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2022 року у справі № 380/15298/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області в особі територіального підрозділу - Дрогобицького міського відділу ГУ ДМС у Львівській області про визнання бездіяльності протиправною, -

суддя в 1-й інстанції Гавдик З.В.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 08.04.2022,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернулося в суд з позовом до Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області в особі територіального підрозділу - Дрогобицького міського відділу ГУ ДМС у Львівській області (далі також відповідач) та просила:

- визнати протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в особі територіального підрозділу - Дрогобицького міського відділу ГУ ДМС України у Львівській області громадянці ОСОБА_1 у видачі їй паспорта громадянина України у формі книжечки у зв`язку з втратою нею її паспорта НОМЕР_1 , виданого 04.04.2019 р. Дрогобицьким міським відділом ГУ ДМС у Львівській області (код підрозділу: 4623), у відповідності до Положення про паспорт громадянина України, яке було затверджено Постановою Верховної Ради України «Про затвердження положень про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон» № 2503-ХІІ від 26.06.1992 р.;

- зобовязати Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області в особі Дрогобицького міського відділу ГУ ДМС України у Львівській області видати громадянці ОСОБА_1 паспорт громадянина України у формі книжечки у зв`язку з втратою нею її паспорта НОМЕР_1 , виданого 04.04.2019 р. Дрогобицьким міським відділом ГУ ДМС у Львівській області (код підрозділу: 4623), у відповідності до Положення про паспорт громадянина України, яке було затверджено Постановою Верховної Ради України «Про затвердження положень про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон» № 2503-ХІІ від 26.06.1992 р.;

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що у зв`язку з втратою паспорта громадянина України у формі ID-картки звернулась до територіального підрозділу ДМС України за місцем проживання із заявою про оформлення і видачу паспорту громадянина України виключно у вигляді книжечки. Однак відповідач відмовив їй у видачі такого паспорту, посилаючись на Закон України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» та постанову Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» №302. Позивач вважає, що відповідач порушує її права, відмовляючи в оформленні паспорта громадянина України у формі книжечки, оскільки законодавством передбачена можливість видачі паспорта як у формі ID-картки, так і у формі книжечки. З наведених підстав просить позов задовольнити.

Позивач також вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню рішенням Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2018 року в зразковій справі № 806/3265/17.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2022 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення, позовні вимоги задовольнити.

Зокрема апелянт звертає увагу суду на те, що відповідач у листі від 18.08.2021 р. будь-яких заперечень щодо видачі Позивачеві паспорта зразка 1994 року у формі книжечки через отримання останньою паспорта у формі ID-картки не наводив. Водночас у відзиві на позовну заяву відповідач обґрунтував відмову у видачі позивачу паспорта зразка 1994 року у формі книжечки саме тим, що « ОСОБА_1 документована (біометричним) паспортом громадянина України у формі ID картки № НОМЕР_1 , виданий 04.04.2019 року ГУ ДМС України у Львівській області, в якому присвоєно УНЗР». Також відповідач зазначив у відзиві на позовну заяву, що згідно заяви-анкети №2987982 від 26.02.2019 року власноручно надала дозвіл на виготовлення паспортом громадянина України у формі ID картки, що підтверджується її власноручним підписом.

Апелянт посилається до частини другої статті 77 КАС України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Вважає, що у таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. А відтак стверджує, що в даному випадку не можуть братися до уваги посилання відповідача під час судового розгляду справи на підстави для відмови у видачі паспорта зразка 1994 року, які не були зазначені у листі відповіді від 18.08.2021 року.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та прийняв законне рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу на те, що позивач добровільно надала згоду на виготовлення паспорта у формі ID карти, а листом було повідомлено позивача про відсутність правових підстав оформлення та видачі паспорта громадянина України у формі книжечки. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 18 серпня 2021 року позивачка звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в особі територіального підрозділу-Дрогобицького міського відділу ГУ ДМС України у Львівській області з приводу видачі паспорту у формі книжечки у зв`язку з втратою паспорту громадянина України у формі ID-картки № НОМЕР_1 , виданого 04 квітня 2019 року Дрогобицьким міським відділом ГУ ДМС у Львівській області.

18.08.2021 року Дрогобицький міський відділ ГУ ДМС у Львівській області надав позивачці відповідь за № 4623-371/4623.1-21 за результатами розгляду її заяви щодо видачі паспорту у формі книжечки, та повідомив про те, що оформлення, видача, обмін паспорта громадянина України, його пересилання, вилучення, повернення державі та знищення здійснюються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України».

Також вказав, що відсутні законні підстави для оформлення та видачі паспорта громадянина України відповідно до постанови Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХII.

Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернулася з позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що використання позивачем паспорта громадянина України у формі ID картки при виготовленні якого ним було надано згоду на обробку персональних даних та присвоєно унікальний номер запису в Реєстрі, який є єдиним та присвоюватись повторно не буде, свідчить, що отримання повторно паспорта громадянина України у вигляді ID-картки жодним чином не порушує права позивача та в будь-якому разі не є втручанням у його приватне і сімейне життя.

Також суд вказав про помилковість твердження позивача про те, що до спірних правовідносин слід застосувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2018 року в зразковій справі № 806/3265/17, оскільки дана справа не відповідає ознакам типової справи, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування правових даних висновків, позаяк зразкова справа стосується майбутнього внесення персональних даних до Єдиного державного демографічного реєстру, а матеріалами справи підтверджується про згоду позивачки на внесення інформації до ЄДДР та надання згоди на отримання відцифрованого образу обличчя та відцифрованого підпису, за виключенням відцифрованих відбитків пальців рук.

Суд дійшов висновку, що з урахуванням встановленого факту надання позивачем згоди на обробку своїх персональних даних та внесення їх до ЄДДР відповідачем не допускав протиправних дій.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів виходить з наступного.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20 листопада 2012 року № 5492-VI (далі Закон України № 5492-VI), постановою Верховної Ради України «Про затвердження положень про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон» від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ (далі Положення №2503-ХІІ), постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України» від 25 березня 2015 року № 302 (далі Порядок №302).

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону № 5492-VI внесення інформації до Реєстру здійснюється уповноваженими суб`єктами за зверненням заявника, на підставі інформації державних органів реєстрації актів цивільного стану, органів реєстрації фізичних осіб, а також інформації органів виконавчої влади, інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України «Про захист персональних даних».

У разі якщо інформація про особу вноситься до Реєстру вперше, проводиться ідентифікація особи, після завершення якої автоматично формується унікальний номер запису в Реєстрі та фіксуються час, дата та відомості про особу, яка оформила заяву-анкету (в електронній формі). Унікальний номер запису в Реєстрі є незмінним.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону №5492-VI документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, і документи, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус.

Одними із документів Реєстру, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, зазначено паспорт громадянина України та паспорт громадянина України для виїзду за кордон (підпункти «а», «б» пункту 1 ч. 1 ст. 13 Закону № 5492-VI).

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закон №5492-VI паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний паспорт України, службовий паспорт України, <…> містять безконтактний електронний носій.

Згідно ч. 1, 2, 4, 5 ст. 14 Закону № 5492-VI форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 21 Закону №5492-VI паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Згідно частини 1 та 4 ст.22 Закону №5492-VI паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на яку він оформлений, і дає право цій особі на виїзд з України і в`їзд в Україну. Кожен громадянин України не може мати більше двох паспортів громадянина України для виїзду за кордон. Паспорт громадянина України для виїзду за кордон виготовляється у формі книжечки, правий форзац якої містить безконтактний електронний носій, та складається з м`якої обкладинки, 32 сторінок та сторінки даних.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії заяви-анкети №2987982 для внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру від 26.02.2019 вбачається, що ОСОБА_1 надано згоду на внесення стосовно нього інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, а саме відцифрованого образу обличчя та відцифрованого підпису. Одночасно заявник не надала згоду на отримання відцифрованих відбитків пальців рук та їх внесення до безконтактного електронного носія.

Тобто, позивачем надано згоду на внесення стосовно себе інформації до Єдиного державного демографічного реєстру задовго до звернення до суду з даним позовом.

ОСОБА_1 документована (біометричним) паспортом громадянина України у формі ID картки № НОМЕР_1 , виданий 04.04.2019 року ГУ ДМС України у Львівській області.

Зазначений паспорт виданий позивачу на підставі її особистого звернення до територіального відділення УДМС України в Львівській області з наданням згоди на обробку її персональних і конфіденційних даних з метою оформлення паспорта громадянина України, за винятком відцифрованих відбитків пальців рук.

Наслідком подання позивачем заяви-анкети від 26.02.2019 було присвоєння позивачу унікального номеру запису (УНЗР) в Єдиному державному демографічному реєстрі.

Відтак, слід дійти висновку, що позивачем надано згоду на внесення стосовно себе інформації до Єдиного державного демографічного реєстру задовго до звернення до суду з даним позовом.

Стосовно доводів позивача про те, що до спірних правовідносин слід застосувати правові висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 19 вересня 2018 року у зразковій справі №806/3265/17, колегія суддів зазначає наступне.

Висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові за результатами розгляду справи №806/3265/17 (Пз/9901/2/18) від 19 вересня 2018 року належить застосовувати в адміністративних справах щодо звернення осіб до суду з позовом до територіальних органів ДМС України з вимогами видати паспорт громадянина України у формі книжечки, у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ.

Таким чином, визначені обставини, за наявності яких слід застосовувати норми матеріального права зазначені у зразковій справі, зокрема, встановлення факту ненадання особою згоди на обробку її персональних даних.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» від 01 червня 2010 року № 2297-VI (далі Закон № 2297) мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних.

Статтею 2 Закону № 2297 визначено, що персональні дані це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ч. 5, 6 ст. 6 Закону № 2297).

Таким чином, принципами обробки персональних даних є відкритість і прозорість, відповідальність, адекватність та не надмірність їх складу та змісту стосовно визначеної мети їх обробки, а підставою обробки персональних даних є згода суб`єкта персональних даних.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у виглядікартки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

Таким чином, підставою позову у зразковій справі є порушене право на отримання паспорта у формі книжечки особи, яка не надавала згоду на обробку персональних даних.

Із матеріалів справи слідує, що позивач мотивувала свої вимоги щодо порушеного права тим, що електронна обробка її персональних даних у процесі оформлення ID-паспорту порушує принцип поваги до її приватного життя, оскільки вона згоди на подальшу таку обробку не давала і не надає.

Однак, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що підписи позивачки на заяві-анкеті від 26.02.2019 року свідчать про згоду на внесення інформації до ЄДДР та надання згоди на отримання відцифрованого образу обличчя та відцифрованого підпису, за виключенням відцифрованих відбитків пальців рук.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що підстава позову у даній справі є відмінною від підстави позову зразкової справи, в зв`язку з чим відсутні підстави для застосування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 19 вересня 2018 року у зразковій справі № 806/3265/17.

Враховуючи норми зазначеної ст. 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» колегія суддів вважає, що покликання позивача на не бажання останньої присвоїти їй унікальний номер запису в Реєстрі, як на правомірну підставу її відмови у отриманні паспорта у вигляді ID-картки, є безпідставними, оскільки даний номер є незмінним та вже присвоєний ОСОБА_1 при оформленні паспорта громадянина України НОМЕР_1 , який був виданий 04.04.2019 Дрогобицьким міським відділом ГУ ДМС у Львівській області.

Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що вказані обставини у своїй сукупності вказують на те, що отримання паспорта громадянина України у вигляді ID-картки жодним чином не порушує права позивача та в будь-якому разі не є втручанням у її приватне і сімейне життя. А відтак відповідач обґрунтовано вказав про те, що відсутні підстави для оформлення та видачі паспорта громадянина України відповідно до постанови Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХII.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2022 року у справі № 380/15298/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 14 вересня 2022 року