Справа № 640/14718/20
Суддя: Чиркін С.М.
Дата ухвалення: 2022-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 640/14718/20

адміністративне провадження № К/9901/17672/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Чиркіна С.М.,

суддів: Єзерова А.А, Стародуба О.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2021 (головуючий суддя: Василенко Я.М., судді: Ганечко О.М, Кузьменко В.В.) у справі №640/14718/20 за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України, Департаменту захисту економіки Національної поліції України, третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

І. РУХ СПРАВИ

У липні 2020 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 або позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Національної поліції України (далі - НП України або відповідач-1), Департаменту захисту економіки Національної поліції України (далі - відповідач -2), третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - ГУПФУ в м. Києві), в якому просив:

визнати протиправною відмову Департаменту захисту економіки Національної поліції України щодо підготовки та подання до ГУПФУ в м. Києві документів, необхідних для призначення пенсії за вислугу за проходження служби в органах внутрішніх справ ОСОБА_1 , оформлену листом від 24.04.2020 № К-103/39/04-2020;

зобов`язати Національну поліцію України підготувати та подати до ГУПФУ в м. Києві документи, необхідні для призначення пенсії за вислугу років за проходження служби в органах внутрішніх справ ОСОБА_1 відповідно до п. «а» статті 12 Закону України від 09.04.1992 №2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (у редакції чинній на час вступу ОСОБА_1 на службу в органах внутрішніх справ - 15.09.2004; далі - Закон №2262-XII).

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.12.2020 позов задоволено частково:

визнано протиправною відмову Департаменту захисту економіки Національної поліції України щодо підготовки та подання до ГУПФУ в м. Києві документів для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугою років;

зобов`язано Національну поліцію України підготувати та направити до ГУПФУ в м. Києві документи, у відповідності до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії, що затверджений постановою Правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 №3-1 (далі - Порядок №3-1), необхідні для призначення позивачу пенсії за вислугою років.

В задоволенні решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2021 рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.12.2020 і ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, у якій просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

IІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою Верховного Суду від 31.05.2021 відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 13.09.2022 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 27.11.2019 № 395 майора поліції ОСОБА_1 , старшого оперуповноваженого міжрайонного відділу № 5 (м. Київ) управління захисту економіки у місті Києві, звільнено зі служби в поліції за пунктом 4 (у зв`язку із скороченням штатів або переведенням організаційних заходів) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Позивач звернувся із заявою до Національної поліції України щодо підготовки та подання до пенсійного органу документів, необхідних для призначення пенсії за вислугу років.

Листом від 24.04.2020 №К-103/39/04-2020 Департамент захисту економіки Національної поліції України повідомив позивача про відсутність підстав для оформлення розрахунку вислуги років для призначення пенсії, підготування додаткових пенсійних документів та подання їх до органу, що призначає пенсію. Відмова вмотивована відсутністю календарної вислуги років у мінімально визначеному Законом №2262-XII розмірі, що становить 24 календарних роки та 6 місяців і більше. Зазначено, що на момент звільнення зі служби в поліції (02.12.2019), вислуга років ОСОБА_1 у календарному обчисленні становить 15 років 02 місяці 18 днів.

Вважаючи свої права та інтереси порушеними, позивач звернувся із цим позовом до суду.

ІV. АРГУМЕНТИ СТОРІН

На обґрунтування позовних вимог позивач стверджує, що має достатню вислугу років для призначення пенсії за вислугу років, проте відповідачі ухиляються від обов`язку підготувати на направити до пенсійного органу документи, необхідні для її призначення. Стверджує, що зміст та обсяг досягнутих ним соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняття нових законодавчих актів. За таких обставин наполягає, що застосуванню до спірних правовідносин підлягає норма статті 12 Закону №2262-XII, що діяла на момент вступу позивачем на службу. За твердженнями позивача, зміна правового регулювання у питаннях, пов`язаних із реалізацією права на соціальний захист у бік збільшення вислуги років, необхідної для призначення пенсії, безумовно звужує його права.

Відповідачі позов не визнали. Стверджують, що обов`язковою умовою для отримання права на призначення пенсії є наявність саме календарної вислуги років у мінімально визначеному законом розмірі. Водночас у позивача недостатньо вислуги років, у календарному обчисленні, для оформлення документів, необхідних для призначення пенсії. Також відповідач-1 зазначає, що застосуванню до спірних правовідносин підлягає та правова норма, що діє на момент реалізації особою права на соціальний захист.

V. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що виключно органи Пенсійного фонду України уповноважені приймати рішення про призначення або відмову у призначенні пенсії тим категоріям осіб, на яких розповсюджується дія Закону №2262-XII. Натомість на відповідачів, у випадку вирішення питання про призначення пенсії у відповідності до вимог Закону №2262-XII, покладено лише функції щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсію, необхідних для призначення пенсії документів. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про невідповідність відмови відповідачів у оформленні позивачу документів, для призначення пенсії за вислугу років, з підстав відсутності необхідної вислуги років. Одночасно з цим місцевий суд констатував, що заявником подано усі необхідні документи, оформлені відповідно до вимог Порядку №3-1.

З врахуванням встановлених у цій справі обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання НП України підготувати та направити до ГУПФУ в м. Києві документи, необхідні для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугою років

Апеляційний суд дійшов протилежного висновку. Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не має права на призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту «а» статті 12 Закону №2262-XII, позаяк на день його звільнення вислуга років у календарному обчисленні склала 15 років 02 місяці 18 днів з необхідних 24 календарних років та 6 місяців і більше. Апеляційний суд констатував, що для отримання права на призначення пенсії за вислугу років обов`язковою умовою є наявність саме календарної вислуги років у мінімально визначному Законом розмірі. До цієї вислуги зарахування стажу роботи у пільговому обчисленні законом не передбачено.

Вирішуючи спір у цій частині апеляційний суд послався на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 27.03.2018 у справі №295/6301/17, від 19.09.2018 у справі №725/1959/17, від 22.11.2018 у справі №161/4876/17, від 22.01.2019 у справі №295/10742/16-а, від 27.02.2019 у справі №295/6454/17, від 10.07.2019 у справі №299/509/15-а, від 25.07.2019 у справі № 806/1402/16.

Одночасно із цим, з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 28.11.2018 у справі № 537/1980/16-а, суд апеляційної інстанції зазначив, що саме уповноважені структурні підрозділи здійснюють перевірку поданих звільненими зі служби особами заяв про призначення пенсії, здійснюють обчислення вислуги років для призначення пенсії і встановлюють наявність підстав для її призначення. Після цього такий орган законодавчо наділений компетенцією направити подання про призначення пенсії за вислугу років до територіального органу ПФУ або відмовити у такому поданні.

VІ. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судом апеляційної інстанції неповно з`ясовані обставини справи, що призвело до помилкового скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції. В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник посилався на те, що право на пенсію за вислугу років не ставиться в залежність від наявності виключно календарної вислуги, а при призначенні пенсії згідно із пунктом «а» статті 12 Закону №2262-ХІІ має бути також врахована вислуга років у пільговому обчисленні. При ухваленні судового рішення, скаржник просить касаційний суд взяти до уваги вже сформовану Верховним Судом у постановах від 03.03.2021 у справі №805/3923/18-а та від 04.04.2021 у справі №480/4241/18 правозастосовчу практику у спірних правовідносинах.

Відповідач-1 подав відзив на касаційну скаргу, у якому із посиланням на законність та обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції просить відмовити у задоволенні касаційної скарги і залишити оскаржуване судове рішення без змін. В обґрунтування своєї позиції відповідач 1, із посиланням на Постанову Уряду від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей (далі - Порядок №393), наголосив, що пенсія за вислугу років призначається за наявності календарної, а не загальної чи пільгової вислуги років.

Також відповідач-1 вважає, що правовідносини у справах №805/3923/18-а та №480/4241/18 не є релевантними до обставин цієї справи.

Відповідач-2 у відзиві на касаційну скаргу зазначив, що саме уповноважені структурні підрозділи здійснюють перевірку поданих звільненими зі служби особами заяв про призначення пенсії, здійснюють обчислення вислуги років для призначення пенсії і встановлюють наявність підстав для її призначення. Стверджує, що пенсія за вислугу років призначається за наявності календарної, а не загальної чи пільгової вислуги років. Одночасно із цим зазначає, що навіть сумарна календарна і пільгова вислуга років позивача не надає йому права на призначення пенсії за вислугу років згідно із пунктом «а» статті 12 Закону №2262-XII.

Згодом від відповідача-2 надійшли додаткові письмові пояснення, у яких останній вказує на те, що з метою усунення протилежних тлумачень, уникнення різних позицій державних органів, судів та суб`єктів, якими здійснюється обрахунок календарної вислуги років для призначення пенсій відповідно до Закону №2262-XII та Порядку №393, Уряд прийняв постанову від 16.02.2022 №119 (набула чинності 19.02.2022), якою вніс відповідні зміни до Постанови №393.

На думку відповідача 2, внаслідок зміни правового регулювання, обчислення календарної вислуги років поліцейським для призначення пенсій проводиться без урахування пільгової вислуги років.

На переконання відповідача-2, посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду, сформовану у справах №805/3923/18-а та №480/4241/18, є недоцільним, оскільки така правова позиція сформована без врахування змін, внесених постановою Уряду від 16.02.2022 №119.

Скаржник скористався своїм процесуальним правом та подав на додаткові пояснення відповідача-2 власні письмові пояснення, у яких з посиланням на принцип незворотності дії нормативно-правового акту у часі стверджує про необґрунтованість аргументів Департаменту щодо доцільності застосування до цих правовідносин норм правового акту, якого не існувало на момент виникнення цього спору.

VІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги, правильність застосування судами норм матеріального права та дійшов таких висновків.

Статтею 102 Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію» визначено, що пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом №2262-ХІІ.

Умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб визначено Законом №2262-ХІІ.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 1-2 Закону №2262-ХІІ право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог частини п`ятої статті 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби): особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, співробітники Служби судової охорони, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.

Відповідно до пункту «а» статті 12 Закону №2262-ХІІ (у редакції Закону від 04.04.2006 №3591-IV) пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б» - «д» статті 12 цього Закону, незалежно від віку в разі, якщо вони мають на день звільнення зі служби вислугу 20 років і більше, за винятком осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону.

1 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України №3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», яким пункт «а» статті 12 Закону №2262-ХІІ викладено в іншій редакції, відповідно до якої, з наступними змінами, пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д», «ж» статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки та 6 місяців і більше.

Отже, якщо особа звільнена зі служби у період з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року і має намір реалізувати своє право на призначення пенсії за вислугу років, то відповідно така на день звільнення зі служби повинна мати вислугу 24 календарних роки та 6 місяців і більше.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивача звільнено зі служби на підставі наказу Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 27.11.2019 № 395 з 02.12.2019. Відповідно до інформації, зазначеній у цьому наказі, станом на день звільнення зі служби стаж служби в поліції складає 15 років 02 місяці 18 днів; вислуга років на пільгових умовах - 04 роки 02 місяці 28 днів.

Таким чином, для реалізації позивачем права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» статті 12 Закону №2262-ХІІ у останнього на день звільнення зі служби повинна бути вислуга 24 календарних роки та 6 місяців і більше.

Одночасно із цим колегія суддів зазначає, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019 № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Правова визначеність як елемент верховенства права не передбачає заборони на зміну нормативно-правового регулювання. На думку Конституційного Суду України, особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Однак очікування осіб не можуть впливати на внесення змін до законів та інших нормативно-правових актів (абзац 4 п. 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22.05.2018 № 5-р/2018).

Конституційний Суд України звертав увагу на те, що законодавець, змінюючи відносини у сфері пенсійного забезпечення з метою удосконалення соціальної політики держави шляхом перерозподілу суспільного доходу, не може убезпечити людину від зміни умов її соціального забезпечення. Зміни у цій сфері мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019).

Застосовуючи ці загальні підходи в контексті обставин справи, колегія суддів зазначає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма, яка діє на момент реалізації позивачем права на пенсію, а отже відхиляє доводи позивача про те, що до спірних правовідносин слід застосовувати правову норму, що діяла на час вступу ним на службу.

З цих же підстав, колегія суддів відхиляє доводи відповідача-2 про те, що вирішуючи цей спір необхідно врахувати зміни у правовому регулюванні щодо обчислення вислуги років, внесені постановою Уряду від 16.02.2022 №119, що набули чинності з 19.02.2022.

Ключовим питанням у цій справі є питання зарахування до вислуги років, що дає право на пенсію на підставі пункту «а» статті 12 Закону №2262-ХІІ стажу роботи у пільговому обчисленні.

Згідно із статтею 17-1 Закону №2262-ХІІ порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначених вимог Закону №2262-ХІІ Кабінетом Міністрів України затверджено Порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей (Постанова від 17.07.1992 №393).

Так, Верховний Суд у постановах від 27 березня 2018 року у справі №295/6301/17, від 10 липня 2019 року у справі № 1840/3347/18, від 22 серпня 2019 року у справі №295/7220/16-а, від 30 вересня 2019 року у справі №360/1432/19 та від 27 березня 2020 року у справі №569/727/17, від 23 червня 2020 року у справі №750/10827/16-а, від 20 січня 2021 року у справі №620/509/19 викладав висновок про те, що задля отримання права на призначення пенсії обов`язковою умовою є наявність саме календарної вислуги років у мінімально визначеному законом розмірі. До цієї вислуги зарахування стажу роботи у пільговому обчисленні законом не передбачено.

Водночас, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постанові від 03.03.2021 у справі 805/3923/18-а відступив від правових висновків, викладених, зокрема, у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі №725/1959/17, від 27 березня 2018 року у справі №295/6301/17 і з метою приведення судової практики до єдиного тлумачення та застосування норм Закону N 2262-XII у частині призначення пенсії за вислугу років, зробив висновок про те, що основним актом, на підставі якого здійснюється обчислення періоду проходження військової служби для зарахування його до стажу є Закон N2262-XII. Пільгове обчислення періоду проходження військової служби є похідним від визначальної підстави і може визначатись іншими підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема, Постановою №393. Можливість пільгового обчислення вказаного періоду пов`язується, насамперед, зі спеціальним статусом, якого особи набули в результаті виконання відповідної роботи, яка визначена у законодавчому порядку.

У постанові Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14.04.2021 у справі №480/4241/18 Верховний Суд дійшов висновку про те, що передбачена Порядком №393 можливість пільгового зарахування окремих видів служби спрямована на реалізацію Закону №2262-ХІІ і положенням цього Закону не суперечить.

Зважаючи на викладене, висновок суду апеляційної інстанції про те, що визначальною для набуття права на призначення пенсії за вислугу років є саме календарна вислуга років є помилковим, адже цей висновок ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Така правова позиція щодо застосування норм права у аналогічних правовідносинах відповідає практиці Верховного Суду, викладеній зокрема у постанові від 27.07.2022 у справі № 766/4549/17 та інших.

Разом з цим, питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №2262-ХІІ, крім пенсій військовослужбовцям строкової служби та членам їх сімей, врегульовано, зокрема, Порядком №3-1, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до абзацу 1 пункту 1 Порядку №3-1 заяви про призначення пенсії за вислугу років особам, звільненим зі служби, які мають право на пенсію згідно із вищезазначеним Законом, подаються цими особами до головних управлінь Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, м. Києві та Севастополі (далі - органи, що призначають пенсії) через уповноважені структурні підрозділи Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства надзвичайних ситуацій України, Міністерства інфраструктури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної прикордонної служби України, Державної податкової служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державної інспекції техногенної безпеки України (далі - міністерства та інші органи). Міністерства та інші органи, їх територіальні підрозділи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі визначають уповноважені структурні підрозділи, на які за їх рішенням покладаються функції щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсії, необхідних для призначення пенсії документів (далі - уповноважені структурні підрозділи).

Відповідно до положень Порядку № 3-1 на уповноважені структурні підрозділи міністерств та відповідних служб покладено функції щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсії, необхідних для призначення пенсії документів.

Пунктами 12 і 13 Порядку № 3-1 визначено, що уповноважений структурний підрозділ у 10-денний термін з дня одержання заяви про призначення пенсії оформляє всі необхідні документи і своє подання про призначення пенсії (додаток 2), ознайомлює з ним особу, якій оформлюється пенсія, і направляє до органу, що призначає пенсії за місцем проживання особи.

Уповноважений структурний підрозділ надає допомогу особі в одержанні відсутніх на момент подання заяви документів для призначення пенсії.

У разі, якщо підготовлені не всі необхідні для призначення пенсії документи, подаються наявні документи, а документи, яких не вистачає, подаються додатково в строки, визначені пунктом 6 цього Порядку.

Копії документів, необхідних для призначення пенсії, що подаються уповноваженими структурними підрозділами до органів, що призначають пенсії, мають бути завірені цими уповноваженими структурними підрозділами в установленому порядку.

Копії документів, необхідних для призначення пенсії, що подаються безпосередньо заявниками до органів, що призначають пенсії, завіряються органами, що призначають пенсії.

З аналізу вказаних правових норм вбачається, що на Національну поліцію України, у випадку вирішення питання про призначення пенсії у відповідності до Закону №2262-ХІІ, покладено функції щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсію, необхідних для призначення пенсії документів.

Одночасно із цим, суд першої інстанції констатував, що заявником подано усі необхідні документи, оформлені відповідно до вимог Порядку №3-1.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 07.09.2021 у справі № 761/28991/17 та від 22.06.2022 у справі №761/29252/17.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що відповідачі ненадавши до Пенсійного органу документи, необхідні для призначення позивачеві пенсії діяли протиправно.

За наведеного правового регулювання та встановлених у справі обставин, суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позову, натомість суд апеляційної інстанції помилково скасував законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

VІІІ. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

За правилами статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 345, 349, 352, 355, 356, 359 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі №640/14718/20 скасувати.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.12.2020 у справі №640/14718/20 залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду: С. М. Чиркін

А. А. Єзеров

О. П. Стародуб