Справа № 420/22153/21
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2022-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

Головуючої судді Бойко О.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення №40-21 від 04.06.2021 р. та зобов`язання прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вирішив задовольнити адміністративний позов.

І. Суть спору:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до відповідачів, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України, в якому просив:

1.Визнати рішення ДМСУ від 04.06.2021 № 40-21, про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним і скасувати його.

2.Зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_1 .

ІІ. Аргументи сторін.

(а) Позиція Позивача

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне.

Позивач вважає оскаржуване рішення необґрунтованим та незаконним, оскільки відповідач приймав його без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи. При цьому, позивач не належить до жодного визначення, яке зазначено в п. 6 ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а його заява не носить характеру зловживання. Так, позивач дійсно звертався раніше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте у новому зверненні він не приховував даного факту та вказав на нові обставини, які раніше не аналізувались відповідачем, а саме прийняття судами трьох інстанцій рішення про неприпустимість його повернення до країни походження.

Крім того, позивач вважає, що відповідач не враховував існування ризику переслідувань позивача, як особи, що ухиляється від проходження військової служби, а також як представника громадянського населення під час збройного конфлікту, оскільки ситуація в Сирії щодо військових дій є загальновідомою, підтверджується загальновизнаними офіційними документами та викликає побоювання за життя.

(б) Позиція Відповідачів

09.12.2021 від представника відповідача, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник відповідача вказує, що позивач вже втретє звертається з заявою про надання міжнародного захисту до відповідача із мотивів небажання проходження обов`язкової військової служби на Батьківщині та небезпеки життю через загальну нестабільну ситуацію в країні походження. При цьому, аналіз змісту вказаної заяви вказує на те, що позивач повідомляє аналогічні підстави побоювань повернення до країни громадянської належності, що і у попередніх заявах від 12.09.2013 та від 08.11.2018, за результатами розгляду яких відповідач вже відмовляв у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідач наголошує, що нових обставин щодо обґрунтованих побоювань стати жертвою загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту у країні походження позивач при повторному зверненні не повідомив.

Також, представник зазначає, що при прийнятті спірного рішення відповідач керувався Директивою Європейського парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання і втрати міжнародного захисту», яка регламентує якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, недоцільно було б вимагати від держав-членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. У таких випадках держави-члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятну для розгляду відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду.

09.12.2021 від представника відповідача, Державної міграційної служби України, надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив в задоволенні позовних вимог відмовити з аналогічних підстав, які викладені у відзиві відповідача 1.

ІІІ Процедура та рух справи

22.11.2021 ухвалою Одеський окружний адміністративний суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами загального позовного провадження.

22.02.2022 суд ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 29.03.2022.

30.06.2022 суд ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, продовжив розгляд справи у письмовому провадженні.

ІV. Обставини справи встановлені судом та докази на їх підтвердження

Позивач легально прибув на територію України у 2012 році на підставі паспорта громадянина Сирії для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , терміном дії до 19.05.2014 з метою навчання.

12.09.2013 позивач вперше звернувся до відповідача з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.135-137).

03.04.2015 відповідач прийняв рішення № 249-15, яким відмовив позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (т.1 а.с.214).

Позивач вказане рішення оскаржив в судовому порядку, де Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 18.09.2015 по справі № 815/2989/15 його позов задоволено частково, а саме визнано неправомірним та скасовано рішення ДМС від 03.04.2015 № 249-15 та зобов`язано ДМС повторно розглянути питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням інформації по країні походження позивача. На підставі поданої ДМС апеляційної скарги ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.11.2015 по справі № 815/2989/15 апеляційну скаргу ДМС залишено без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18.09.2015 без змін.

25.11.2016 відповідач за результатами повторного розгляду заяви позивача на виконання рішення суду прийняв рішення від 25.11.2016 № 580-16 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення ДМС (т.1 а.с.271).

Позивач вказане рішення також оскаржив у судовому порядку, де Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 30.05.2017 по справі № 815/1892/17 його позов задоволено та визнано неправомірним та скасовано рішення ДМС від 25.11.2016 № 580-15. На підставі поданої ДМС апеляційної скарги постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.09.2017 по справі № 815/1892/17 апеляційну скаргу ДМС задоволено, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30.05.2017 скасовано та прийнято нову постанову, якою позов залишено без задоволення. Позивач подав касаційну скаргу, яку Постановою Верховного Суду від 11.10.2018 по справі № 815/1892/17 залишено без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.09.2017 без змін.

08.11.2018 позивач вдруге звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2 а.с.28-30).

23.11.2018 відповідач наказом № 225 відмовив в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2 а.с.157).

Позивач вказане рішення оскаржив у судовому порядку, де рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23.01.2019 по справі № 420/6222/18 у задоволенні його позову відмовлено. На підставі поданої позивачем апеляційної скарги постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.04.2019 по справі № 420/6222/18 апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23.01.2019 без змін. Позивач подав касаційну скаргу, проте ухвалою Верховного Суду від 27.05.2019 по справі № 420/6222/18 у відкритті касаційного провадження відмовлено.

06.02.2020 заступник начальника ГУ ДМС України в Одеській області Максименко А.В. затвердив рішення № 68 про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства від 06.02.2019, яким вирішено примусово повернути в країну походження позивача, громадянина Сирії та зобов`язати його покинути територію України у термін до 04 березня 2020 року (т.1 а.с.95-98).

Не погоджуюсь із вказаним рішенням позивач оскаржив його в судовому порядку та рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17.11.2020 у справі № 522/2983/20 його позов задоволено, а саме визнано протиправним та скасовано рішення № 68 від 06.02.2019, яке затверджено 06 лютого 2020 року заступником начальника ГУ ДМС України в Одеській області Максименко А.В., про примусове повернення до країни походження іноземця або особи без громадянства громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі поданої ГУ ДМС України в Одеській області апеляційної скарги П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 10.02.2021 у справі № 522/2983/20 апеляційну скаргу залишив без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17.11.2020 без змін.

06.05.2021 позивач втретє звернувся до відповідача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.71-73).

06.05.2021 Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області склало Висновок про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.109-111).

06.05.2021 відповідач, ГУ ДМСУ в Одеській області, наказом № 85 «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» відмовив в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Сирії на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особова справа № 2021OD0069 (т.1 а.с.116).

06.05.2021 відповідач, ГУ ДМСУ в Одеській області, виніс повідомлення № 394 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу № 85 (т.1 а.с.117-119).

13.05.2021 позивач звернувся до відповідача, Державної міграційної служби України, із скаргою, в якій просив визнати наказ ГУ ДМСУ в Одеській області від 06.05.2021 № 85 протиправним та скасувати його, зобов`язавши ГУ ДМСУ в Одеській області прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо позивача (т.1 а.с.123-127).

04.06.2021 відповідач, ДМС України, склав Висновок за результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.78-85).

04.06.2021 відповідач, ДМС України, прийняв рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 40-21 (т.1 а.с.77).

05.10.2021 відповідач, ГУ ДМСУ в Одеській області, виніс повідомлення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 589, яке позивач отримав 09.11.2021 (т.1 а.с.74).

IV. Джерела права та висновки суду

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі Закон № 3671-VI).

Пункт 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI визначає, що біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI).

За приписами частин першої та другої статті п`ятої Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина шоста статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлює, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Суд встановив, що підставою для прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стало те, що чергове звернення позивача від 06.05.2021 встановлює відсутність нововиявлених обставин, які б дозволили повторно розглянути заяву шукача захисту в призмі визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Відповідно до Закону, рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Так, суд приймає до уваги доводи відповідачів у відзивах на позовну заяву, де вони посилаються на норми Директиви Європейського парламенту та ради ЄС 2013/32/EU від 26 червня 2013 року «Про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту».

Зокрема, суд встановив, що у статті 33 Глави 3 Розділу 2 вказаної Директиви міститься перелік випадків, коли держави можуть визнати заяву про надання міжнародного захисту неприйнятою до розгляду, серед яких: інша держава надала міжнародний захист; держава, яка не є членом ЄС, вважається першою країною, яка надала заявнику притулок, згідно зі статтею 35 країна, яка не є членом ЄС, вважається безпечною для заявника третьою країною, згідно зі статтею 38 заява є повторною заявою, в якій заявник не надав, або в якій не були виявлені нові дані або висновки, які стосуються розгляду заявника в якості особи, що має право на міжнародний захист відповідно до Директиви 2011/95/EU.

Відповідно до пункту 36 Директиви, якщо заявник подає повторно заяву без надання нових доказів або аргументів неспіврозмірно було б вимагати від держави-члена ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. В таких випадках держави-члени повинні відхилити заяву як неприпустиму для розгляду згідно принципу неприпустимості повторного розгляду.

Аналіз наведених норм дає підстави суду дійти висновку про те, що перевірка та встановлення нововиявлених обставин у матеріалах повторного звернення позивача правомірно проводилось відповідачем 1 з урахуванням обставин досліджених органами міграційної служби під час попередній звернень позивача від 12.09.2013 та 08.11.2018.

Суд зазначає, що встановлені судом обставини та факти у рішеннях щодо позивача у справах № 815/2989/15, № 815/1892/17, 420/6222/18, які набрали законної сили 31.10.2019 мають преюдиційний характер, та не потребують доказування, оскільки відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, суд встановив, що підставою для первісного звернення позивача 12.09.2013 щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стала неможливість повернення до Сирії з причин ситуації загальнопоширеного насильства, а також через побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії чи озброєних угрупувань. Підставою для звернення 08.11.2018 позивач зазначив аналогічні обставини.

Також суд встановив, що дійсно при зверненні втретє до відповідача 06.05.2021 позивач знову зазначив щодо підстав визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту обставин, щодо нестабільної соціально-політичної ситуації на території Сирії та ймовірність його призову до лав сирійських збройних сил.

Проте, в якості нововиявлених обставин при зверненні позивача втретє суд звертає увагу на наявність рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17.11.2020 у справі № 522/2983/20, яким визнано протиправним та скасовано рішення № 68 від 06.02.2019, яке затверджено 06 лютого 2020 року заступником начальника ГУ ДМС України в Одеській області Максименко А.В., про примусове повернення до країни походження іноземця або особи без громадянства громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказане рішення П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 10.02.2021 у справі № 522/2983/20 залишив без змін.

При розгляді справи № 522/2983/20 Приморський районний суд м. Одеси встановив: «Твердження про те, що в Сирії існує тривалий збройний конфлікт, який супроводжується обстрілами і бомбардуванням населених пунктів та об`єктів соціальної інфраструктури, і що ситуація в цій країні є вкрай небезпечною і складною, є загальновідомим фактом. Збройні зіткнення між військами офіційної влади Сирії та опозиційно налаштованими воєнізованими збройними угрупуваннями охопили значну територію цієї країни і її населення, тож ситуація там є дуже напруженою і небезпечною для життя і безпеки людей, які там перебувають. Про події в Сирії інформують численні засоби масової інформації і ситуацію в цій країні обговорюють міжнародні організації, тож ці обставини доказування у цій справі не потребують.

Отже, суд погоджується з доводами сторони позивача, що існують загальновідомі офіційні документи та повідомлення ЗМІ, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та що відповідач не надав належної оцінки тому, що ситуація в країні походження позивача залишається загостреною, а відтак не з`ясував характер об`єктивного побоювання позивача, зокрема, наскільки конфлікт в країні походження позивача загрожуватиме його життю, здоров`ю та свободі у разі повернення на батьківщину.

Ситуація в Сирійській Арабській Республіці за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для позивача, якщо він туди повернеться, оскільки сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення, конфлікт є всеохоплюючим, кількість вбитих та поранених осіб є дуже значною.

Крім того, ситуація у країні Сирії неодноразово досліджувалася Верховним Судом у своїй практиці, зокрема у постановах від 25 липня 2019 року в справі №815/7180/16, від 27 грудня 2019 року у справі №820/4137/16. Та відповідних висновків дійшов Верховний суд у постанові від 24 червня 2020 року по справі № 815/1701/18.

ЄСПЛ у справі "Sufi and Elmi v.The United Kingdom" (заяви 8319/07 і 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які були переміщені в результаті боротьби.

Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують факти того, що в країні походження позивача триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, які, в свою чергу, можуть становити загрозу життю, безпеці чи свободі позивача.

Отже, з урахуванням встановлених обставин, те що в країні походження позивача триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, які, в свою чергу, можуть становити загрозу життю, безпеці чи свободі позивача, суд вважає доведеним факт формального ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, що призвело до прийняття протиправного рішення щодо примусового повернення громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до країни походження».

П`ятий апеляційний адміністративний суд у постанові від 10.02.2021 у справі № 522/2983/20 встановив: «В даному випадку, колегія суддів погоджується з посиланнями міграційного органу на те, що позивач не має легальних підстав перебувати на території України, чим порушує відповідне міграційне законодавство.

Проте, колегія суддів вважає, що інформація щодо проведення на території Сирії військових дій третіми країнами належить до загальновідомої інформації.

При цьому, аналіз зібраної інформації щодо Сирії, дає серйозні підстави вважати, що особа, тільки своєю присутністю протягом будь-якого відрізка часу у Сирії, стикається з реальним ризиком шкоди, що загрожує її життю або особистій недоторканності.

Внаслідок чого, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що міграційним органом не взято до уваги інформацію по країні походження позивача, а саме того факту, що на теперішній час в Сирії триває громадянська війна з участю у конфлікті інших держав, у якій масово та систематично порушуються права та основні свободи людини.

Тому, колегія суддів вважає протиправним оскаржуване рішення міграційного органу, так як воно прийнято без належного дослідження інформації по країні походження позивача, а також без врахування того, що повернення позивача до Сирії загрожує його життю.

Більш того, позивач мотивує своє звернення до суду за захистом саме побоюваннями повертатися у країну громадянської належності у зв`язку з ситуацією загальнопоширеного насильства в ній.

В свою чергу, судом першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують».

Отже, вказаними судовими рішеннями у справі № 522/2983/20 зроблено висновок щодо загрози життю, безпеці чи свободі позивача у випадку його повернення до країни походження.

При цьому, суд звертає увагу, що будь-якого аналізу щодо вказаних обставин та існування відповідних судових рішень у справі № 522/2983/20 відповідачі не надають ні у відзивах на позовну заяву, ні у оскаржуваних рішеннях. Відповідач надає лише їх копії із вхідним номером разом із матеріалами особової справи позивача № 2021OD0069 на виконання ухвали суду про витребування документів у справі.

Суд погоджується з доводами позивача, що відповідач, відмовляючи позивачу в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, створює ситуацію невизначеності для позивача, оскільки він не може ані повернутись до країни походження через загрозу його життю і безпеці, ані легально залишитись в Україні.

Таким чином, враховуючи, що при зверненні позивача із заявою від 06.05.2021 виникли нові обставини, що встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили 10.02.2021 у справі № 522/2983/20 та не існувати при його попередніх зверненнях 12.09.2013 та 08.11.2018, то суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача, Головного управління ДМС в Одеській області, щодо прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, в прохальній частині позову позивач просить визнати рішення ДМСУ від 04.06.2021 № 40-21, про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним і скасувати його.

Суд звертає увагу, що скасування рішення ДМСУ від 04.06.2021 № 40-21, про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не тягне за собою автоматичного скасування наказу Головного управління ДМСУ в Одеській області № 85 від 06.05.2021 «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав суб`єкта у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

Враховуючи наведене, з метою ефективного захисту позивача суд вирішив визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДМСУ в Одеській області № 85 від 06.05.2021 «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» та рішення ДМСУ від 04.06.2021 № 40-21, про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи висновки суду щодо наявності підстав у відповідача для прийняття заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать до задоволення.

VI. Розподіл судових витрат

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору в порядку п.14 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», питання про їх розподіл судом не вирішується.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.ст.2, 244-246 КАС України -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 85 від 06.05.2021 «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

3.Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 04.06.2021 № 40-21, про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

4.Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини постанови суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач 1 - Головне управління Державна міграційна служба в Одеській області, адреса: 65045, м. Одеса, вул. Преображенська,44, .

Відповідач 2 - Державна міграційна служба України, адреса: 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, .

Суддя: Оксана БОЙКО