Справа № 826/20312/16
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2022-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 826/20312/16

адміністративне провадження № К/9901/64321/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Пасічник С.С.,

суддів: Васильєвої І.А., Олендера І.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікея-ЛТД» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва (суддя Катющенко В.П.) від 02 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду (головуючий суддя Вівдиченко Т.Р., судді: Беспалов О.О., Парінов А.Б.) від 11 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікея-ЛТД» до Державної фіскальної служби України, Головного управління Державної фіскальної служби у м.Києві, Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м.Києві про визнання незаконними та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Нікея-ЛТД» (далі - ТОВ «Нікея-ЛТД», Товариство, позивач) звернулось до суду з позовом до Державної фіскальної служби України (далі - ДФС, відповідач-1), Головного управління Державної фіскальної служби у м.Києві (далі -ГУ ДФС, відповідач-2), Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м.Києві (далі - ДПІ у Печерському районі, відповідач-3), в якому просило визнати незаконними та скасувати: податкове повідомлення-рішення ДПІ у Печерському районі від 19 травня 2016 року №, рішення ГУ ДФС від 01 вересня 2016 року №19553/10/26-15-10-01-35 та рішення ДФС від 28 жовтня 2016 року №23345/6/99-99-11-02-01-25.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Товариство зазначало, що отримало акт камеральної перевірки від 11 травня 2016 року лише 15 червня 2016 року й подало на нього письмові заперечення, проте податковим органом в порушення вимог пунктів 86.7, 86.8 статті 86 Податкового кодексу України (далі - ПК України) оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято вже 19 травня 2016 року, тобто передчасно; крім того, ДПІ у Печерському районі не була уповноважена на прийняття спірного податкового повідомлення-рішення, а ГУ ДФС та ДФС - на розгляд скарг ТОВ «Нікея-ЛТД», оскільки вони не є органами Міністерства фінансів України, яким, в свою чергу, затверджено форму податкової декларації з ПДВ, відтак, в даному випадку, не підпадають під визначення контролюючих органів; разом з тим, в податковому повідомленні-рішенні йдеться про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість, в той же час до позивача лише застосовано штраф у сумі 170,00 грн.; з огляду на викладене, вважає, що податкове повідомлення-рішення й рішення ГУ ДФС та ДФС, прийняті за результатами розгляду скарг позивача, є незаконними та підлягають скасуванню.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2018 року, у задоволені позову відмовлено.

Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дослідивши обставини справи та наявні в її матеріалах докази, прийшов до висновку, що спірне податкове повідомлення рішення прийнято ДПІ у Печерському районі на підставі, в межах повноважень та у визначений законодавством спосіб; разом з тим, рішення ГУ ДФС у м.Києві від 01 вересня 2016 року №19553/10/26-15-10-01-35 та ДФС від 28 жовтня 2016 року №23345/6/99-99-11-02-01-25 про результати розгляду скарг позивача не відповідають критерію юридичної значимості, не створюють для нього жодних правових наслідків у виді виникнення, зміни або припинення його прав, як і не породжують будь-яких обов`язків, оскільки за своєю суттю лише підтверджують обставини й мотиви прийняття податкового повідомлення-рішення.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Товариство подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення процесуальних норм (зокрема, щодо ненадання оцінки кожному окремому викладеному у позові, апеляційній скарзі та письмових поясненнях на заперечення доводу Товариства, а також розгляд справи неповноважним складом суду), просило їх скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову.

Письмового відзиву на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходило, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Відповідно до пункту 2 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 15 січня 2020 року №460-ІХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ" касаційна скарга підлягає розгляду у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом, тобто до 08 лютого 2020 року.

Розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд зазначає наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 14 квітня 2016 року до ДПІ у Печерському районі ТОВ «Нікея-ЛТД» подано декларацію з податку на додану вартість з додатками 2, 3, 4, 5 за звітний період березень 2016 року на паперових носіях.

Листом від 19 квітня 2016 року №15925/10-26-55-08-05 ДПІ у Печерському районі відмовило ТОВ «Нікея-ЛТД» у прийнятті податкової звітності з податку на додану вартість за березень 2016 року та запропонувало подати її повторно у спосіб, передбачений пунктом 49.4 статті 49 ПК України.

Пізніше, 11 травня 2016 року посадовою особою ДПІ у Печерському районі проведено камеральну перевірку ТОВ «Нікея-ЛТД», за результатами якої складено акт №1133/26-55-11-05, яким встановлено порушення пункту 49.18 статті 49 ПК України внаслідок неподання податкової декларації з податку на додану вартість за березень 2016 року.

Копію акту перевірки №1133/26-55-11-05 від 11 травня 2016 року отримано позивачем 15 червня 2016 року.

У зв`язку із виявленим правопорушенням, 19 травня 2016 року ДПІ у Печерському районі прийнято податкове повідомлення-рішення №, яким до ТОВ «Нікея-ЛТД» застосовано штрафну фінансову санкцію в сумі 170,00 грн.

Вказане податкове повідомлення-рішення було предметом оскарження до ГУ ДФС відповідно до скарг від 02 липня 2016 року №214, за результатами розгляду якої останнім прийнято рішення від 01 вересня 2016 року №19553/10/26-15-10-01-35 про залишення його без змін.

06 жовтня 2016 року ТОВ «Нікея-ЛТД» звернулось до ДФС зі скаргою за №255-2 на прийняті ДПІ у Печерському районі та ГУ ДФС податкове повідомлення-рішення та рішення.

Рішенням ДФС від 28 жовтня 2016 року №23345/6/99-99-11-03-01-25 податкове повідомлення-рішення ДПІ у Печерському районі від 19 травня 2016 року № та рішення від 01 вересня 2016 року №19553/10/26-15-10-01-35, прийняте за результатами розгляду первинної скарги, залишено без змін, а скаргу - без задоволення.

Не погоджуючись із прийнятими податковим повідомленням-рішенням та рішеннями, Товариство звернулось до суду з позовом у даній справі.

Відповідно до статті 1 ПК України відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України ( у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 41.1 статті 41 ПК України контролюючими органами є органи доходів і зборів - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізує державну податкову, державну митну політику, забезпечує формування та реалізацію державної політики з адміністрування єдиного внеску, забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями при застосуванні податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску (далі - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику), його територіальні органи.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 року №236, Державна фіскальна служба України (ДФС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

Пунктом 7 вказаного Положення передбачено, що ДФС здійснює повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. ДФС та її територіальні органи є органами доходів і зборів.

Згідно з Положенням про ДПІ у Печерському районі Головного управління ДФС у м.Києві остання є територіальним органом ДФС України, який підпорядковується ДФС та Головному управлінню ДФС у м.Києві.

Проаналізувавши вищенаведені правові норми, суди попередніх інстанцій прийшли до висновку, що функції з проведення перевірок (у тому числі камеральних), складання за їх результатами актів та винесення на підставі них податкових повідомлень-рішень належать виключно контролюючим органам, зокрема, в даному випадку, - ДПІ у Печерському районі Головного управління ДФС у м.Києві, а тому визнали неприйнятними посилання Товариства про відсутність у неї повноважень для прийняття спірного податкового повідомлення-рішення.

Як встановлено судами та вже вказувалось в цій постанові, підставою для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення став висновок відповідача за результатами камеральної перевірки про порушення позивачем пункту 49.18 статті 49 ПК України у зв`язку із неподанням податкової декларації з податку на додану вартість за березень 2016 року, наслідком чого відповідно до пункту 120.1 статті 120 ПК України є накладення штрафу.

Пунктом 49.1 статті 49 ПК України передбачено, що податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

Відповідно до пункту 49.3 статті 49 ПК України податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів: а) особисто платником податків або уповноваженою на це особою; б) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення; в) засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Згідно пункту 49.4 статті 49 ПК України платники податків, що належать до великих та середніх підприємств, подають податкові декларації контролюючому органу в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Безпосередньо податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі до контролюючого органу всіма платниками податку з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

У разі розірвання контролюючим органом в односторонньому порядку договору про визнання електронних документів платник податків, договір з яким розірвано, має право до складання нового договору подавати податкову звітність у спосіб, визначений підпунктами "а" і "б" пункту 49.3 цієї статті.

Сукупність наведених норм у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство зобов`язувало відповідних платників свій обов`язок щодо визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість реалізовувати шляхом подання декларації з податку на додану вартість саме в електронній формі з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.

Єдине виключення з цього правила закріплене в абзаці 3 пункту 49.4 статті 49 ПК України, яким передбачено, що у разі припинення договору про визнання електронних документів з підстав, визначених законом, платник податків має право до складення нового договору подавати податкову звітність у спосіб, визначений підпунктами "а" і "б" пункту 49.3 цієї статті.

Інших виключень з правила, встановленого пунктом 49.4 статті 49 ПК України, законодавець не передбачив.

Так, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, податкова декларація з податку на додану вартість за звітний період - березень 2016 року з додатками була подана позивачем до податкового органу на паперовому носії.

Наказом Міністерства фінансів України від 28 січня 2016 року №21 «Про затвердження форм та Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість» (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 29 січня 2016 року за №159/28289; набрав чинності з 01 лютого 2016 року; далі - Порядок) затверджено, зокрема, нову форму податкової декларації з податку на додану вартість та порядок заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість.

Згідно із пунктом 2 розділу ІІІ вказаного Порядку декларація та додатки до неї, а також інша податкова звітність з податку на додану вартість, зазначена у пункті 6 розділу I цього Порядку, подаються до контролюючого органу за місцем обліку платника податку відповідно до встановленого законодавством порядку сплати податку.

Податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі всіма платниками цього податку з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Тобто, позивач з 01 лютого 2016 року був зобов`язаний подавати звітність з податку на додану вартість шляхом подання відповідної декларації в електронній формі. Невиконання Товариством цього обов`язку обумовлює правомірність відмови контролюючого органу у прийнятті податкової звітності, поданої з порушенням вимог закону.

Разом з тим, зміст встановлених судами попередніх інстанцій обставин дає підстави вважати, що позивач не скористався таким правом у спосіб, визначений законодавством, й не надіслав декларацію з податку на додану вартість засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством, разом із доповненням.

Аналогічна правова позиція викладена зокрема у постановах Верховного Суду, зокрема, від 02 жовтня 2018 року (справа №810/2468/17) від 11 грудня 2018 року (справа №810/1711/17), від 21 травня 2019 року (справа №826/28016/15), від 16 червня 2020 року (справа №810/1652/16), від 11 червня 2020 року (справа №810/3893/16), від 22 травня 2020 року (справа №810/4663/15), від 12 травня 2020 року (справа №810/2278/16), від 7 травня 2020 року (справа №826/536/17), від 17 липня 2020 року (справа №826/17716/18).

Відповідно до пункту 120.1 статті 120 ПК України неподання або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов`язаними нараховувати та сплачувати податки і збори, податкових декларацій (розрахунків) тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 170 гривень за кожне таке неподання або несвоєчасне подання.

Отже, Верховний Суд погоджується із висновком суддів першої та апеляційної інстанцій про те, що у зв`язку із виявленим правопорушенням щодо неподання позивачем до контролюючого органу податкової декларації з податку на додану вартість за березень 2016 року ДПІ у Печерському районі мав бути застосований до нього штраф у визначеному чинним законодавством порядку.

Також судами при прийнятті оскаржуваних рішень враховано рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 13 березня 2018 року у справі №826/18105/16, залишене без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2018 року, яким відмовлено у задоволенні вимог Товариства про визнання незаконним та скасування рішення ДПІ у Печерському районі м.Києва від 19 квітня 2016 року та зобов`язання ДПІ прийняти податкову декларацію з податку на додану вартість за березень 2016 року з введенням до інформаційних баз даних відомостей.

З приводу ж тверджень Товариства про порушення при прийнятті спірного податкового повідомлення рішення положень статті 86 ПК України, Суд вказує на таке.

Пунктом 86.2 статті 86 ПК України встановлено, що за результатами камеральної перевірки у разі встановлення порушень складається акт у двох примірниках, який підписується посадовими особами такого органу, які проводили перевірку, і після реєстрації у контролюючому органі вручається або надсилається для підписання протягом трьох робочих днів платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові (пункт 42.2 статті 42 ПК України).

Згідно із пунктом 86.7 статті 86 ПК України у разі незгоди платника податків або його законних представників з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки, вони мають право подати свої заперечення до контролюючого органу за основним місцем обліку такого платника податків протягом п`яти робочих днів з дня отримання акта (довідки). Такі заперечення розглядаються контролюючим органом протягом п`яти робочих днів, що настають за днем їх отримання (днем завершення перевірки, проведеної у зв`язку з необхідністю з`ясування обставин, що не були досліджені під час перевірки та зазначені у зауваженнях), та платнику податків надсилається відповідь у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень.

У відповідності до пункту 86.8 статті 86 ПК України податкове повідомлення-рішення приймається керівником контролюючого органу (його заступником) протягом десяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків акта перевірки у порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень (за результатами фактичної перевірки - з дня реєстрації (надходження) акта такої перевірки до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків), а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків.

Спірне податкове повідомлення-рішення, як встановлено судами, прийнято з порушенням процедури, передбаченої пунктом 86.8 статті 86 ПК України.

Разом з тим, сама по собі така обставина за висновками судів, з якими погоджується й суд касаційної інстанції, не є прийнятною як єдина самостійна підстава для визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення, адже останнє є правомірним по суті виявлених контролюючим органом порушень платником податків вимог законодавства.

Водночас, неприйнятними є й доводи Товариства про те, що в податковому повідомленні-рішенні йдеться про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість, хоча до нього лише застосовано штраф у сумі 170,00 грн., оскільки за змістом підпункту 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 ПК України грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Що ж до позовних вимог про скасування рішень ГУ ДФС у м.Києві від 01 вересня 2016 року №19553/10/26-15-10-01-35 та ДФС від 28 жовтня 2016 року №23345/6/99-99-11-02-01-25, то слід зазначити наступне.

Відповідно до підпункту 49.12.2 пункту 49.12 статті 49 ПК України за платником податку закріплено право оскаржити рішення контролюючого органу у разі отримання відмови контролюючого органу у прийнятті податкової декларації.

За змістом пунктів 56.1, 56.2, 56.3 статті 56 цього ж Кодексу рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

У разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

Скарги на рішення державних податкових інспекцій подаються до контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів.

Скарги на рішення контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів та митниць подаються до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Рішення центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, прийняте за розглядом скарги платника податків, є остаточним і не підлягає подальшому адміністративному оскарженню, але може бути оскаржене в судовому порядку (пункт 56.10 статті 56 ПК України).

Судами попередніх інстанцій встановлені всі етапи адміністративного оскарження спірного податкового повідомлення-рішення до контролюючих органів вищого рівня.

При цьому, суди відмітили, що за своєю правовою природою відповідно до норм чинного законодавства повноваження ГУ ДФС у м.Києві та ДФС України щодо прийняття рішень за результатами розгляду скарг платника податків є дискреційними повноваженнями та визначаються виключною компетенцією органу, внаслідок чого суд не наділений правом оцінювати повноту дослідження контролюючим органом обставин, викладених платником податків у скарзі на рішення про відмову у прийнятті податкової звітності.

Належність такого висновку підтверджується змістом Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може оцінювати повноту розгляду ГУ ДФС у м.Києві та ДФС України скарг позивача та вмотивованість і обґрунтованість рішень про результати їх розгляду з огляду на положення конституційного принципу розподілу влади, який заперечує надання адміністративному суду, ключовим завданням якого є здійснення правосуддя, адміністративно-дискреційних повноважень.

Так, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) критеріям, суд не втручається у дискреційні повноваження (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

При цьому, запроваджені ПК України способи оскарження рішень податкових органів - адміністративний та судовий (які за механізмом своєї реалізації не є тотожними) повною мірою дають можливість платнику податків захистити порушені права.

Разом з тим, саме по собі рішення, прийняте за результатами вирішення податкового спору у порядку досудового врегулювання, не створює, не змінює та не припиняє для платника будь-яких прав та обов`язків.

Наведена позиція відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним в постановах від 11 червня 2019 року у справі №826/24656/15, від 24 червня 2019 року у справі №826/11001/15, від 18 червня 2019 року у справі №826/7961/16, які підлягають врахуванню при вирішенні спірних правовідносин.

Отже, оскільки рішення ГУ ДФС у м.Києві від 01 вересня 2016 року №19553/10/26-15-10-01-35 та рішення ДФС від 28 жовтня 2016 року №23345/6/99-99-11-02-01-25 не породжують для позивача жодних прав чи обов`язків та не є юридично значимими, то їх скасування не вплине на відновлення його порушених прав, що не відповідає завданню адміністративного судочинства.

З огляду на наведене вище в сукупності, суди першої та апеляційної інстанцій прийшли до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Нікея-ЛТД» про визнання незаконними та скасування як податкового повідомлення-рішення ДПІ у Печерському районі від 19 травня 2016 року №, так і рішень ГУ ДФС від 01 вересня 2016 року №19553/10/26-15-10-01-35 та ДФС від 28 жовтня 2016 року №23345/6/99-99-11-02-01-25.

Посилання скаржника на ненадання оцінки доводам, викладеним у позові, апеляційній скарзі, письмових поясненнях на заперечення, є безпідставними, оскільки хоча пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, пункт 29).

Верховний Суд вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій надано оцінку кожному окремому специфічному доводу позивача, який має значення для правильного вирішення адміністративної справи.

Таким чином, судами першої та апеляційної інстанцій правильно встановлено фактичні обставини справи та надано об`єктивний і обґрунтований їх аналіз з урахуванням доводів сторін, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що обставини справи встановлено неповно чи неправильно, а отже і наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильних по суті висновків судів першої та апеляційної інстанції

Згідно із частиною 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Відповідно до частини 2 статті 351 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

За змістом пункту 1 частини 3 статті 353 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду.

При цьому, викладені позивачем у касаційній скарзі доводи про ухвалення судових рішень неповажним складом суду є безпідставними, оскільки склад суду як першої, так апеляційної інстанцій утворено з дотриманням вимог глави 3 Розділу 1 КАС України.

Верховний Суд визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, які призвели до ухвалення незаконного рішення, внаслідок чого касаційна скарга позивача залишається без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікея-ЛТД» залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

СуддіС.С. Пасічник І.А. Васильєва І.Я.Олендер