Справа № 640/32046/21
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2022-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2022 року м. Київ № 640/32046/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Клочкової Н.В., при секретарі судового засідання Олійник К.С., за результатами відкритого судового засідання в адміністративній справі за позовом

ОСОБА_1

до Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ)

про визнання протиправними та скасування постанов державного виконавця,

за участю представника позивача, представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлені про дату, час та місце слухання справи

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) (надалі - відповідач), адреса: 01001, місто Київ, провулок Музейний, будинок 2-Д, в якій просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Огібеніна Леоніда Ігоровича про стягнення виконавчого збору від 28 липня 2021 року ВП № 29734293;

- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Огібеніна Леоніда Ігоровича про відкриття виконавчого провадження від 30 липня 2021 року ВП № 66328720.

Підставою позову вказана незгода позивача з діями виконавчого органу щодо прийняття постанови про стягнення виконавчого збору та відкриття в подальшому виконавчого провадження на підставі постанови про стягнення виконавчого збору.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу з підстав передбачених частиною 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивачем було подано апеляційну скаргу, в якій позивач просив суд скасувати ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2021 року про повернення позовної заяви та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов було задоволено, ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2021 року скасовано, а справу № 640/32046/21 було направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 вересня 2022 року відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов державного виконавця, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання по суті.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на безпідставність винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору, керуючись тими обставинами, що оскаржувана постанова була прийнята з порушенням положень законодавства України, яке регулює правовідносини у сфері примусового виконання рішень, а також з грубим порушенням прав та законних інтересів позивача.

Насамперед, на протиправність оскаржуваної постанови, позивач зазначає, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 % від фактично стягнутої суми, однак в рамках виконавчого провадження № 29734293 державним виконавцем не було фактично стягнуто у примусовому порядку суму, зазначену у виконавчому листі Печерського районного суду міста Києва від 25 серпня 2011 року № 6-563/2011, а тому відсутні будь-які законодавчі підстави для прийняття постанови про стягнення виконавчого збору.

Крім того, позивач в обґрунтування своєї позиції зазначив, що державним виконавцем при прийнятті оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору було застосовано іншу редакцію Закону України «Про виконавче провадження», яка не була чинною на момент відкриття виконавчого провадження № 29734293, оскільки виконавче провадження № 29734293 було розпочато на підставі Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, який був чинний на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 29734293 прийнята 28 липня 2021 року, тобто на підставі Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.

Керуючись викладеним, вважаючи дії та рішення державного виконавця щодо прийняття постанови про стягнення виконавчого збору в межах виконавчого провадження № 29734293 та відкриття виконавчого провадження на підставі постанови про стягнення виконавчого збору протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Не погоджуючись з викладеною позивачем позицією у позовній заяві, представником відповідача було подано відзив на адміністративний позов, в якому останній зазначив, що приписами чинного законодавства встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі його заяви, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного дня з дня повернення виконавчого документа виносить постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості зі сплати аліментів, яку виконує в порядку, встановленому цим законом.

Таким чином, на підставі вказаного вище, представник відповідача зазначає, що твердження позивача про те, що відповідачем незаконно винесено постанову про стягнення виконавчого збору, оскільки не відбулось фактичне стягнення коштів за виконавчим документом, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки розмір виконавчого збору становить 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

За твердженнями представника відповідача, державним виконавцем під час вчинення виконавчих дій в ході примусового виконання виконавчого документа не було допущено жодних порушень і протиправних дій, які б впливали на права боржника.

Керуючись викладеними вище обставинами, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог адміністративного позову.

У судове засідання 13 вересня 2022 року з`явився представник позивача, який підтримав викладені у адміністративному позові аргументи та доводи та просив суд задовольнити позовні вимоги зазначені у прохальній частині адміністративного позову.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, про причини неприбуття суд не повідомляв.

Суд звертає увагу на те, що дана категорія справ передбачає скорочені строки розгляду та особливості, передбачені статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно частини 1 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, визначених статтею 287 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.

Згідно частини 2 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб - порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.

Згідно частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Враховуючи наявні у справі матеріали, наявність підтвердження належного повідомлення відповідача, а також той факт, що дана категорія справ передбачає скорочені строки розгляду та особливості, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті, враховуючи скорочений, десятиденний строк, на розгляд цієї категорії справ.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, заслухавши пояснення представника позивача, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та проти чого не заперечували сторони, 13 вересня 2011 року головним державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Пацуріною О.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 29734293 з примусового виконання виконавчого листа № 6-563/2011, виданого 25 серпня 2011 року Печерським районним судом міста Києва про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «ПРАВЕКС-БАНК» суми у розмірі 8 520 853,64 грн, заборгованості за кредитним договором та витрати по оплаті третейського збору у розмірі 23 800,00 грн.

Судом з аналізу матеріалів справи встановлено, що державним виконавцем в межах вказаного вище виконавчого провадження було прийнято ряд постанов, зокрема:

- постанову про арешт майна боржника від 30 березня 2012 року:

- постанову про стягнення виконавчого збору від 03 лютого 2016 року:

- постанову про арешт майна боржника від 02 листопада 2016 року;

- доручення від 09 серпня 2017 року, яким постановлено Києво-Святошинському районному відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області провести перевірку вказаної інформації, а саме: «Згідно повідомлення ГУ Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київській області за боржником обліковується акт на право власності на земельну ділянку, відповідно до якої за ОСОБА_2 зареєстрована земельна ділянка площею 0,1195 га, в АДРЕСА_2 за кадастровим номером :04:004:0066. Згідно відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно за боржником зареєстровано домоволодіння, загальною площею 315,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .»; здійснити опис та арешт майна боржника, а саме: земельної ділянки площею 0,1195 га, в АДРЕСА_2 за кадастровим номером :04:004:0066; домоволодіння, загальною площею 315,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; здійснити фото фіксацію даного майна, яку необхідно надіслати на електронну пошту ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Надалі, 28 липня 2021 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Огібеніним Л.І. в рамках ВП № 29734293 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, а саме, виконавчого листа № 6-563/2011, виданого 25 серпня 2011 року Печерським районним судом міста Києва, згідно заяви стягувача про повернення виконавчого листа без виконання, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з відсутністю боргу позивача перед стягувачем на підставі передачі стягувачу права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у відповідності до статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Також, разом з постановою про повернення виконавчого документу, 28 липня 2021 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Огібеніним Л.І. в рамках № 29734293 винесено постанову про стягнення виконавчого збору, якою з позивача стягнуто 854 465,36 гривень.

В подальшому, 30 липня 2021 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Огібеніним Л.І. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 66328720 щодо примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 28 липня 2021 року № 29734293 щодо стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 854 465,36 гривень.

Не погоджуючись з прийнятою державним виконавцем постановою про стягнення виконавчого збору та відкриття на підставі такої постанови виконавчого провадження, позивач звернувся до адміністративного суду з даною позовною заявою.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Суд звертає увагу, що спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (надалі - Закон України «Про виконавче провадження» № 606-XIV), Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (надалі - Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII), Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (надалі - Інструкція № 512/5).

У частині 1 статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно із приписами статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII встановлено, що заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

У відповідності до частини 1 статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частинами 1 та 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII передбачено, що за заявою стягувача виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII у редакції, чинній станом на час винесення відповідачем оскаржуваної постанови (28 липня 2021 року) встановлено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

В свою чергу, суд звертає увагу, що у відповідності до приписів частини 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (який був чинним станом на час відкриття виконавчого провадження № 29734293, у межах якого винесено оскаржувану позивачем постанову), було передбачено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Згідно ч.1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (який був чинним станом на час відкриття виконавчого провадження № 29734293, у межах якого винесено оскаржувану позивачем постанову) у зазначених 10 відсоткових розмірах, виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача.

Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу, що у відповідності до пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови) виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Згідно з частиною 3 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини 1 статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 42 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII визначено, що кошти виконавчого провадження складаються з виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; авансового внеску стягувача; стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Відповідно до абзацу 11 пункту 8 розділу III Інструкції № 512/5 у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

З урахуванням викладеного вище, суд вважає за необхідне зазначити, що з моменту виникнення заборгованості позивача та прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження (13 вересня 2011 року) до прийняття постанови про стягнення виконавчого збору (28 липня 2021 року) змінювалось законодавство, відповідно до якого здійснюється обрахунок виконавчого збору.

Так, як вже було зазначено судом вище, відповідно до законодавства, чинного станом на час відкриття вказаного виконавчого провадження, зокрема, частина 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV встановлено, що розмір виконавчого збору становив 10 % від суми, що підлягала стягненню.

Разом з тим, коли виконавче провадження відкрито за правилами Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV розмір виконавчого збору, який підлягає стягненню з боржника, потрібно визначати за правилами статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (у відповідній редакції).

При цьому, буквальний аналіз положень статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII у зіставленні з частиною 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV з урахуванням обставин цієї справи дає підстави для висновку, що повернення виконавчого документа стягувачу (зокрема без реального його виконання) не заперечує наявності підстав для стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягала стягненню за цим (поверненим) виконавчим документом.

Тобто, з урахуванням викладеного в сукупності, можна прийти до висновку, що в цій справі законом, який діяв на час відкриття виконавчого провадження № 29734293, є Закон України «Про виконавче провадження» № 606-XIV та з огляду на зміст його статті 28 (в редакції, чинній станом на 13 вересня 2011 року) розмір виконавчого збору становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Тобто, у даному випадку розмір виконавчого збору, який підлягає стягненню з боржника, потрібно визначати за правилами статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (у редакції чинній на момент відкриття виконавчого провадження № 29734293).

Крім того, суд зауважує, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 640/7697/21 та від 26 червня 2020 року у справі № 360/3324/19, від 11 серпня 2022 року у справі № 640/23271/21.

Відповідно до приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи позивача про те, що виконавчий збір стягується лише за фактичного стягнення державним виконавцем коштів чи вчиненням ним дій, які призвели до стягненню з боржника сум заборгованості, суд вважає безпідставними, оскільки відповідно до статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ встановлено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, що також відповідає приписам частини статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (у редакції чинній на момент відкриття виконавчого провадження № 29734293).

Посилання позивача на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 22 січня 2021 року у справі № 400/4023/19, від 28 січня 2021 року у справі № 420/769/19, від 21 січня 2021 року у справі № 640/3430/19 є помилковим, оскільки спір у вказаних справах відмінний від спору, який виник у цій справі № 640/32046/21, у зв`язку з тим, що правовідносини у вказаних позивачем справах виникли під час дії редакції Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, що діяла починаючи з 02 червня 2016 року до 28 серпня 2018 року, за приписами якої зменшувалась відповідальність боржника в порівнянні з нормами Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, який був чинний на дату відкриття виконавчого провадження (13 вересня 2011 року) та Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII після 28 серпня 2018 року, що діяла на момент прийняття оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору.

Крім того, суд зауважує, що у вказаних постановах для вирішення спірних правовідносин суд касаційної інстанції керувався нормами Закону України «Про виконавче провадження» № 1404, які були чинними до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» № 2475, без застосування до спірних правовідносин приписів Закону України «Про виконавче провадження» № 606.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно з частини 1 статті 9, статті 72, частин 1, 2, 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати в цьому випадку стягненню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов державного виконавця - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому частиною 1 статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 6 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення та оскаржені у порядку, передбаченому статтями 292, 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Клочкова