Справа № 300/3960/21
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2022-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2022 рокуЛьвівСправа № 300/3960/21 пров. № А/857/8849/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 березня 2022 року (головуючий суддя Главач І.А., м. Івано-Франківськ) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 03.08.2021 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України в якому просив визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати в день звільнення з військової служби грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, грошової компенсації за не отримане речове майно, індексації грошового забезпечення, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 24.07.2017 по день фактичної виплати 09.08.2021, терміном 1477 днів, виходячи з середньоденного заробітку (грошового забезпечення), розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 березня 2022 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 у день виключення із списків особового складу військової частини компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, грошової компенсації за неотримане речове майно та індексації грошового забезпечення. Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 24.07.2017 по день фактичної виплати 09.08.2021 тривалістю 1478 календарних днів в сумі 239 181 (двісті тридцять дев`ять тисяч сто вісімдесят один) гривень 73 копійки. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_2 Національної гвардії України оскаржила його в апеляційному порядку, вважає, що рішення не відповідає завданню адміністративного судочинства, просить скасувати таке рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі зазначає, що повноваження командувача Національної гвардії України передбачені статтею 7 Закону України «Про Національну гвардію України», військовими статутами Збройних Сил України, а також Положенням про головний орган військового управління Національної гвардії України, затвердженим Указом Президента України від 28 березня 2014 року № 346/2014 «Питання головного органу військового управління Національної гвардії України» (із змінами та доповненнями) (далі - Указ № 346/2014), та іншими указами Президента України.

Статтею 1 Указу № 346/2014 також затверджено Положення про головний орган військового управління Національної гвардії України (далі - Положення № 346/2014).

Пунктами 1 та 8 Положення № 346/2014 передбачено, що головним органом військового управління Національної гвардії України є Головне управління НГУ. Начальником Головного управління НГУ є командувач Національної гвардії України. Повноваження Головного управління НГУ визначені Законом України «Про Національну гвардію України» та Положенням № 346/2014.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначаються Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Апелянт вважає, що позивачем пропущений строк звернення до адміністративного суду визначений ч. 5 ст. 122 КАС України згідно якого для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

ОСОБА_1 вказав на положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, які передбачають обов`язок роботодавця провести зі звільненим працівником повний розрахунок та відповідальність для роботодавця у разі не проведення такого розрахунку

Положення вказаних статей КЗпП України не визначають строків звернення до суду у даній категорій спірних правовідносин, тому апелянт вважає, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню піддягають саме положення статті 122 КАС України, як норми спеціального процесуального закону

Позивач вважає, що при звільненні його з військової служби йому не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в розмірі 10927,06 грн; грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно в розмірі 14567,66 грн; індексацію грошового забезпечення в розмірі 53416,15 грн.

Щодо цих обставин, то апелянт вказує, що позивачу 24.11.2020 виплачено компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в розмірі 10857,06 грн, в підтвердження чого позивач подав виписку по банківському рахунки відкритому в ПАТ «КБ «ПриватБанк» від 24.11.2020.

Також позивачу 18.03.2021 виплачено компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно в розмірі 14567,66 гри, що підтверджується вказаною вище випискою по банківському рахунку від 18.03.2021.

Таким чином, судом встановлено, що розрахунок з позивачем по цих виплатах проведено відповідачем 24.11.2020 та 18.03.2021.

При цьому, позивач не обґрунтував та не надав доказів того, що він не мав об`єктивної можливості знати про факти надходження на його банківський рахунок грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та неотримане речове майно.

Щодо виплати позивачу середнього грошового забезпечення за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення.

При цьому, апелянт зазначає, що ні Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ні іншими нормативно-правовими актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не врегульовані питання порушення роботодавцем строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення.

Згідно з правовою петицією, висловленою колегією суддів Верховного Суду України у своїй постанові від 17.02.2015 (справа № 21-8а15), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або якщо про це йдеться у спеціальному загоні.

Крім того, апелянт вказує, що позивач, надавши згоду на звільнення, погодився з тим, то належні йому витати можуть бути проведені після його звільнення з військової служби (виключення зі списків особового складу військової частинні), а зараз вимагає компенсацію за час затримки виплат.

У зв`язку з тим, що позивач особисто погодився на звільнення з військової служби до проведення з ним усіх розрахунків, тому відсутні правові підстави компенсувати йому час затримки (абзац 3 пункту 242 Положення).

Також зазначає, що передбачений частиною першою сталі 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені статті 116 КЗпП України.

При цьому, стаття 117 КЗпП України не поширюється на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати частини та складових.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_2 на посаді начальника групи бойової та спеціальної підготовки, а також отримав статус учасника бойових дій.

Згідно із витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 24.07.2017 за №175, 24.07.2017 позивача виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Відповідачем 24.11.2020 на картковий рахунок ОСОБА_1 перераховано грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в розмірі 10 857,07 грн, що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку ОСОБА_1 №IOC505TJDAMIKFTH від 26.07.2021 та довідкою №50/41-1831 від 02.11.2021. Відповідно до виписки по надходженням по картці/рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_3 від 26.07.2021 та довідки №50/41-1831 від 02.11.2021, ВЧ НОМЕР_2 18.03.2021 перераховано ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно в розмірі 14 567,66 грн.

Окрім цього, ОСОБА_1 15.07.2021 частково виплачено індексацію грошового забезпечення в сумі 53 416,15 грн, що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку ОСОБА_1 №RDU0FO7L6RP0983D від 26.07.2021 та довідкою №50/41-1831 від 02.11.2021 (а.с.13,47).

Також, на рахунок позивача ВЧ НОМЕР_2 09.08.2021 донараховано індексацію грошового забезпечення та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації в розмірі 131 381,48 грн, що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку ОСОБА_1 №6SIL6E1BRD5APU2J 09.08.2021, з яких відповідно до довідки №50/41-1831 від 02.11.2021 доплата індексації грошового забезпечення становить 38 982,66 грн та компенсація втрати частини доходів 92 398,82.

Факт нарахування позивачу зазначених вище виплат після виключення позивача 26.07.2017 зі списків особового складу військової частини, а також розміри таких виплат не заперечується відповідачем.

Надаючи оцінку спіним правовідносинам, судом першої інстанції вірно враховано, що частинами 1 та 2 статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина 1).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У пункті 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 визначено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року в справі №810/451/17 та від 26 лютого 2020 року по справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Статтею 116 Кодексу законів про працю України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

З огляду на це, правильним є висновок суду, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 Кодексу законів про працю України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Суд, при цьому правильно вказав, що підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини 6 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Оскільки нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульовані питання строків при розрахунку, відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, суд згідно з положеннями статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України вправі застосувати до спірних правовідносин положення Кодексу законів про працю України.

Судом першої інстанції зґясовано, що позивача виключено зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_2 та знято з усіх видів забезпечення 24.07.2017, тоді як фактичний розрахунок щодо виплати усіх належним при звільненні сум проведено лише 09.08.2021, відтак суд вірно вважав, що оскільки ВЧ НОМЕР_2 не проведено з позивачем під час звільнення його з військової служби остаточного розрахунку, зокрема, не виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, грошову компенсацію за неотримане речове майно та індексацію грошового забезпечення, то відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо невиплати у день виключення зі списків особового складу військової частини зазначених сум, що має наслідком набуття ОСОБА_1 права на отримання грошової компенсації за весь час затримки розрахунку.

Надаючи оцінку вимозі позивача щодо визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати у день виключення зі списків особового складу військової частини компенсації втрати частини доходів, суд першої інстанції вірно вказав, що питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати2 від 19.10.2000 №2050-IIІ (надалі, також - Закон №2050-IIІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159.

Відповідно до статті 2 Закону №2050-IIІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно із статтею 3 Закону №2050-IIІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

За змістом статті 4 Закону №2050-IIІ, виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З огляду на вказані норми, правильним є висновок, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів, а саме заробітної плати (грошове забезпечення), пенсії, соціальних виплат, стипендії; 2) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата); 3) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 4) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; 5) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги.

Таким чином, особа набуває право на компенсацію втрати частини доходів у випаду несвоєчасної виплати доходів. При цьому, виплата такої компенсації здійснюється у тому ж місяці, коли виплачується така заборгованість та є відшкодуванням особі доходу, який знецінився через несвоєчасність його виплати.

Оскільки ОСОБА_1 компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення на момент виключення зі списків особового складу не підлягала виплаті, а була виплачена на виконання судового рішення від 27.04.2021 №300/440/21 разом із виплатою індексації грошового забезпечення, суд підставно вважав, що відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача в частині невиплати у день звільнення з військової служби компенсації втрати частини доходів з зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення.

Також, зазначена виплата не підлягає врахуванню при розрахунку середнього грошового забезпечення, яке підлягає нарахуванню та виплаті позивачу у зв`язку з непроведенням своєчасного розрахунку при звільнені.

Розглядаючи спір, судом першої інстанції також правильно враховано, що Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (надалі, також Порядок №100), відповідно до пункту 2 якого, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 зазначеного Порядку).

У даній спірній ситуації, відповідно довідки №1/2-11/3 від 22.01.2020 про середньомісячний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 , загальна сума грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням (травень та червень 2017 року) становила 15 746,26 грн, а саме у травні 2017 року 7 873,13 грн, у червні 2017 року 7 873,13 грн.

Середньоденна заробітна плата склала 258,14 грн (15 746,26 грн/61 день).

Кількість днів, впродовж яких затримано виплату грошової компенсації позивачу з 27.07.2017 по 09.08.2021 становить 1478 календарних днів.

Отже, середній заробіток позивача за весь період затримки повного розрахунку при звільненні становить 381 530,92 грн (258,14 грн х 1478 дні).

Однак, надаючи оцінку правомірності та обґрунтованості заявленій позивачем вимозі щодо стягнення середнього грошового забезпечення за період затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції вірно врахував позицію Верховного Суду (далі Суд) від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, де Суд зазначив наступне.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дозволив Суду виснувати, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу зробити висновок, який непрямо випливає з приписів частини 1 статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

Згідно довідки №50/41-318 від 22.02.2022 про розмір нарахованого грошового забезпечення при звільненні та інших коштів після звільнення з списків особового складу позивачу виплачено грошові кошти в загальному розмірі 75 100,81 грн, з яких вихідна допомога при звільненні 55 111,91 грн.

Що стосується сум, належних до виплати позивачу на момент виключення зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_2 , однак виплачених після такого виключення, то наявними в матеріалах справи банківськими виписками з рахунку ОСОБА_1 та довідкою №50/41-1831 від 02.11.2021 підтверджено нарахування ВЧ НОМЕР_2 позивачу грошових коштів в загальному розмірі 117 823,57 грн, з яких, зокрема, 24.11.2020 нараховано 10 857,07 грн, 18.03.2021 - 14 567,66 грн, 15.07.2021 - 53 416,15 грн та 09.08.2021 38 982,66 грн.

При цьому, суд зґясував, що зазначені представником позивача у позовній заяві суми виплат, зокрема, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки для учасників бойових дій, нарахованої 24.11.2021 в розмірі 10 857,06 грн не підтверджено належними та допустимими доказами, тому суд вважає їх помилковими. Натомість, врахуванню підлягають сума такої виплати згідно зазначеної вище банківської виписки та довідки №50/41-1831 від 02.11.2021 (а.с.15,47).

Загальний розмір усіх грошових виплат, що належав позивачу під час звільнення з військової служби, про які заявлено у позовних вимогах та суми яких підтверджені письмовими доказами, становить 201 292,29 грн, з яких грошове забезпечення, виплачене позивачу при звільненні складало 75 100,81 грн, що в сукупності становить 37,31 % від загальної суми, яка підлягала виплаті, а отже виплачені після виключення зі списків особового складу кошти в загальному розмірі 117 823,57 грн становлять 62,69 % від загальної суми.

Відтак, виходячи з принципу пропорційності, беручи до уваги вищевикладену позицію Верховного Суду, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 239 181,73 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що складає 62,69 % від розрахованих судом 381 530,92 грн., відтак підставно вважав, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 березня 2022 року по справі № 300/3960/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін