Справа № 620/2257/22
Суддя: Заяць О.В.
Дата ухвалення: 2022-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2022 року Чернігів Справа № 620/2257/22

Чернігівський окружний адміністративний суд під головуванням судді Заяць О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
У С Т А Н О В И В:
Позивач звернулась до адміністративного суду з позовом, в якому просить:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 13 січня 2022 року №13-22;

- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, громадянку Республіки Азербайджан - Самедову Севду Наріман кизи.

Позовні вимог обґрунтовані тим, що рішенням Державної міграційної служби України від 13.01.2022 №13-22 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач зазначає, що підставою для звернення до відповідача з відповідною заявою було те, що вона зазнавала переслідування зі сторони влади Азербайджанської Республіки за участь в мирних мітингах, тому в подальшому побоюється стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання та політичних переконань. Позивач не погоджується з рішенням відповідача, вважає його незаконним, необґрунтованим, постановленим без повної, всебічної та об`єктивної перевірки наведених позивачем фактичних обставин справи. На переконання позивача відповідачем не дотримано процедури всебічного вивчення перевірки та оцінки наданих шукачем відомостей. Позивач наполягає на тому, що рішення відповідача прийнято без урахування того, що позивач, будучи громадянкою Азербайджанської республіки та перебуваючи за її межами, в Україні, не може і не бажає повернутися у країну свого походження та змушена шукати захисту в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали у неї обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров`я, життя і здоров`я своєї родини, зумовлені побоюваннями стати жертвою переслідувань з політичних причин. Позивач боїться, що коли повернеться, то їй і її сім`ї може загрожувати ув`язнення, довільне затримання та катування, жорстоке та нелюдське поводження, фізичний та психологічний тиск з боку азербайджанської влади.

Ухвалою судді від 16.05.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, позовні вимоги вважає безпідставними та необґрунтованими, просить відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що проживаючи із 2011 року в Україні, позивач жодного разу не звертався із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Лише після затримання працівниками поліції для подальшої екстрадиції, позивач звернувся із такою заявою, та як наслідок, порушив ч. 1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», згідно якої особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державу політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Значна тривалість проміжків часу перебування в Україні та часом звернення із заявою свідчить про відсутність в позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Вказав, що наявні неточності щодо приналежності її сина до членства в партії «Масават». На переконання відповідача, аналіз поведінки позивача вказує на зловживання нею процедурою надання захисту в Україні, що в сукупності вказує на відсутність потреби останньої саме у захисті.

Зазначив, що змістом висновку посадової особи УДМС у Чернігівській області щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.11.2021 повністю спростовуються викладені в позовній заяві твердження, що відповідачем не вивчено та не проаналізовано інформацію, що може бути доказом наявності умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Таким чином, при розгляді заяви позивача ДМС України вивчено матеріали особової справи шукача притулку та досліджено інформацію про країну громадянської належності, у зв`язку з чим, з урахуванням приписів частини першої статті 6 та частини п`ятої статті 10 Закону № 3671-VI суб`єкт владних повноважень правомірно відмовив позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Дослідивши доводи позову, зібрані у справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд встановив таке.

ОСОБА_1 є громадянкою Азербайджанської Республіки, ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження - Азербайджанська Республіка, м. Баку, що підтверджується копією посвідчення особи громадянина Азербайджанської Республіки серії AZE те 06467438.

За національністю - азербайджанка, віросповідання - іслам (шиїзм).

Вперше прибула до України 02.04.2011 законним шляхом, з цього часу фактично проживає в Україні, проте декілька разів виїжджала до Азербайджанської Республіки на нетривалий термін. Останній раз прибула в Україну незаконним шляхом поза пунктами пропуску з території Молдови в березні 2015 року.

Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернулася лише через 6 років після свого останнього прибуття на територію України.

За інформацією Сектору міжнародного поліцейського співробітництва Головного управління Національної поліції в Чернігівській області та Чернігівської обласної прокуратури син позивача ОСОБА_2 за обліками Інтерпол перебуває в міжнародному розшуку за. ініціативи Азербайджанської Республіки з метою арешту та подальшої екстрадиції за вчинення злочинів, передбачених статтями 178.2.4 (крадіжка із заподіянням значної шкоди) та 320.1 (підробка, незаконне виготовлення або збут офіційних документів, державних нагород, печаток, штампів, бланків або використання підроблених документів) Кримінального кодексу Азербайджанської Республіки.

ОСОБА_1 кизи звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до УДМС у Чернігівській області 15 липня 2021 року і того ж дня її заява-анкета була прийнята до розгляду.

Із заявницею проведено 3 співбесіди 21.07.2021, 26.07.2021, 23.09.2021, що підтверджується відповідними протоколами співбесід.

За результатами попереднього розгляду письмової заяви позивача, завідувачем сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УДМС України в Чернігівській області, на підставі заяви-анкети, співбесіди, інформації по країні походження заявника складено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.11.2021 справа № 2021CN0008.

Відповідно до вказаного висновку, заявником не надано жодних доказів та фактів здійснення над нею фізичного насильства, або здійснення будь-якого тиску відповідних органів країни походження, не надала аргументованих пояснень про факти переслідування саме його на батьківщині та доводів щодо відмови країни її громадянської належності захищати її права від дискримінації, переслідувань, не повідомила будь-яких відомостей щодо наявності загрози життю чи здоров`ю їй або членам її сім`ї.

У зв`язку із необґрунтованістю заяви, відсутністю в ній підстав, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», з огляду на що рекомендовано прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянки Азербайджанської Республіки Самедова ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Державною міграційною службою України 13.01.2022 прийнято наказ №13-22 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Азербайджанської Республіки Самедова ОСОБА_3 .

Не погодившись з вказаним рішення, позивач звернулась до суду з даною позовною заявою.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зокрема, як встановлено судом, та вбачається з наявних в матеріалах справи документів, Вперше прибула до України 02.04.2011 законним шляхом, з цього часу фактично проживає в Україні, проте декілька разів виїжджала до Азербайджанської Республіки на нетривалий термін. Останній раз прибула в Україну незаконним шляхом поза пунктами пропуску з території Молдови в березні 2015 року.

Отже, з наведеного вбачається, що позивач більш аніж через 6 років після прибуття на територію України звернувся з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до УДМС у Чернігівській області, та лише після затримання його правоохоронними органами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011року №3671-VI (зі змінами та доповненнями), відповідно до п.п.1, 13 ч.1 ст.1 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч.ч.1, 7 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування об`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення даних спорів.

Статтею 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено порядок попереднього розгляду заяв.

Зі змісту ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вбачається, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначається Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884 (далі - Правила №649).

Відповідно до пункту 3.1 Правил № 649 у разі відсутності підстав для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС:

а) забезпечує можливість для заявника особисто або за допомогою законного представника скласти заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають міститися такі відомості: прізвище, ім`я (імена), по батькові заявника, дані паспорта або іншого документа, що посвідчує особу (у разі його відсутності - зазначені причини, через які він був утрачений), громадянство/підданство, країна постійного проживання, місце та підстави (за наявності) проживання в Україні, місце, час та спосіб перетинання державного кордону України, відомості про членів сім`ї заявника, підписи заявника або законного представника, перекладача (у разі необхідності), дата складання заяви.

Заявник зобов`язаний також надати всі наявні у нього документи та інформацію, що необхідні для обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або зазначити причини, через які ці документи та інформація не можуть бути надані, та повідомити, де такі документи знаходяться чи можуть знаходитися або хто може надати чи підтвердити відповідну інформацію.

У разі неписьменності або через фізичні вади, які унеможливлюють складання заяви особисто заявником, на його прохання заява може бути складена іншою особою, про що робиться відповідний запис на заяві;

б) реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи у журналі реєстрації заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 5);

в) ознайомлює заявника або його законного представника під їхній власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами і обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таке ознайомлення здійснюється мовою, яку розуміє заявник або його законний представник.

Проведення зазначених дій фіксується відповідним протоколом ознайомлення з прийняттям рішення за заявою, правами і обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 6), в якому проставляють власні підписи заявник, його законний представник та перекладач, адвокат, психолог, педагог (за їх наявності);

г) у разі потреби направляє заявника на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України.

Таке обстеження проводиться у разі наявності в уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС обґрунтованого сумніву щодо заявленого віку особи та оформлюється відповідним направленням на обстеження для встановлення віку (додаток 7).

Особі, яка направляється на обстеження з метою встановлення віку, та її законному представнику роз`яснюються причини для такого обстеження та наслідки відмови у його проходженні. У випадку відмови особи пройти обстеження з метою встановлення віку на заяві та в особовій справі заявника робиться відповідна відмітка.

Відмова особи або її законного представника від проходження обстеження з метою встановлення віку є підставою для розгляду матеріалів особової справи цієї особи як повнолітньої;

ґ) заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 8), та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник.

У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, записує за його вказівкою прізвище, ім`я, по батькові та інші про нього дані до встановлення особи, про що зазначається в реєстраційному листку на особу та робиться відповідний запис на заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

д) приймає від заявника на зберігання документи: національний паспорт або інший документ, який посвідчує особу заявника, а також документи, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що оформлюється розпискою (додаток 9);

е) оформлює особову справу згідно з описом документів, що знаходяться в особовій справі заявника (додаток 10);

є) долучає до справи по чотири фотокартки заявника та членів його сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, відомості про яких внесено до заяви, а також інші, передбачені Законом та цими Правилами, документи;

ж) призначає дату та час співбесіди та повідомляє цю інформацію заявникові та його законному представникові (за наявності) під підпис в особовій справі;

з) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Пунктом 4.1 Правил №649 визначено, що під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону.

У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11).

Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності).

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13).

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Відповідно до пункту 4.3 Правил №649 на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з пунктом 4.6 Правил №649 у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття територіальний орган ДМС надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 15), з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень (додаток 16).

Згідно зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими, правдоподібними, та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Між тим, «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 р. №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як з`ясовано судом, та зазначено вище, прибувши до України у 2015 році, позивач лише 15.07.2021 звернулась з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до відповідача, у якій заявниця повідомила про те, що підтримує опозиційну політичну партію «Мусават» та приймала участь у мирних мітингах, ініційованих вказаною партією.

З матеріалів особової справи позивача, вбачається, що позивач під час співбесіди 26.07.2021 позивач повідомила, що в разі повернення до країни громадянської належності вона не має побоювань щодо себе, а тільки за своїх синів (с. 5-6 протоколу співбесіди), що спростовує наведені в її заяві та у позові твердження про наявність загрози її життю та здоров`ю у випадку повернення до Азербайджанської Республіки.

Крім того, за словами позивача, вона не має жодних політичних переконань (с. 6 протоколу співбесіди від 26.07.2021) та ніколи публічно не висловлює і не висловлювала своїх думок з приводу діяльності уряду Азербайджану (с. 2 протоколу співбесіди від 23.09.2021).

Наведене свідчить про невідповідність позивача таким необхідним для надання статусу біженця критеріям, як наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою- переслідувань за ознаками, які вказані в Конвенції, зокрема через політичні погляди.

Відповідно до пояснень позивача, її переслідування в країні громадянської належності розпочалося після її участі разом із сином в опозиційному мітингу, що відбувся в Баку 12.03.2011.

Втім, під час співбесід позивач не змогла логічно й послідовно пояснити причини та спосіб своєї участі у вказаному мітингу з урахуванням відсутності в неї будь-яких політичних переконань і публічних висловлювань щодо діяльності уряду Азербайджанської Республіки.

Твердження позивача про отримання нею пошкодження ока внаслідок дій поліції під час вищезазначеного мітингу також є необґрунтованими, оскільки за її словами за медичною допомогою з цього приводу в країні громадянської належності вона не зверталась, будь-які медичні документи на підтвердження обставин та давності отриманої травми чи докази оскарження нею неправомірних дій працівників правоохоронних органів ані до міграційної служби, ані до суду не надано.

Суд звернути увагу, що після 12.03.2011 позивач та її родина неодноразово безперешкодно у законний спосіб перетинали державний кордон Азербайджанської Республіки, а також безперешкодно мешкали там певні проміжки часу у 2012-2013 і 2014- 2015 роках, що не заперечується самим позивачем.

При розгляді заяви позивача та з врахуванням зібраної інформації працівниками міграційної служби встановлено, що наведена у позовній заяві інформація щодо затримання в Азербайджанській Республіці родичів позивача по обвинуваченню в захопленні влади не підтверджена належними доказами, позивачем під час розгляду її заяви не повідомлялася та не може свідчити про наявність загрози переслідувань безпосередньо для позивача.

Під час перевірки тверджень позивача про політично вмотивоване переслідування її сина встановлено, що у відкритих інформаційних джерелах, зокрема у доповіді авторитетної міжнародної правозахисної організації Amnesty International 2020/21 «Права людини в сучасному світі» від 07.04.2021 відсутня інформація про масову систематичну фальсифікацію кримінальних справ стосовно опозиціонерів; переважно, затримання опозиційних активістів відбувається внаслідок адміністративних правопорушень, таких як організація та участь у несанкціонованих мітингах, непокора поліції, хуліганство тощо, але не за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, що інкримінуються сину позивача і які самі по собі не мають жодного політичного підґрунтя.

Надана сином позивача копія постанови управління поліції Насімінського району щодо проведення операційного розшуку для притягнення звинуваченої особи до слідства в кримінальній справі від 26.01.2012 не може вважатися достовірним доказом політично вмотивованого переслідування позивача та її сина, оскільки оригінал постанови ними наданий не був, а їх адвокат ОСОБА_4 відмовилася повідомити про джерело отримання копії та визнала, що отримала її у незаконний спосіб (с. 7 протоколу співбесіди із сином позивача від 27.10.2021).

Крім того, матеріали екстрадиційної перевірки сина позивача, надані Чернігівською обласною прокуратурою, містять дані лише про його обвинувачення в країні громадянської належності за злочини, що не мають політичного характеру.

Докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні, як у матеріалах справи, так і не були надані до ГУ ДМС України в Чернігівській області при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

До того ж, позивачем не надано також жодних доказів які б свідчили, що вона підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що позивач змушена була прибути до України або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, у матеріалах справи відсутні.

Позивач безперешкодно прибув в Україну із країни громадянського походження на підставі паспорта громадянина Азербайджану, що в свою чергу свідчить про відсутність політичного переслідування, жодних перешкод у виїзді з країни у позивача не було, і періодичні повернення до своєї країни теж свідчать про відсутність про політичні переслідуванні.

Крім цього, судом встановлено, що впродовж 2012-2013 і 2014-2015 років вона неодноразово перетинала кордон Республіки Азербайджан.

Верховний Суд у своїх постановах від 16.02.2018 у справі № 825/608/17, від 07.10.2019 у справі № 440/134/19, від 30.01.2020 у справі № 826/10336/18, від 01.07.2020 у справі № 420/3057/19 зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Суд при розгляді справи вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 56 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженців Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво) наголошується, що переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до правових норм. Особи, котрі втікають від переслідування або покарання за Такі злочини, як правило, не є біженцями.

Вищенаведене свідчить про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між обвинуваченням і розшуком сина позивача в рамках кримінальної справи та його можливим колишнім членством у опозиційній політичній партії.

З огляду на це, є всі підстави дійти висновку, що в разі повернення сина позивача до країни громадянської належності він не зазнає політично вмотивованого кримінального переслідування, а побоювання позивача за можливе притягнення її сина до відповідальності за вчинення злочинів неполітичного характеру не є підставою, за наявності якої їй може бути надано статус біженця.

Враховуючи вищевикладене, оскільки позивач не має жодних політичних переконань, ніколи публічно не висловлювала своєї позиції стосовно діяльності уряду Азербайджанської Республіки, не має побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до країни громадянської належності та не надала жодних належних доказів наявності таких переслідувань чи їх загрози для неї в подальшому, у неї відсутні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосуванні щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Згідно положень статті 15 Директиви 2011/95/EU Європейського Парламенту та Ради ЄС по стандартам для кваліфікації громадян третіх країн або осіб без громадянства в якості бенефіціарів міжнародного захисту, за єдиним статусом для біженців або для осіб, що мають право на додатковий захист (далі - Директива 2011/95/EU), яка співвідноситься з підставами, що визначені пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI серйозна шкода (кваліфікаційна умова додаткового захисту) включає в себе:

- смертну кару або приведення її у виконання;

- тортури, нелюдське або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження;

- серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Разом з тим, відповідно до пункту 35 Директиви 2011/95/EU ризики, яким піддається все населення країни або частина її населення, самі по собі зазвичай не створюють індивідуальної загрози, яку можна було б кваліфікувати як серйозну шкоду.

Згідно з рішенням Комітету ООН проти катувань у справі «Мініані проти Канади» (CAT/C/43/D/331/2007) існування постійної практики брутальних або масових порушень прав людини в тій чи іншій країні не є достатньою підставою для встановлення того, чи буде даній особі загрожувати небезпека після її повернення до цієї країни. Повинні мати місце додаткові фактори, які б свідчили про те, що цій особі буде особисто загрожувати небезпека.

Із узагальненої практики, яка формується у справах Європейського суду з прав людини («М.О. проти Швейцарії», «Зармаєв проти Бельгії»), вбачається, що сама по собі наявність поганих умов не є достатньою для констатування порушення статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - особа повинна довести, що для неї така загроза виникла у зв`язку з індивідуальними обставинами.

Під час розгляду особової справи позивача не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між наявністю певних порушень прав людини в Азербайджанській Республіці та особистою загрозою для життя чи здоров`я позивача.

Також, стосовно позивача відсутні будь-які дані про те, що їй загрожує смертна кара чи приведення її до виконання в країні громадянської належності, тортури чи нелюдське поводження до неї не застосовувались, обставин чи підстав для ймовірності застосування їх до неї в майбутньому також немає.

Крім того, на даний час на території Азербайджанської Республіки відсутні відкриті нелокалізовані збройні конфлікти.

Отже, проаналізувавши матеріали особової справи позивача, індивідуальні обставини та інформацію по країні громадянської належності, ДМС України не встановлено фактів, які б підтверджували можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в Азербайджанській Республіці, або ж серйозної особистої загрози життю, безпеці чи свободі особи з причин загальнопоширеного насильства в умовах збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, а тому підстави для надання їй додаткового захисту у відповідності із пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI відсутні.

Частиною другою статті 5 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи з вищевикладеного можна дійти висновку, що позивач не мала наміру звертатись за захистом в Україні, оскільки із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернулася лише через 6 років з моменту свого останнього прибуття в Україну після затримання її сина працівниками правоохоронних органів.

Пунктами 45, 66 Керівництва встановлено, що особа, яка подала клопотання про отримання статусу біженця, має вказати переконливу причину, чому особисто вона побоюється стати жертвою переслідувань. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати докази цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань відповідно до переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Згідно з пунктом 195 Керівництва, в кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру встановлення статусу біженців (перевіряючий), має оцінити всі доводи і достовірність тверджень заявника.

Відповідно до пунктів 5, 6 Позиції Управління Верховного комісара Організації Об єднаних Націй у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 16.12.1998 встановлено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Обов`язок надати докази на користь висловлених фактів має назву «обов`язок доказування»! У відповідно^ із загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник зобов`язаний довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Досліджуючи наявну судову практику вирішення подібних правових спорів, слід врахувати висновки Вищого адміністративного суду України, викладені в ухвалі від 10.10.2012 у справі № К-41452/10.

Так, колегія суддів Вищого адміністративного суду України прийшла до висновків про відсутність підстав для надання статусу біженця з урахуванням того, що в матеріалах справи відсутні докази чи аргументи, які б підтверджували факт переслідування за ознаками раси, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. В матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про наявність підстав для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а ті, які характеризують загальне положення в країні походження позивача, не містять конкретних відомостей про її утиски

Отже, елементи заяви позивача не мають відношення до критеріїв щодо визначення «біженця» відповідні до Конвенції та «додаткового захисту» згідно із Директивою 2011/95/EU.

Також, заява позивача не відповідає вимогам та критеріям пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу від 29.04.2004 № 2004/83/6 С «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, згідно із якою заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальні спробі обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри

Відповідно до частини першої статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частина перша статті 9 Закону № 3671-VI встановлює, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Частинами одинадцятою та дванадцятою цієї ж статті визначено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Частина перша статті 10 Закону № 3671-VI передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Відповідно до частини п`ятої цієї ж статті за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Змістом висновку посадової особи УДМС у Чернігівській області щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.11.2021 повністю спростовуються викладені в позовній заяві твердження, що відповідачем не вивчено та не проаналізовано інформацію, що може бути доказом наявності умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, при розгляді заяви позивача ДМС України вивчено матеріали особової справи шукача притулку та досліджено інформацію про країну громадянської належності, у зв`язку з чим, з урахуванням приписів частини першої статті 6 та частини п`ятої статті 10 Закону № 3671 -VI, суб`єкт владних повноважень правомірно відмовив позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, судом встановлено, що позивач Самедова Севда Наріман кази не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки є особою стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Зважаючи на розділ 2 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, за результатами проведеної з позивачем співбесіди, матеріалами справи встановлено, що його твердження щодо небезпеки, яка нібито загрожує йому на Батьківщині, є повністю безпідставними, і не мають реального підґрунтя, оскільки позивач звернувся до органу міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках шляхів легалізації. Ним не наведено конкретних фактів щодо обґрунтованості свого побоювання стати жертвою переслідування, як і не надано доказів на підтвердження того, що він зазнавав переслідування в країні походження.

Відповідно до положень Закону України «Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18.03.2004 № 1629-IV метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами 1 та 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Аналіз наведених норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що завданням судочинства є вирішення судом спору з метою ефективного захисту порушеного права.

Згідно з п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Європейським судом з прав людини у рішенні у справі "Trofimchuk проти України", від 28.10.2010 № 4241/03 зазначено, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Крім того, судом враховується, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно з ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до положень ст. 19 Конституції України, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, зважаючи на вище окреслене, суд дійшов висновку, що оскаржуване позивачем рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідає Директивам Європейського Союзу, у тому числі, Директиві щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянств біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту іншими причинами, а також суті захисту, що надається, а відтак, вказане рішення Державною міграційною службою України прийнято на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією, та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову громадянки Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, Київ, 01025), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (вул. Шевченка, 51а, м. Чернігів, 14039) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 13 вересня 2022 року.

Суддя О.В. Заяць