Справа № 640/33496/20
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2022-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого судді - Лічевецького І.О., суддів - Аліменка В.О., Мельничука В.П., при секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2022 року у справі за позовом громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В

Громадянка Афганістану ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 358-20 від 31.08.2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що відповідач необґрунтовано відмовив їй у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки нею було подано всі необхідні документи.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2022 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі громадянка Афганістану ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення і прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що ДМС України під час прийняття оскаржуваного рішення не встановила актуальну ситуацію у країні походження позивачки та не врахувала той факт, що позивачка має об`єктивні причини побоюватись за своє життя та здоров`я.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що у даній категорії справ є особливості щодо стандартів доказування, які певною мірою відрізняються від загального законодавства України. Проте, місцевий суд помилково керувався стандартом доказування «заявник не довів..,», оскільки для визначення статусу біженця не має необхідності встановлювати причинно-наслідковий зв`язок між насиллям та порушеннями прав людини і особистою загрозою для життя шукача притулку. Заявник, тобто позивач, не повинен доводити, що останній точно зазнає фізичних або душевних страждань на території країни-походження. У свою чергу, позивач надав усі відомості, які він мав в своєму розпорядженні, але суд неправомірно поклав обов`язок доказування повністю на заявника, стверджуючи, що він, крім особистих пояснень не надав інших доказів.

В той же час, ДМС України мала лише перевірити обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань і правдивість тверджень заявника, а суд першої інстанції - правильність дій ДМС України відповідно до конкретної особи.

Окрім того апелянт наголошує, що правова позиція щодо неприпустимості відмови в задоволенні позову в такій категорії справ у зв`язку з недоведеністю іноземцем чи особою без громадянства неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень була викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 19.09.2013 у справі № К/800/25660/13.

Отже, суд порушив вимоги статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України та вирішив спір всупереч роз`ясненням постанови Пленуму ВАСУ та УВКБ ООН.

Також суд першої інстанції не в повній мірі дослідив інформацію про країну походження, не зазначивши мотиви, з яких було відхилено безліч інформації з загальновизнаних інформаційних ресурсів, зокрема зі звітів міжнародних організацій, доданих до позову.

Ухвалою колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2022 року відкрито провадження за апеляційною скаргою громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження з 09 серпня 2022 року.

Від представника відповідача - ДМС України 09 серпня 2022 року надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якого представник заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою, в той час як рішення суду - законним, таким, що ухвалено із з`ясуванням усіх обставин справи

Наголошує на тому, що твердження позивачки, які вона надала під час звернення за захистом в Україні не відповідають логічній послідовності, містять розбіжності та носять сумнівний характер.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що гр. Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 не доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, також, позивачкою не надано доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наявності підстав для прийняття Державною міграційною службою України відповідного рішення.

ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області відзив на апеляційну скаргу не надало.

Відповідно до статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційну скаргу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, позивачка є громадянкою Ісламської Республіки Афганістан, народилась - ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Кабул, Афганістан, за національністю - пуштунка, віросповідання - іслам (суніт), рідна мова - пушту, освіта - середня, сімейний стан - неодружена. Членом будь-яких організацій, партій або рухів не була, суспільно-політичною діяльністю не займалась.

Позивачка покинула країну постійного проживання 26.06.2019 року літаком, прибувши до м. Душанбе (Таджикистан), термін перебування з 26.06.2019 - по 22.07.2019, далі до м. Алмати (Казахстан) - 23.07.2019.

До України прибула 23.07.2019 року літаком до міжнародного аеропорту «Бориспіль».

Громадянка Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 12.08.2019 року звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

Висновком про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по особовій справі №2019KYIV0197 від 29.07.2020 повідомлено про доцільність прийняття рішення щодо відмови в оформленні документів громадянці Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , у зв`язку з необґрунтованістю заяви та відсутності умов зазначених у пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».

На підставі висновку по особовій справі №2019KYIV0197 від 29.07.2020 ДМС України прийнято рішення №358-20 від 31.08.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підставою прийняття якого слугувала відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вважаючи вказане рішення відповідача протиправним, позивачка звернулася із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із статтею 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (текст ратифіковано із заявами та застереженнями 17 липня 1997 року) нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Спірні правовідносини у даній справі регулюються Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особою, яка потребує додаткового захисту, в силу вимог пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», є особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З метою підвищення ефективності боротьби проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання Державами ООН було підписано 10.12.1984 р. Конвенцію «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання», ратифіковану 26.01.1987 р.

Конвенцією «Про статус біженців», підписаною Державами ООН 28.07.1951 р. та Протоколу до неї 1967 року визначено термін «біженець», який означає особу, яка через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

За приписами частини другої статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За змістом частини першої статті 8 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно частини четвертої статті 8 Закону № 3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до частини шостої статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до частини сьомої статті 8 Закону № 3671-VI у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Як встановлено судом першої інстанції, звертаючись із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянка Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 стверджувала, що країну свого походження вона змушена була залишити через проблеми з сім`єю її нареченого, а саме, вона боїться, що якщо повернеться, то брати нареченого її вб`ють.

Відповідно до матеріалів особової справи в заяві-анкеті позивачка зазначила про те, що чотири роки тому вона заручилася з ОСОБА_2 , який через два місяці після заручин виїхав до Європи. Десь через рік після заручин, брати нареченого запропонували позивачці побратися з їх братом без його присутності. Як повідомила позивачка, вона не хотіла виходити заміж без присутності нареченого та переїжджати жити до його родини, оскільки вважала, що брати нареченого будуть ображати її, у зв`язку з її беззахисністю. Через те, що вона не погодилася одружитися та переїхати до них жити, брати нареченого почали їй погрожувати.

Зазначає, що схожа ситуація була в іншій сім`ї, але сім`я нареченого вбила цю дівчину, тому позивачка переживає, щоб це не повторилося із нею. Також повідомила, що її життя в Афганістані знаходиться в небезпеці, оскільки якщо вона повернеться, то батьки нареченого вб`ють її.

Вказано подія стала причиною виїзду позивачки з території Афганістану.

Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції не дослідив інформацію про країну походження, колегія суддів зазначає наступне.

Дослідивши інформацію по країні походження, а також надані до суду апеляційної інстанції відомості із публікацій достовірних джерел інформації, колегія суддів зазначає, що дійсно в ІРА можливе переслідування особи талібами та навіть можливе переслідування родичів тієї особи, а також заборона жінкам породжувати без супроводу родичів-чоловіка.

Проте, відповідачем не повністю проаналізовано інформацію щодо ситуації в Афганістані та не прийнято до уваги вищезазначені позиції з приводу біженців міжнародного суспільства.

Колегія суддів зазначає, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При цьому, саме обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є головним у переліку критеріїв щодо визначення біженця, проте ці побоювання повинні бути реальними.

Викладене вказує на те, що відповідачем під час складення висновку, на підставі якого прийнято оскаржуване рішення, не здійснено вичерпної оцінки громадянина-іноземця за усіма критеріями відповідно до п. 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", зокрема щодо дослідження ситуації в країні походження позивача та співвідношення такої інформації із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником, а тому є передчасними посилання відповідача на очевидну необґрунтованість заяви.

Також, з протоколу співбесіди від 03.09.2019 року вбачається, що до прибуття в Україну позивачка перебувала в Таджикистані (Душанбе) з 26.06.2019 по 23.07.2019, а також Казахстані (Алмати) 23.07.2019 року.

Висновки суду першої інстанції про не зазначення позивачем обставин, які б перешкоджали їй звернутися за захистом в країнах, де остання перебувала до прибуття в Україну є необгрутованими, оскільки судом не надано оцінки нетривалості строку перебування позивачки на території Таджикистану (менше місяця), а також тому факту, що в Казахстані ОСОБА_1 була проїздом (транзитом), знаходилась фактично під повним контролем перевізника та, як наслідок, не мала можливості доступу до органів міграційної служби.

У розумінні п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI третя безпечна країна - це країна, у якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна: дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту; має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок; забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним; погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

На підставі викладеного колегія суддів оцінюючи в сукупності докази, аргументи щодо порушення відповідачем приписів частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України при прийнятті спірного рішення на предмет його обґрунтованості, розсудливості та пропорційності, встановила, що відповідач приймаючи оскаржуване рішення, діяв всупереч вимог, визначених Конституцією та Законами України, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, не розсудливо та без дотриманням принципу рівності перед законом.

На наведені обставини суд першої інстанцій увагу не звернув, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги гр. Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 спростовують висновки суду першої та приймаються судом в якості належних.

Крім того, обираючи спосіб захисту порушеного права судова колегія враховує положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту), в якій визначено, що під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З огляду на наведені правові норми та фактичні обставини справи колегія суддів дійшла висновку про протиправність прийняття спірного рішення та наявності підстав для задоволення позову, оскільки відповідач не встановив об`єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право позивачу на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.

За змістом частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2022 року скасувати та прийняти нове судове рішення.

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 358-20 від 31.08.2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 .

Зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

Суддя В.О.Аліменко

Суддя В.П.Мельничук