Справа № 480/1117/19
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2022-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

15 вересня 2022 року

м. Київ

справа №480/1117/19

адміністративне провадження № К/990/20422/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єресько Л.О.,

суддів: Соколова В.М., Загороднюка А.Г.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року у справі №480/1117/19 за позовом ОСОБА_1 до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про стягнення невиплаченої заробітної плати,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (далі - відповідач), в якому просила стягнути з Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) невиплачену заробітну плату за період роботи з 18 жовтня 2018 року по 04 березня 2019 року, а саме:

- різницю між посадовими окладами за період з 01 січня 2019 року по 04 березня 2019 року у розмірі 614,04 гривень;

- надбавку за вислугу років за період з 18 жовтня 2018 року по 04 березня 2019 року у розмірі 12 295,07 гривень;

- надбавку за інтенсивність праці за період з 18 жовтня 2018 року по 31 грудня 2018 року у розмірі 2624,75 гривень;

- надбавку за ранг державного службовця за період з 18 жовтня 2018 року по 04 березня 2019 року у розмірі 2000 гривень.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду у складі суддів Касаційного адміністративного суду від 23 серпня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху відповідно до правил статті 332 КАС України, з установленням скаржниці строку для подання до суду касаційної інстанції уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини четвертої статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення скаржницею отримано ухвалу Верховного Суду від 23 серпня 2022 року - 31 серпня 2022 року.

09 вересня 2022 року від скаржниці на виконання ухвали про залишення без руху надійшла уточнена касаційна скарга на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року у справі №480/1117/19.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених)статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

В уточненій касаційній скарзі скаржниця повторно вказує підставою касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій - пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 50 Закону України "Про державну службу" та статті 116 Кодексу законів про працю України.

Слід зазначити, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Тобто, для відкриття касаційного провадження на підставі цього пункту зазначення лише норми права щодо якої, на думку скаржника, відсутній висновок Верховного Суду є недостатнім. Необхідною умовою є те, що саме на застосуванні такої норми суди попередніх інстанцій мають ґрунтувати свої рішення й скаржник має належним чином обґрунтувати неправильне її застосування.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суди виходили з того, що у справі № 480/3995/18 під час стягнення за час вимушеного прогулу, середній заробіток було обраховано, у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), з урахуванням посадового окладу та всіх доплат та надбавок, які отримувала позивач за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням (17 жовтня 2018 року), тобто порушене право позивача в частині оплати праці за вказаний період було відновлено у спосіб, визначений Кодексом законів про працю України та Порядком № 100.

При цьому, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачкою не оскаржено рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року у справі № 480/3995/18 в частині розрахунку середнього заробітку та таких доказів не надано.

Оскільки стягнення заробітної плати за період з 18 жовтня 2018 року по 04 березня 2019 року є також фактично часом вимушеного прогулу, то на думку судів попередніх інстанцій у цій справі відсутні порушення відповідачем вимог норм статті 116 КЗпП України та статті 50 Закону України "Про оплату працю".

Разом з тим, Суд звертає увагу на те, що за правовою позицією Верховного Суду, сформульованою, зокрема, у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 761/36220/17, вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.

Верховний Суд у цій постанові підкреслив, що у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором.

Вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (зокрема, незаконне звільнення) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі.

Нормами КЗпП України чітко розмежовано підстави стягнення "середнього заробітку за час вимушеного прогулу", який згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України стягується одночасно із ухваленням рішення про поновлення незаконно звільненого працівника, та підстави стягнення "середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі", який за нормами статті 236 КЗпП України стягується за період затримки виконання рішення уповноваженого органу про поновлення на роботі.

У цій справі судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року у справі № 480/3995/18 скасовано наказ ГТУЮ у Сумській області від 17 жовтня 2018 року № 1735/04 "Про звільнення ОСОБА_1 ", поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Ковпаківського районного у місті Суми відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Сумській області та стягнуто з ГТУЮ у Сумській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 22966,58 грн, а саме за період з 17 жовтня 2018 року по 26 лютого 2019 року. Тобто, у період, зокрема, з 18 жовтня 2018 року по 26 лютого 2019 року позивачка перебувала у вимушеному прогулі.

У касаційній скарзі скаржницею не наведено об`єктивних підстав, що спростовують такі висновки судів попередніх інстанцій, а доводи заявниці щодо відсутності висновку Верховного Суду з питань застосування статті 50 Закону України "Про державну службу" та статті 116 Кодексу законів про працю України є формальними і касаційна скарга не містить об`єктивних мотивів щодо їхнього неправильного застосування судами попередніх інстанцій у цій справі.

Інші наведені скаржником доводи стосуються здебільшого оцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, а тому посилання скаржниці в цій частині не узгоджуються з наведеною скаржником підставою касаційного оскарження судових рішень.

З огляду на викладене, Суд вважає безпідставними посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.

Посилання на приписи статті 242 КАС України не підміняє визначення таких підстав касаційного оскарження.

При цьому, суд касаційної інстанції звертає увагу, що в попередніх ухвалах Верховного Суду від 14 грудня 2021 року, 06 січня 2022 року, 07 лютого 2022 року, 14 квітня 2022 року, 14 липня 2022 року про повернення касаційних скарг скаржнику надавалися вичерпні роз`яснення щодо зазначення підстав касаційного оскарження та умов за яких подається касаційна скарга на підставі визначених частиною четвертою статті 328 КАС України пунктів.

Однак при поданні цієї касаційної скарги скаржником не взято до уваги роз`яснення щодо вимог, яким має відповідати касаційна скарга в частині визначення підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.

Скаржниці було роз`яснено, що з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Таким чином, скаржником не виконано вимоги ухвали Верховного Суду від 23 серпня 2022 року про залишення касаційної скарги без руху в частині визначення підстав та обґрунтувань підстав касаційного оскарження судових рішень.

Зазначене дає підстави вважати, що встановлений судом строк для усунення недоліків касаційної скарги закінчено, проте виявлені недоліки скаржником не усунуто.

Відповідно до частини другої статті 332 КАС України, до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

Згідно з пунктом першим частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Відповідно до частини сьомої статті 332 КАС України копія ухвали про повернення касаційної скарги надсилається учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 цього Кодексу. Скаржнику надсилається копія ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами. Копія касаційної скарги залишається в суді касаційної інстанції.

Суд роз`яснює скаржнику, що відповідно до положень частини восьмої статті 169 КАС України повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

На підставі викладеного, керуючись статтями 169, 332, 355 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року у справі №480/1117/19 за позовом ОСОБА_1 до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про стягнення невиплаченої заробітної плати - повернути скаржнику.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи.

Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Роз`яснити заявникові, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Л.О. Єресько
В.М. Соколов А.Г. Загороднюк