Справа № 120/4615/22
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2022-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2022 р. Справа № 120/4615/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши у м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач), які подані її представником адвокатом Комарем О.Г., до Головного управління ДПС у Вінницькій області (далі - ГУ ДПС у Вінницькій області, відповідач) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-4307-0228-У від 15.02.2022.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що 15.02.2022 відповідачем винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-4307-0228-У з єдиного внеску на суму 6 336 грн. Втім, на переконання позивача, така вимога винесена відповідачем безпідставно та всупереч положенням діючого законодавства. Зокрема, як вказує позивач, з 08.02.2010 вона була зареєстрована як фізична особа - підприємець. Однак з 31.10.2019 нею припинено підприємницьку діяльність за її власним рішенням, про що внесено відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Зазначає про те, що згідно листа ГУ ДПС у Вінницькій області від 01.02.2021 № 1003/6/02-32-13-03-10 контролюючим органом підтверджено ту обставину, що станом на 01.02.2021 жодної заборгованості по ЄСВ за нею не рахувалося.

Натомість, за наслідками виконання рішення суду у справі №120/5260/21-а, яким зобов`язано ГУ ДПС у Вінницькій області повернути ОСОБА_1 надміру сплачені кошти по єдиному внеску в сумі 6336,00 грн., відповідач почав обліковувати повернуту суму коштів як нову заборгованість, проігнорувавши при цьому зміст судового рішення у справі №120/5260/21-а, яким визначено правову природу відповідних коштів як надмірно сплачених.

За таких обставин позивач вважає, що жодних правових підстав для виникнення заборгованості та прийняття відповідачем оскаржуваної вимоги не було, у зв`язку з чим і звернулася до суду за захистом порушених, на її думку, прав та інтересів.

Ухвалою від 22.06.2022 судом відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Крім того, даною ухвалою також встановлено сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення.

13.07.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Обґрунтовуючи свої доводи відповідач зазначив, що згідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон від 08.07.2010 № 2464-VI) єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. Водночас, як зазначає відповідач, згідно даних ІКП 71040000 станом на 31.01.2022 по ОСОБА_1 обліковувалась заборгованість по єдиному внеску на загальну суму 6336 грн.

Відповідач наголошує, що відповідно до п. 4 розділу VI Інструкції №449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується зокрема на підставі облікових даних з інформаційної системи фіскального органу за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції або за формою згідно з додатком 7 до цієї інструкції. Тому, на думку відповідача наявність заборгованості зі сплати єдиного внеску є самостійною підставою для направлення платникові вимоги про сплату боргу (недоїмки) без проведення додаткових перевірок. З огляду на це вважає заявлені позовні вимоги безпідставними, а тому в їх задоволенні просить відмовити.

12.07.2022 на адресу суду від представника ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, за змістом якої позивач не погоджується із доводами відповідача та додатково зазначає про те, що станом на 31.10.2019 вона втратила статус фізичної особи-підприємця, що призвело до втрати нею статусу платника єдиного податку, що виключає можливість нарахування їй будь-якої заборгованості за даним платежем.

Інших заяв від сторін спору до суду не надходило.

Дослідивши наявні у справі докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив, що ОСОБА_1 була зареєстрована Виконавчим комітетом Вінницької міської ради 08.02.2010 фізичною особою підприємцем, номер державної реєстрації 0038349 та перебувала на обліку в Головному управлінні ДПС у Вінницькій області з 10.02.2010, як платник податків, а з 08.02.2010, як платник єдиного соціального внеску. Види діяльності КВЕД 85.13.0 стоматологічна практика.

31.10.2019 позивачем припинено підприємницьку діяльність за власним рішенням, про що внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №2038349.

Оскільки станом на 18.12.2018 за позивачем рахувалася заборгованість по ЄСВ в сумі 15819,54 грн., тому контролюючим органом була сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-8526-17 від 17.12.2018 на суму 15819,54 грн.

Як слідує із пояснень сторін та матеріалів справи, відповідна заборгованість за податковою вимогою №Ф-8526-17 від 17.12.2018 в сумі 15819,54 грн. позивачем була сплачена 19.06.2020. Наведені обставини відповідачем не заперечуються.

Разом із тим, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 31.08.2020 по справі №120/2668/20-а визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Вінницькій області про сплату боргу (недоїмки) від 18.12.2018 № Ф-8526-17-У в частині визначення ОСОБА_1 боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 6336,00 грн.

Також судом встановлено, що нарахований позивачу за інший період з 01.10.2018 по 30.09.2019 борг зі сплати ЄСВ в сумі 10719,72 грн. був скасований контролюючим органом на підставі поданої платником заяви у відповідності до положень Закону України від 04.12.2020 №1072-ІХ „Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо соціальної підтримки платників податків на період здійснення обмежувальних протиепідемічних заходів, запроваджених з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Як наслідок, відповідач своїм листом №1003/6/02-32-13-03-10 від 01.02.2021 підтвердив відсутність станом на 01.02.2021 у позивача будь - якої заборгованості по ЄСВ.

Натомість, у зв`язку зі скасуванням в судовому порядку вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 18.12.2018 № Ф-8526-17-У в сумі 6336,00 грн., яка попередньо була погашена позивачем, ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою від 20.04.2021, в якій просила повернути їй надміру перераховані коштів в зазначеній сумі 6336,00 грн. Проте отримала відмову від відповідача, яка в послідуючому була оскаржена до суду.

Так, судом з`ясовано, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 09.08.2021 у справі №120/5260/21, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2021, адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено та, зокрема, зобов`язано Головне управління ДПС у Вінницькій області підготувати та подати до відповідного органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновок про повернення ОСОБА_1 надміру перерахованих коштів в сумі 6336,00 грн.

На підставі даного судового рішення відповідачем сформовано висновок від 10.01.2022 на повернення коштів в сумі 6336,00 грн., які 11.01.2022 надійшли на рахунок позивача.

При цьому, за фактом повернення позивачу зазначених коштів, згідно даних ІКП платника податку 11.01.2022 ОСОБА_1 нараховано збільшення недоїмки по єдиному внеску на 6336,00 грн. Як наслідок, на підставі таких облікових даних з інформаційної системи ГУ ДПС у Вінницькій області 15.02.2022 сформовано вимогу № Ф-4307-0228 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску в сумі 6336,00 грн.

Вважаючи таку вимогу про сплату боргу протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи суд враховує наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Податковим кодексом України (далі - ПК України) та Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).

Відповідно до п. 2 ст. 1 Закону № 2464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (надалі - єдиний внесок/ЄВ) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Права та обов`язки платника єдиного внеску визначені ст. 6 Закону № 2464, у п. 1, п. 2, п. 4, п. 11 та п. 12 ч. 2 якої зазначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема (але не виключно):

- своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок;

- вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством;

- подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю;

- у випадках, передбачених цим Законом і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, стати на облік в податковому органі як платник єдиного внеску;

- виконувати інші вимоги, передбачені цим Законом.

Обов`язки, передбачені ч. 2 цієї статті, поширюються на платників, зазначених у п.п. 1, 4, 5, 51 та 16 ч.1 ст. 4 цього Закону (ч. 3 ст. 6 Закону № 2464).

При цьому за вимогами ч. 1 ст. 5 Закону № 2464 облік осіб, зазначених у п.п. 1, 4, 5 та 51 ч. 1 ст. 4 цього Закону, ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а щодо застрахованих осіб, які є учасниками накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - учасниками накопичувальної пенсійної системи), - з національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та Пенсійним фондом.

Взяття на облік осіб, зазначених у п.п. 1, 4, 5 та 51 ч. 1 ст. 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.

Зняття з обліку платників єдиного внеску, зазначених в абзацах другому, п`ятому та сьомому п. 1 та п. 4 ч. 1 ст. 4 цього Закону, здійснюється органами доходів і зборів на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, платників єдиного внеску - фізичних осіб - підприємців, - на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, після проведення передбачених законодавством перевірок платників та проведення остаточного розрахунку.

Поряд із цим п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464 передбачається, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у п.п. 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 51 ч. 1 ст. 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати (ч. 5 ст. 7 Закону № 2464).

Тобто, фізичні особи-підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування, зобов`язані нараховувати єдиний внесок на суму доходу/прибутку, отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. Згідно із цим ст. 7 Закону №2464 покладає обов`язок визначати базу нарахування єдиного внеску саме на фізичну особу-підприємця. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Водночас, згідно із ч. 2 та ч. 3 ст. 9 Закону № 2464 обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з ч. 5 ст. 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (ч. 4 ст. 9 Закону № 2464).

За вимогами ч. 8 ст. 9 Закону № 2464 платники єдиного внеску, зазначені у п.п. 4, 5 та 51 ч. 1 ст. 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

У разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом (ч.11 ст. 9 Закону № 2464).

Крім того, відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 25 Закону № 2464 у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

Недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464).

Також, процедуру нарахування і сплати єдиного внеску страхувальниками, визначеними Законом № 2464, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (надалі - Інструкція № 449).

Розділом VI Інструкції № 449 визначений порядок стягнення заборгованості з платників, у п.1 якого викладено, що до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

За вимогами п. 2 розділу VI Інструкції № 449 у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Відповідно до п. 3 розділу VI Інструкції № 449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:

- дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів;

- платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;

- платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у пп. 3, 4, 6 п. 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

При цьому, вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.

Таким чином, аналіз викладених норм свідчить про те, що саме фізичні особи-підприємці, які відповідно до Закону № 2464 є платниками єдиного внеску, зобов`язані самостійно нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19 також зазначив, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

Отже, із вищевикладених положень діючого законодавства слідує, що єдиний внесок нараховується лише щодо платників єдиного внеску, перелік яких визначено у ч. 1 ст. 4 Закону № 2464. При цьому, щодо фізичних осіб-підприємців єдиний внесок нараховується лише за той період, в межах якого особа здійснювала свою діяльність як платник єдиного внеску, тобто була зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності.

Наразі, як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 припинила свою підприємницьку діяльність 31.10.2019 за власним рішенням, про що внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №2038349. Тобто, з 31.10.2019 позивач втратила статус платника єдиного внеску. А отже, мала обов`язок погасити заборгованість щодо тих періодів, в межах яких проводилась підприємницька діяльність, - до 31.10.2019.

Із наявних в матеріалах справи доказів слідує, що відповідний обов`язок позивачем був виконаний та станом на 22.01.2021 жодної заборгованості по єдиному внеску за ОСОБА_1 не рахувалося, про що свідчать листи відповідача від 01.02.2021 №1003/6/02-32-13-03-10 та від 14.06.2022 № 13072/6/02-32-13-03-10.

Натомість, борг в сумі 6336,00 грн. був визначений контролюючим органом 11.01.2022 за фактом повернення позивачу надміру перерахованих коштів в сумі 6336,00 грн. Тобто, правовою підставою для нарахування позивачу заборгованості в зазначеній сумі стало повернення позивачу цієї ж суми в порядку виконання судового рішення від 09.08.2021 у справі № 120/5260/21-а, що вочевидь не є законної підставою виникнення заборгованості тим більше по відношенню до особи, яка втратила на цей час статус фізичної особи-підприємця та платника єдиного внеску.

В даному випадку правова природа цих коштів в сумі 6336,00 грн. уже визначена у рішенні Вінницького окружного адміністративного суду від 09.08.2021 по справі № 120/5260/21-а як кошти, безпідставно сплачені позивачем на виконання вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-8526-17 від 17.12.2018, яка в подальшому була скасована в судовому порядку у відповідній частині в сумі 6336,00 грн. Зазначені обставини згідно ч. 4 ст. 78 КАС України є приюдиційними, а отже додатковому доказуванню не підлягають.

Тобто, факт повернення ОСОБА_1 11.01.2022 зайво перерахованих коштів в сумі 6336,00 грн. за відсутності у останньої станом на цей час заборгованості по єдиному внеску не може вважатися правовою підставою для виникнення в позивача в цей же день нової заборгованості на суму повернутих коштів. Тим більше дані кошти аж ніяк не є доходом позивача від здійснення підприємницької діяльності (яка на той час уже була припинена), так як мають зовсім інший статус.

Враховуючи вищенаведене, у відповідача не було правових підстав для нарахування позивачу єдиного соціального внеску та, відповідно, прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 15.02.2000 № Ф-4307-0228У. А відтак, суд визнає вказану вимогу протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд також при прийнятті рішення враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість основних доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та дій і докази, надані стороною позивача, суд приходить до переконання, що заявлений адміністративний позов є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, у зв`язку з задоволенням позову, судові витрати позивача зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн. підлягають відшкодуванню на її корись за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Що стосується відшкодуванню витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн., то суд зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 КАС України).

Приписами частини 4-6 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас в силу вимог частини 7 статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин 7, 9 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, в тому числі витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги.

Як зазначив Верховний Суд в своїй постанові від 28.12.2020 у справі №640/18402/19 - склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Судом встановлено, що в підтвердження понесення витрат на правничу допомогу до матеріалів позову представником позивача додано копію угоди №08/06/22 про надання правничої допомоги, копію розрахунку вартості виконаних робіт по наданню правничої допомоги від 09.06.2022, копію акта № 1/6/22 приймання-передачі виконаних робіт від 16.06.2022, ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АВ № 1031397 від 16.06.2022 та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю адвокатом Комарем О.Г.

Так, правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні врегульовані Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 5 липня 2012 року N 5076-VI (далі Закон № 5076-VI).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Форма та зміст договору про надання правової допомоги визначається ст. 27 Закону № 5076-VI.

У відповідності до статті 30 Закону N 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Отже, саме договором про надання правової допомоги обумовлюються предмет та обсяг виконаних робіт (наданих послуг), порядок розрахунку за надані послуги, в тому числі і порядок обчислення гонорару адвоката, умови оплати тощо.

Натомість, ознайомившись із долученою до позову копією угоди №08/06/22 від 08.06.2022 про надання правничої допомоги суд встановив, що така угода лише розкриває характер доручення, яке належить виконати адвокату та місце його виконання, а також суму оплати 5000 грн.

Тобто, цієї угодою позивач ОСОБА_1 та адвокат Комар О.Г. визначили лише зміст самого договору представництво інтересів сторони. Натомість жодних умов щодо порядку надання правничої допомоги, її обсягу, порядку та строків проведення розрахунків даною угодою передбачено не було, що позбавляє суд об`єктивно з`ясувати та перевірити зміст та обсяг обумовлених послуг так і порядок розрахунків за такі послуги.

Більше того, як уже наголошувалось судом вище в розумінні положень статтей 134, 139 КАС України відшкодуванню підлягають лише ті витрати, які фактично були понесені стороною або мають бути понесені за наслідками розгляду справи (якщо така умова передбачена самим договором).

В той же час стороною позивача до суду не надано жодних доказів (документів), які б підтверджували фактичну оплату в користь адвоката отриманих послуг правничої допомоги в сумі 5000 грн. Матеріали справи не містять ні банківських квитанцій ні інших розрахункових документів, які б свідчили про проведення позивачем оплати (тобто понесення нею витрат) за правничу допомогу в сумі 5000 грн.

Наявний в матеріалах справи акт № 1/6/22 приймання-передачі наданих послуг від 16.06.2022 містить лише посилання на обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та їх вартість, однак не містить застережень про те, що такі послуги були дійсно оплачені позивачем.

При вирішенні даного питання суд іще раз звертає увагу на положення частини 7 статті 139 КАС України, згідно якої розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Суд враховує, що вимоги частини 7 статті 139 КАС України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, підлягають застосуванню і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати не проводяться. Така правова позиція підтримується Верховним Судом, про що свідчить постанова від 16.04.2019 у справі № 817/1889/17.

Разом із тим при ознайомлені з матеріалами справи судом встановлено, що жодної заяви (чи застереження в тексті самої позовної заяви) про намір подати відповідні докази про понесення витрат на правничу допомогу адвоката з метою відшкодування таких витрат після ухвалення рішення, позивачем чи його представником до закінчення розгляду справи не зроблено.

Отже, в цьому разі суд констатує на відсутності на момент вирішення справи доказів, які б підтверджували понесення позивачем витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 5000 грн. (оплату таких витрат) як і заяви позивача про можливість подання таких доказів після ухвалення рішення.

З урахуванням вказаного, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача витрат пов`язаних із отриманням правової допомоги у зв`язку з ненаданням усіх необхідних доказів, які б підтверджували понесення таких витрат.

Керуючись ст.ст. 73- 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Вінницькій області про сплату боргу (недоїмки) від 15.02.2022 № Ф-4307-0228-У з єдиного внеску в сумі 6336,00 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Вінницькій області.

У відшкодуванні витрат на правничу допомогу відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 14.09.22.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

Відповідач: Головне управління ДПС у Вінницькій області (місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21028, код ЄДРПОУ: ВП 44069150).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович