Справа № 640/3051/21
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2022-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення

06 вересня 2022 року м. Київ № 640/3051/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., при секретарі судового засідання Олійник К.С., розглянувши у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника заяву ОСОБА_1 про зміну способу виконання рішення суду в адміністративній справі № 640/3051/21 за позовом

ОСОБА_1

до Господарського суду Київської області,

Державної судової адміністрації України

про визнання протиправною бездіяльності та стягнення недоотриманої суддівської винагороди,

у судове засідання сторони прибув представник позивача, відповідачі не з`явились, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач) адреса: АДРЕСА_1 до Господарського суду Київської області (надалі - відповідач 1), адреса: 01032, місто Київ, вулиця Симона Петлюри, будинок 16/108, Державної судової адміністрації України (надалі - відповідач 2), адреса: 01601, місто Київ, вулиця Липська, будинок 18/5, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Господарського суду Київської області щодо нездійснення нарахування, а Державної судової адміністрації України щодо нездійснення виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди, обчисленої на підставі статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, у період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно;

- зобов`язати Господарський суд Київської області вчинити дії, а саме зобов`язати Господарський суд Київської області нарахувати суддівську винагороду ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно у розмірі, який встановлений статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», без врахування обмежень, які встановлені Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2010 року № 553-ІХ;

- стягнути з бюджетної програми за кодом програмної класифікації видатків 501150 - «виконання рішень судів на користь суддів та працівників», розпорядником якої є Державна судова адміністрація України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) суму недоотриманої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 209 305 (двісті дев`ять тисяч триста п`ять) грн 78 коп.

Підставами позову вказано порушення суб`єктом владних повноважень прав позивача внаслідок не повної виплати суддівської винагороди.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року, яке набрало законної сили 21 липня 2021 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Господарського суду Київської області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення недоотриманої суддівської винагороди задоволено: визнано протиправною бездіяльність Господарського суду Київської області щодо нездійснення нарахування, а Державної судової адміністрації України щодо нездійснення виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди, обчисленої на підставі статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, у період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно; зобов`язано Господарський суд Київської області нарахувати суддівську винагороду ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно у розмірі, який встановлений статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», без врахування обмежень, які встановлені Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2010 року № 553-ІХ; стягнено з бюджетної програми за кодом програмної класифікації видатків 501150 - «виконання рішень судів на користь суддів та працівників», розпорядником якої є Державна судова адміністрація України (адреса: 01601, місто Київ, вулиця Липська, будинок 18/5, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) суму недоотриманої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 209 305 (двісті дев`ять тисяч триста п`ять) грн 78 коп.; допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Державної судової адміністрації України (адреса: 01601, місто Київ, вулиця Липська, будинок 18/5, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) недоотриманої суддівської винагороди в частині розміру суддівської винагороди у межах суми стягнення за один місяць, а саме за серпень 2020 року у розмірі 56 812,50 грн.

Надалі, на адресу Окружного адміністративного суду міста Києва від представника ОСОБА_1 надійшла заява про зміну способу та порядку виконання судового рішення у адміністративній справі № 640/3051/21 за позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Київської області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення недоотриманої суддівської винагороди, в якій позивач просить суд:

- змінити спосіб та порядок виконання Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва, зазначений у пункті 4 його резолютивної частини, на: «Стягнути з Господарського суду Київської області (адреса: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 16/108; ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) суму недоотриманої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 209 305 (двісті дев`ять тисяч триста п`ять) грн 78 коп.».

В обґрунтування вказаної вище заяви про зміну способу виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року у справі № 640/3051/21 позивач зазначив, що Окружним адміністративним судом міста Києва були видані виконавчі листи про стягнення 56 812,50 грн (у межах суми стягнення за один місяць), а згодом - 209 305,78 грн (у межах всієї суми недоотриманої суддівської винагороди). Виконавчий лист про стягнення 56 812,50 грн знаходиться на виконанні в Державній казначейській службі України (надалі - «Казначейство») з 21 травня 2021 року, а виконавчий лист про стягнення всієї суми заборгованості у розмірі 209 305,78 грн з 09 листопада 2021 року.

Водночас, позивач зазначає, що незважаючи на вище викладене, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва на даний час досі невиконане.

В свою чергу, позивач у поданій заяві зазначає, що у відповіді № 5-11-11/20814 від 11 жовтня 2021 року на адвокатський запит від 04 жовтня 2021 року Казначейство повідомило, що у Державної судової адміністрації відсутні бюджетні асигнування для виконання виконавчого листа за бюджетною програмою 501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників», у зв`язку з чим рішення у цій частині взято на облік за бюджетною програмою «Заходи щодо виконання рішення суду, що гарантовані державою».

Також, у відповіді № 5-11-11/905 від 14 січня 2022 року на адвокатський запит від 15 грудня 2021 року Казначейство повідомило, що виконавчий лист щодо позивача не виконано за рахунок коштів, які передбачено за відповідною програмою, через недостатність коштів. У зв`язку з неможливістю виконати виконавчий лист протягом двох місяців з рахунків боржника «Державної судової адміністрації», казначейством взято виконавчий лист на облік за додатковою програмою.

У своїй останній відповіді Казначейство з-поміж іншого також зазначило, що Законом України «Про державний бюджет України на 2022 рік» за додатковою програмою передбачено 100,00 млн. грн, при тому що станом на 14 січня 2022 року у казначейства на рахунках обліковується невиконаних виконавчих документів на суму 145,28 млн. (перша черга) та 176,22 млн. (друга черга). Окрім того, Казначейство повідомило, що сума заборгованості не є сталою, оскільки очікується надходження нових виконавчих листів, зокрема за першою чергою.

Щодо необхідності змінити спосіб і порядок виконання рішення в даному випадку позивач зазначає, що відповідно до пункту 4 резолютивної частини рішення було стягнуто з бюджетної програми за кодом програмної класифікації видатків 501150 - «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників», розпорядником якої є Державна судова адміністрація, на користь заявника суму недоотриманої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 209 305,78 грн.

В свою чергу, беручи до уваги викладені вище обставини, позивач пропонує змінити спосіб і порядок виконання рішення, зазначений у пункті 4 резолютивної частини рішення, вилучивши з нього посилання на бюджетну програму за кодом програмної класифікації видатків 501150 - «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників», розпорядником якої є Державна судова адміністрація та передбачивши, що кошти мають бути стягненні з Господарського суду Київської області.

При цьому, позивач зазначає, що пропоновані зміни не змінюють саму суть рішення та повністю відповідають чинному законодавству.

На підставі викладених вище обставин, позивач просить суд на підставі приписів норм статті 378 Кодексу адміністративного судочинства України просить суд змінити спосіб виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року у адміністративній справі № 640/3051/21.

Представником відповідача-2, не погоджуючись з аргументами та доводами представника позивача, було подано відзив в якому останній зазначає, що позиція ОСОБА_1 , викладена в заяві про зміну способу і порядку виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року, необґрунтованою, та такою що не підлягає задоволенню, в підстави чого останнім було вказано, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року у справі № 640/3051/21 повинно здійснюватися за рахунок коштів з бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів" Державною казначейською службою України, як і прописано в самому рішенні, а тому підстави для зміни способу виконання відсутні.

Крім того, представник відповідача-2 зауважив, що якщо вищезазначене рішення буде виконуватися за рахунок коштів, які виділенні Господарському суду Київської області, це може призвести до заборгованості суду перед іншими працівниками.

На підставі викладених обставин, представник відповідача-2 просив суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні поданої заяви.

У судове засідання 06 вересня 2022 року з`явився представник позивача, який підтримав викладену в поданій заяві позицію та просив суд задовольнити вимоги такої заяви шляхом зміни способу і порядку виконання рішення суду.

Представники відповідачів у вказане судове засідання не з`явились, хоча про дату, час та місце розгляду заяви про зміну способу виконання рішення суду були повідомлені належним чином.

Розглянувши вказану вище заяву про зміну способу виконання судового рішення, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до приписів частини 2 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно зі статтею 370 Кодексу адміністративного судочинства України та статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

З вищевикладеного вбачається, що рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи. Це забезпечується, в першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Судовий контроль у формі зобов`язання подати звіт, також є формою забезпечення виконання судових рішень.

Пунктом 2 мотивувальної частини рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012 Конституційний Суд України неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Відповідно до пункту 3 мотивувальної частини рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012 Конституційний Суд України зазначено, що невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Керуючись вищевикладеним можна прийти до висновку, що невиконання судового рішення, яке набуло законної сили, або надання йому переоцінки суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності.

Аналогічний висновок сформульований Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18 жовтня 2018 року у справі № 638/643/17, від 18 квітня 2019 року у справі № 808/2291/16, від 21 листопада 2019 року у справі № 344/8720/16-а, від 29 листопада 2019 року у справі № 805/5043/15-а, від 20 лютого 2020 року у справі № 15/6834/15 та від 18 лютого 2022 року у справі № 520/3601/19.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому суд, у відповідності до висновків Верховного Суду наголошує, що в адміністративному судочинстві обов`язковість виконання судового рішення має особливо важливе значення, оскільки, виходячи із завдань адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, судовий захист може вважатися ефективним лише за умови своєчасного та належного виконання судового рішення, зазвичай, боржником в якому є держава в особі її компетентних органів, а тому, адміністративні суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші пов`язані процесуальні засоби, повинні максимально сприяти реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.

Також зазначає, що відповідно до статті 24 Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони (Угоду ратифіковано із заявою Законом № 1678-VII від 16 вересня 2014 року) сторони домовились надалі розвивати судове співробітництво у цивільних та кримінальних справах, повною мірою використовуючи відповідні міжнародні і двосторонні документи та ґрунтуючись на принципах юридичної визначеності і праві на справедливий суд.

Крім того, у доповіді, схваленій Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року), зазначається, що принцип юридичної визначеності є істотно важливим для питання довіри до судової системи та верховенства права. Він є істотно важливим також і для плідності бізнесової діяльності, з тим щоб генерувати розвиток та економічний поступ (пункт 44).

Суд також враховує сформовані та вже усталені позиції Європейського суду з прав людини стосовно виконання судових рішень, які полягають у наступному: право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції («Шмалько проти України», заява № 60750/00, пункт 43). Суд також виходить з того, що важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень протоколу («Бурдов проти Росії», заява № 589498/00, пункт 34).

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Hornsby v. Greece» (заява № 18357/91, пункт 40), «Деркач та Палек проти України» (заяви № 34297/02 та № 39574/02, пункт 18): право на суд, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін; ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок; право на звернення до суду також передбачає практичне виконання остаточних, обов`язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні; виконання судового рішення, яке набрало законної сили підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок («Immobiliare Saffi v. Italy», заява № 22774/93, пункт 74).

Відповідно до пункту 34 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бурдов проти Росії» (заява № 589498/00), пункту 52 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено пунктом 1 статті 1 Першого протоколу. Крім того, у пункті 33 рішення ЄСПЛ «Сокур проти України» (заява № 29439/02) зазначено про те, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Аналогічний підхід був застосований Верховним Судом у постанові від 01 червня 2022 року у справі № 640/25836/20.

З огляду на вищевказане, суд зазначає, що рішення суду у справі № 640/3051/21, яке набрало законної сили, підлягало до виконання уповноваженим органом у повному обсязі.

Відповідно до частин 2, 4 статті 372 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Згідно з положеннями частини 1 статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В частині 1 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» йдеться про те, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини 1 статті 378 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який розглядав справу як суд першої інстанції за заявою стягувача може встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Частина 3 статті 378 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Отже, під зміною способу і порядку виконання рішення слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення у разі неможливості його виконання у встановленими раніше порядку і способом. Змінюючи спосіб і порядок виконання судового рішення, суд не може змінювати останнє по суті.

Поняття спосіб і порядок виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, що встановлено Кодексом адміністративного судочинства України. Під зміною способу і порядку виконання рішення слід розуміти вжиття адміністративним судом нових заходів для реалізації рішення. Ці заходи повинні забезпечити виконання конкретного судового рішення і не поширюватися на відносини, які виникли після його ухвалення.

Суд, аналізуючи норми статті 378 Кодексу адміністративного судочинства України у системному зв`язку із нормами, які гарантують право на судовий захист і передбачають форми й способи його реалізації, прийшов до висновку, що в контексті спірних правовідносин обставини, якими обґрунтовується необхідність зміни способу і порядку виконання судового рішення, не можуть бути підставами для такої зміни, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не може бути змінений на стадії виконання судового рішення і поза межами судового розгляду позову по суті.

Суд звертає увагу, що зазначена правова норма Кодексу адміністративного судочинства України має на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами її застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, якщо на момент виконання такого рішення виникли певні труднощі щодо його виконання у встановленими раніше порядку і способом.

Наявність у Кодексі адміністративного судочинства України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову.

До відповідного правового висновку дійшов Верховний Суду у постанові від 27 липня 2022 року у справі № 540/606/20.

Судом встановлено, що в даному випадку має місце невиконання судового рішення встановленим раніше способом та порядком.

Тобто, в разі залишення без змін порядку та способу виконання судового рішення, позивач фактично залишиться в ситуації, коли його порушене право не буде відновлено в дійсності, а судове рішення залишиться без виконання.

При цьому, судом враховано, що згідно рішення Окружного адміністративного суду міста Києва було встановлено порушення прав позивача (ненарахування та невиплата суддівської винагороди), що відбулося саме в результаті бездіяльності Господарського суду Київської області, в результаті чого, зобов`язано саме Господарський суд Київської області вчинити дії для відновлення порушеного права позивача. Натомість щодо стягнення недоотриманої суддівської винагороди саме з бюджетної програми за кодом програмної класифікації видатків 501150 - «виконання рішень судів на користь суддів та працівників», розпорядником якої є Державна судова адміністрація України (), як способу виконання судового рішення, що був визначений позивачем та застосований судом для відновлення порушених прав позивача, на практиці він призвів до невиконання судового рішення, істотно ускладнивши для позивача його виконання, залишивши позивача не лише без виконання судового рішення, а й позбавляючи його можливості в такий спосіб взагалі його виконати у встановлені законодавством строки, після спливу яких примусове виконання якого взагалі буде фактично унеможливлене, в результаті чого, відновлення порушених прав заявника на практиці не відбудеться, а судове рішення, що набрало законної сили, як спосіб захисту порушених прав виявиться неефективним, що є неприпустимим в правовій державі.

Як вже було встановлено вище, позивач у поданій до суду заяві просить суд змінити спосіб та порядок виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва, зазначений у пункті 4 його резолютивної частини, на «Стягнути з Господарського суду Київської області (адреса: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 16/108; ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) суму недоотриманої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 209 305 (двісті дев`ять тисяч триста п`ять) грн 78 коп.».

Суд звертає увагу, та як вже було встановлено вище, приписи статті 378 Кодексу адміністративного судочинства України передбачають зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення, яке ухвалено судом у справі, а саме резолютивної частини рішення, яка містить висновки суду по суті позовних вимог.

Зокрема, виходячи з аналізу рішення суду та обґрунтувань поданої позивачем заяви, суд зазначає, що заявник фактично пропонує змінити спосіб і порядок виконання рішення суду від 29 квітня 2021 року, зазначений у пункті 4 його резолютивної частини, вилучивши з нього посилання на Основну програму (бюджетну програму за кодом програмної класифікації видатків 501150 - «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників», розпорядником якої є ДСА) та передбачивши, що кошти мають бути стягненні з Господарського суду Київської області, що на переконання суду не змінює суті мотивувальної частини рішення суду.

Так, у відповідності до абзацу 3 пункту 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 встановлено, що у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється за цією бюджетною програмою.

Разом з тим, згідно ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, і лише в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до статті 7 КАС суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Отже, з огляду на визначені в частині третій статті 7 КАС України загальні засади пріоритетності законів над підзаконними актами, стаття 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" підлягає першочерговому застосуванню, аніж абзац 3 пункту 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845.

Така правова позиція була в черговий раз підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 9 червня 2022 року у справі №520/2098/19 (провадження 11-325апп21).

Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі нормативно-правові акти не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12 березня 2019 року, 10 березня 2020 року справи №№913/204/18, 160/1088/19, відповідно).

Така ж правова позиція була неодноразово викладена й у постановах Верховного Суду України, зокрема у постанові від 10 лютого 2016 року у справі №537/5837/14-а, де суд зазначив, що, керуючись принципом законності та виходячи із визначених у частині четвертій статті 9 КАС (у редакції, чинній на час прийняття судових рішень) загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, для визначення розміру разової грошової допомоги учасникам бойових дій у 2014 році слід застосовувати не постанову КМУ, а закон.

Отже, з урахуванням вимог статті 7 КАС України, суди у період чинності відповідних норм постанови КМУ повинні застосовувати вищестоящий Закон (безвідносно до того, чи скасовані ці норми судом), хоч ці норми й не були скасовані на момент спірних правовідносин.

Тобто, законом, як юридичним актом вищестоящої сили, щодо виконання судових рішень передбачено в цьому випадку для стягувача інший порядок виконання судового рішення про стягнення заборгованості із суду, ніж Порядком № 845, а саме шляхом списання коштів первісно з рахунків боржника, і лише в разі їх нестачі, можливо застосувати безспірне списання коштів з окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду.

Крім того, суд зауважує, що позивач звертаючись до суду з заявою про зміну порядку та способу виконання рішення суду не просить суд зобов`язувати здійснювати безспірне списання коштів на його користь, в той же час, останній просить суд навпаки змінити спосіб і порядок виконання судового рішення шляхом стягнення з Господарського суду Київської області на користь ОСОБА_1 суму недоотриманої суддівської винагороди, при цьому не вказуючи про безспірне стягнення таких коштів.

На переконання суду таке формулювання способу і порядку виконання судового рішення підлягає до загального виконання у вищестоящому порядку.

Відповідно до приписів статті 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (надалі - Закон України «Про судоустрій і статус суддів») встановлено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України. Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА. Видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та ДСА визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку. Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України не можуть бути скорочені в поточному фінансовому році.

Відповідно до частини 1 статті 151 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Згідно з підпунктом 16 пункту 4 Положення про Державну судову адміністрацію України, відповідно до покладених на неї завдань здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції (крім Верховного Суду України та вищих спеціалізованих судів), Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, ДСА України та її територіальних управлінь.

Отже, виходячи з вищевикладеного вбачається, що Державна судова адміністрація України є розпорядником коштів вищого рівня, а розпорядником бюджетних коштів, який здійснює нарахування та виплату суддівської винагороди судді, є суд у якому він працює, тобто у даному випадку Господарський суд Київської області.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі № 640/22025/18.

Отже, керуючись викладеним вище, суд приходить до висновку, що саме на Господарський суд Київської області покладений обов`язок та повноваження щодо нарахування, виплати суддівської винагороди, дотриманням бюджетного законодавства при взятті таких бюджетних зобов`язань, їх реєстрації в органах Казначейства та здійсненням платежів відповідно до взятих бюджетних зобов`язань та своєчасного та у повному обсязі перерахування податків і зборів (обов`язкових платежів) до відповідних бюджетів, зумовлених таким нарахування.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що сума недоотриманої суддівської винагороди може бути стягнута безпосередньо з рахунків суду (Господарського суду Київської області), який, як було встановлено у рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року, допустив протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 суми суддівської винагороди, в разі наявності відповідних коштів на його рахунку.

Також, суд вважає за необхідне звернути увагу, що згідно з статтею 149 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

З викладеного вище, можна прийти до висновку, що фінансування за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» у 2020 році здійснювалось згідно затвердженого, як то передбачено статтею 149 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Державною судовою адміністрацією України кошторису та плану асигнувань на 2020 рік, тобто, що з урахуванням обставин того, що обставини щодо обмеження виплати суддівської винагороди виникли у квітні 2020 року, свідчить про те, що на момент обмеження виплати позивачу суддівської винагороди, у бюджеті Господарського суду Київської області було закладено суму заробітної плати позивача на 2020 рік, за 12 календарних місяців у повному обсязі.

Положеннями частини 1 та пункту 1 частини 2 статті 22 Бюджетного кодексу України визначено, що за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються: на головних розпорядників бюджетних коштів; розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно: за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, зокрема Державна судова адміністрація України.

За змістом частини 5 статті 22 Бюджетного кодексу України, головний розпорядник бюджетних коштів: отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет); приймає рішення щодо делегування повноважень на виконання бюджетної програми розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та/або одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань; затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством; розробляє проекти порядків використання коштів державного бюджету за бюджетними програмами, передбаченими частиною сьомою статті 20 цього Кодексу; розробляє та затверджує паспорти бюджетних програм і складає звіти про їх виконання.

Згідно з приписами частин 1-3 статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Пропозиції про зменшення бюджетних призначень на утримання судів, інших органів і установ системи правосуддя мають бути погоджені Кабінетом Міністрів України з Вищою радою правосуддя.

Таким чином, з урахуванням наведеного, можна прийти до висновку, що виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України, апеляційні, окружні адміністративні, господарські суди чи територіальні управління Державної судової адміністрації, як розпорядники бюджетних коштів нижчого рівня, здійснюють свої повноваження в межах асигнувань, які Державна судова адміністрація України затвердила у його кошторисі, зокрема на 2020 рік.

З огляду на вказане суд зауважує, що Господарський суд Київської області на момент обмеження позивачу суму виплати суддівської винагороди мав належну можливість по нарахуванню і виплаті позивачу такої винагороди за період квітень-серпень 2020 року у розмірі, визначеному статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Також, суд зауважує, що з урахуванням вищевикладеного Державна судова адміністрація України, у разі відсутності у Господарського суду Київської області необхідних бюджетних асигнувань, при затвердженні у 2022 році кошторису та плану на 2023 рік, може включити такі кошти у відповідному порядку до кошторису.

Отже, оскільки, як вже було встановлено судом вище, під час виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року, що незважаючи на набрання рішенням суду законної сили, було встановлено наявність ускладнення виконання цього рішення, що є підставою для заміни його порядку та способу виконання, адже на даний час рішення Окружного адміністративного суду міста Києва не виконується, та оскільки стягнення суддівської винагороди за бюджетною програмою за кодом програмної класифікації видатків 0501150 - «виконання рішень судів на користь суддів та працівників», розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, на цей момент не виявляться можливим на підставі попереднього порядку та способу виконання, що встановленому судом на підставі наданих позивачем доказів, в т.ч. у зв`язку з відсутністю відповідних коштів для оплати такої заборгованості за окремою бюджетної програмою для виконання судового рішення, беручи до уваги приписи чинного законодавства з приводу того, що рішення є обов`язковим до виконання та держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку, а списання з бюджетної програми підлягає застосуванню в разі саме за відсутності коштів на рахунку боржника, з метою, спрямованою на забезпечення реального виконання судового рішення, суд приходить до висновку, що в даному випадку зміна способу і порядку виконання рішення, про яку просить позивач, відповідатиме приписам ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», яка передбачає першочергове стягнення коштів саме з рахунків боржника - державного органу, що в даному випадку не було застосовано позивачем, у зв`язку із первісним застосування в позовних вимогах іншого порядку та способу виконання, який виявився безрезультативним, відтак наявні підстави для задоволення поданої позивачем заяви, шляхом зміни способу і порядок виконання вказаного рішення, зазначений у пункті 4 його резолютивної частини, на: «Стягнути з Господарського суду Київської області на користь ОСОБА_1 суму недоотриманої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 209 305,78 грн (двісті дев`ять тисяч триста п`ять)».

На підставі викладеного, керуючись статтями 241, 243, 248, 294, 295, 297, 378 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

1. Заяву ОСОБА_1 про зміну способу виконання рішення суду в адміністративній справі № 640/3051/21 за позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Київської області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення недоотриманої суддівської винагороди - задовольнити.

2. Змінити спосіб та порядок виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року у справі № 640/3051/21 про визнання протиправною бездіяльності та стягнення недоотриманої суддівської винагороди, зазначений у пункті 4 його резолютивної частини, на: "Стягнути з Господарського суду Київської області (адреса: 01032, місто Київ, вулиця Симона Петлюри, будинок 16/108, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) суму недоотриманої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 209 305,78 грн (двісті дев`ять тисяч триста п`ять гривень 78 коп.)".

Ухвала набирає законної сили згідно статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України з моменту її підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Клочкова

Повний текст ухвали виготовлено та підписано 12.09.2022.