Справа № 520/1163/22
Суддя: Панов М.М.
Дата ухвалення: 2022-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2022 р. № 520/1163/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панова М.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення вихідної допомоги, грошової компенсації, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, відповідно до п. 4 статті 87 Закону України «Про державну службу», грошової компенсації за невикористану основну відпустку та невикористану додаткову відпустку за стаж державної служби;

- визнати протиправними дії Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в частині порушення встановленого законодавством порядку розрахунку кількості днів, невикористаної ОСОБА_1 при звільненні, основної відпустки за період роботи з 28.12.2019 по 28.09.2020, та щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби,

- стягнути зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, 16) на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі двох середньомісячних заробітних плат, відповідно до п. 4 статті 87 Закону України «Про державну службу», у розмірі 12245,53 грн;

- стягнути зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, 16) на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за затримку розрахунку при звільненні, з розрахунку середньої заробітної плати ОСОБА_1 за день у розмірі 345,72 грн, починаючи з 28.09.2020 року по дату повного розрахунку;

- зобов`язати Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) (м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, 16) перерахувати кількість днів невикористаної щорічної основної відпустку за період роботи з 28.12.2019 по 28.09.2020;

- зобов`язати Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) (м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, 16) виплатити грошову компенсацію за невикористану ОСОБА_1 щорічну основну оплачувану відпустку за період роботи з 28.12.2019 по 28.09.2020;

- зобов`язати Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) (м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, 16) виплатити грошову компенсацію за невикористану ОСОБА_1 щорічну додаткову відпустку, у кількості 15 днів, за стаж державної служби.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувані дії відповідача є протиправними та такими, що суперечать нормам законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана відповідачу засобами електронного зв`язку.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. Відповідні документи у встановлений строк до суду не надходили.

Згідно ч. 4 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05.08.2020 по справі №520/1414/2020 за позовом ОСОБА_1 до Голови ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ голови ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Харківській області №3050/к від 26.12.2019 "Про звільнення ОСОБА_1 " з посади заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Харківській області відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу". Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області з 28.12.2019. Стягнуто із Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 29.12.2019 по 05.08.2020 в порядку, визначеним постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2021 у справі №520/1414/2020 змінено рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.08.2020 у справі №520/1414/2020 та стягнуто із Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на по коризивачасть за час вимушеного прогулу з 29.12.2019 по 05.08.2020 суму середнього заробітку в розмірі 105485,94 грн.

Заступник голови ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Харківській області видав наказ №20/к від 19.08.2020 про скасування наказу Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 26.12.2019 №3050/к та поновлення ОСОБА_1 з 28 грудня 2020 року на посаді заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

05.10.2020 позивачем було отримано наказ №24/к від 28.09.2020 про звільнення ОСОБА_2 з посади заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, в якому вказано: виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 8 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 18.05.2020 по 18.08.2020.

З цього приводу позивачем у позовній заяві зазначено, що він був поновлений на вказаній посаді на підставі рішення суду з 28.12.2019, а звільнений 28.09.2020.

Також у наказі зазначено про необхідність виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі двох середньомісячних заробітних плат, відповідно до п. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

З цього приводу позивачем зазначено, що разом з наказом про звільнення він отримав розрахунковий лист - ознайомлення з кінцевим розрахунком при звільнені про виплату вихідної допомоги в розмірі двох середньомісячних заробітних плат у сумі 12245,53 грн. Про суму компенсації за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки в розрахунковому листі нічого вказано не було.

Так, згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У зв`язку з не виконанням вищезазначеної норми, 27.11.2020 на адресу ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Харківській області позивачем була направлена вимога щодо розрахунку зі звільненим працівником, а саме: виплатити позивачу вихідну допомогу в розмірі двох середньомісячних заробітних плат, відповідно до п. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу», перерахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за період роботи з 28.12.2019 по 28.09.2020.

Отже, право позивача на одержання суми середньомісячного заробітку як вихідної допомоги визначено Законом і цей Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 06.06.2018 року у справі № 823/254/16.

Відповідно ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На роботодавця покладається обов`язок при кожній виплаті заробітної плати повідомити про всі суми, на які сума, що належить до виплати працівникові, зменшена порівняно з нарахованою заробітною платою, та причини такого зменшення; про суму, що належить до виплати і фактично виплачується працівникові.

Про надання відомостей щодо нарахованої і виплаченої зарплати вказано у ст. 110 КЗпП України і ст. 30 Закону України «Про оплату праці», а саме зазначено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

10.04.2021 ОСОБА_1 отримав копію ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 19.02.2021 по справі №520/1414/2020 про виправлення арифметичних помилок в постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2021 року по справі за апеляційною скаргою Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Головного територіального управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.08.2020 по справі №520/1414/2020 за позовом ОСОБА_1 до Голови ліквідаційної комісії Головного територіального управління у Харківській області, Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме: в мотивувальній та резолютивній частинах постанови виправити "103110,14" на "51555,07" та виправити "105485,94" на "53930,87".

04.03.2021 на особистий рахунок позивача надійшло дві суми 80400,66 грн та 4515,52 грн.

17.12.2021 позивач отримав копію ухвали від 16.11.2021 про відкриття Комінтернівським районним судом м. Харкова провадження у справі №641/3578/21 за позовом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про стягнення з ОСОБА_1 надмірно виплачених коштів.

Отже, виходячи з викладеного грошові кошти у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за період роботи з 28.12.2019 по 28.09.2020 та додаткову відпустку за стаж державної служби позивачу до теперішнього часу не виплачені.

Позивач вважаючи такі дії відповідача протиправними, звернувся до суду з даним позовом.

Щодо правонаступництва відповідача суд зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 №870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції», утворенні, як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються, тому всі його права і обов`язки переходять правонаступнику.

Згідно Положення про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України затвердженого наказом Міністерства юстиції України 23.06.2011 №1707/5 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 червня 2011 року за №759/19497, воно є процесуальними правонаступниками державних органів, що ліквідуються, оскільки мають цілком ідентичну компетенцію, підпорядкованість, профіль тощо та виконують функції держави у відповідній галузі, передбачених законодавством.

Оскільки Головне територіальне управління юстиції у Харківській області 12.11.2020 припинило свою діяльність, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесено запис, а Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) є його процесуальним правонаступником, та при цьому має цілком ідентичну компетенцію, підпорядкованість, профіль тощо та виконує функції держави у відповідній галузі, що випливає з Положень про міжрегіональні управління Міністерства юстиції, то до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), як правонаступника, переходять усі права та обов`язки ліквідованого органу.

Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.

У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувалися ліквідованим органом, не можуть бути припинені та підлягають передачі іншим державним органам, за винятком того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі. Аналогічну правову позицію висловив Верховини Суд у постановах від 13.03.2019 у справі №524/4478/17, від 20.02.2019 у справі №826/16659/15.

Відповідно ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 12.06.2018 у справі № 2а-23895/09/1270.

Відповідно ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Особливістю адміністративного (публічного) правонаступництва є те, що подія переходу прав та обов`язків, що відбувається із суб`єктами владних повноважень, сама собою повинна бути публічною та врегульованою нормами адміністративного права.

При цьому можна виділити дві форми адміністративного (публічного) правонаступництва: 1) фактичне (або компетенційне адміністративне правонаступництво), тобто таке, де вирішуються питання передачі фактичних повноважень від одного до іншого органу, посадової особи (або повноважень за компетенцією); 2) процесуальне адміністративне (публічне) правонаступництво.

Фактичне (компетенційне) адміністративне (публічне) правонаступництво - це врегульовані нормами адміністративного права умови та порядок передання адміністративної компетенції від одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого, який набуває певні владні повноваження внаслідок ліквідації органу чи посади суб`єкта владних повноважень, припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення компетенції органу публічної адміністрації чи припинення повноважень посадової особи.

Процесуальне адміністративне (публічне) правонаступництво - це унормована можливість заміни адміністративним судом (на будь-якій стадії процесу судового розгляду справи в суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій (крім випадків перегляду справи за винятковими чи нововиявленими обставинами) сторони чи третьої особи іншим суб`єктом, коли права та обов`язки суб`єкта владних повноважень перейшли від сторони (в адміністративній справі) до іншого суб`єкта владних повноважень, а також можливість суб`єкта публічної адміністрації (правонаступника) вступити в судовий процес як сторона чи третя особа.

При визначенні процесуального адміністративного (публічного) правонаступництва суд повинен виходити з того, хто є правонаступником у спірних правовідносинах, і враховувати таке: якщо під час розгляду адміністративної справи буде встановлено, що орган державної влади, орган місцевого самоврядування, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржуються, припинили свою діяльність, то суд повинен залучити до участі у справі їхніх правонаступників.

У межах вирішення питання для встановлення факту публічного правонаступництва визначальним є припинення первісного суб`єкта - Головного територіального управління юстиції у Харківській області та перехід повністю його функцій (адміністративної компетенції) до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). Інакше відсутність підстав публічного правонаступництва доводить неможливість його здійснення.

Зокрема п. 9 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 №2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» вказується: «При визначені процесуального правонаступництва судам слід виходити з того, хто є правонаступником у спірних правовідносинах, та враховувати, що якщо під час розгляду адміністративної справи буде встановлено, що орган державної влади, орган місцевого самоврядування, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржуються, припинила свою діяльність, то в такому випадку суду необхідно залучити до участі у справі їх правонаступників.

У разі зменшення обсягу компетенції суб`єкта владних повноважень, не пов`язаного з припиненням його діяльності, до участі в справі як другий Відповідач судом залучається інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого передані або належать функції чи повноваження щодо вирішення питання про відновлення порушених прав, свобод чи інтересів Позивача.

Виходячи з положень ст.ст. 55, 56 Конституції України, в буд-якому разі в названих вище випадках спірні правовідносини допускають правонаступництво, а тому суди повинні враховувати, що відмова у відкритті або закриття провадження в такій справі з підстав ліквідації (припинення діяльності, позбавлення повноважень, звільнення з посади, скорочення посади) суб`єкта владних повноважень є неприпустимим.

Отже процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав і обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні. Процесуальне правонаступництво випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони матеріального правовідношення її правонаступником) і відображає зв`язок матеріального і процесуального права.

Здійснення правонаступництва є результатом наявності визначеного юридичного складу, тобто сукупності юридичних фактів, необхідних і достатніх для того, щоб отримати відповідний ефект - наступництво в правах та обов`язках.

У вирішенні питань, пов`язаних з правонаступництвом, суду необхідно здійснювати аналіз доказів переходу відповідних прав і обов`язків.

Такий самий висновок про застосування норм права викладений в постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №910/1879/17.

Відповідно ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, відповідно до п. 4 статті 87 Закону України «Про державну службу» та стягнення з відповідача вихідну допомогу при звільненні в розмірі двох середньомісячних заробітних плат, відповідно до п. 4 статті 87 Закону України «Про державну службу», суд зазначає наступне.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Вихідна допомога при припиненні трудового договору входить до інших виплат, які не належать до фонду оплати праці (п. 3.8 розд. 3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 №5). Тому сума вихідної допомоги, нарахована роботодавцем працівникові при його звільненні, не є базою нарахування єдиного соціального внеску.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, з посиланням на постанову від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зазначала що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Всупереч вимогам ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні позивача з роботи 28.09.2020, відповідач виплату всіх сум, що належать позивачу при звільнені, у день звільнення не здійснив, частково повідомив про належні до виплати суми в розрахунковому листі.

Верховний Суд у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 висловив правову позицію та зазначив, що умовами застосування норми ч. 1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц зазначила що відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Цивільного кодексу України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.

Так, ОСОБА_1 було звільнено зі служби 28.09.2020. Остаточний розрахунок до теперішнього часу з позивачем не проведено. Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню з 28.09.2020 по день проведення розрахунку, а саме: середньоденна денна заробітна плата позивача становить: сума двох останніх місяців, які передували звільненню, поділити на кількість робочих днів у цих місяцях (15211,84 грн (без утримань)/44 (кількість днів)) дорівнює 345,72 грн.

Отже, сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), за час затримки розрахунку з позивачем становить: кількість днів на час повного розрахунку помножити на середньоденну заробітну плату позивача (345,72 грн).

Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 117, 237-1 КЗпП України роз`яснив, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

У цьому рішенні Конституційний Суд України також зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення грошової компенсації за невикористану основну відпустку та додаткову відпустки за стаж державної служби, суд зазначає наступне.

Частина 1 статті 1 Закону України «Про відпустки» вказує, що державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Статтею 83 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також дні додаткової відпустки.

Правовідносини, пов`язані з відпустками державних службовців, регулюються Законом України "Про державну службу" та іншими законодавчими актами, які не суперечать цьому Закону.

Право державних службовців на додаткову оплачувану відпустку передбачено ст. 35 Закону України "Про державну службу". Порядок і умови надання цієї відпустки регулюються зазначеною статтею Закону та постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.1994 №250.

Виникнення у державних службовців права на додаткову оплачувану відпустку за стаж державної служби та її тривалість знаходяться у прямій залежності від наявності у державного службовця відповідного стажу державної служби. Тому надання додаткової відпустки за стаж державної служби певної тривалості, а також виплата грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні державного службовця залежить лише від наявності у державного службовця стажу державної служби, передбаченого постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.1994 №250, що дає право на надання додаткової відпустки за стаж державної служби, а не від відпрацьованого державним службовцем часу у відповідному робочому році.

Порядок надання додаткової відпустки державним службовцям затверджено постановою КМУ від 06.04.2016 №270 (далі - Порядок №270).

За Порядком №270 державні службовці можуть розраховувати на додаткову оплачувану відпустку за стаж державної служби. Право державних службовців на додаткову оплачувану відпустку та її тривалість залежать не від відпрацьованого в році часу, а від наявності відповідного стажу державної служби. Тож надається додаткова відпустка державним службовцям не за відпрацьований робочий рік, а виключно після того, як настане приведена дата стажу державної служби. Під час звільнення державного службовця йому виплачується грошова компенсація за невикористану відпустку, у т. ч. за всі невикористані дні додаткової відпустки за стаж державної служби, відповідно п. 9 Порядку №270.

Також, спільним листом Мінпраці і Головного управління держслужби від 27.01.1999 №13-294, №10/364 визначено, що додаткова оплачувана відпустка, яка надається державним службовцям, належить до щорічних відпусток, передбачених ст. 4 Закону України "Про відпустки". Тому на цю відпустку поширюються усі норми щодо щорічних відпусток, визначені Законом України "Про відпустки".

Щодо кількості днів відпустки, за які слід виплатити компенсацію, то виникнення у державних службовців права на додаткову оплачувану відпустку та її тривалість прямо залежить від наявності у державного службовця відповідного стажу державної служби, а не від відпрацьованого ним часу у відповідному робочому році, згідно спільного листа Мінпраці і Головного управління держслужби від 27.01.1999 №13-294, №10/364 та лист Головного управління держслужби від 21.01.2011 №474/12-11.

Враховуючи те, що на час звільнення загальний стаж державної служби позивача складав більше 21 року, кількість невикористаних днів додаткової відпустки за стаж державної служби дорівнює 15 днів.

Під час нарахування сум, що підлягають до виплати у зв`язку з виходом працівника у відпустку, а також виплати грошової компенсації за частку невикористаної відпустки підлягають застосуванню положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Так, відповідно до п. 2 Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Розрахунок кількості невикористаних днів щорічної основної відпустки за неповний робочий рік:

Д комп = Д відп X (К відпр - С відпр) : (К рік - С рік),

22=30 х (276-88) : (370-115),

де Д комп - кількість днів невикористаною відпустки, за які надається компенсація - 22 дні;

Д відп - загальна тривалість щорічної відпустки, яка надається за повний відпрацьований рік - 30 днів;

К відпр - кількість календарних днів у поточному робочому році до дня звільнення - 276 днів (з 28.12.2019 по 28.09.2020);

С відпр - кількість святкових і неробочих днів, що припадають на поточний робочий рік до дня звільнення - 88 днів;

К рік - загальна кількість календарних днів у поточному робочому році - 370 днів;

С рік - загальна кількість святкових і неробочих днів у поточному робочому році - 115 днів.

Статтею 110 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу при кожній виплаті заробітної плати повідомляти працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Так, при звільненні з позивачем не було проведено розрахунок, а тому він звернувся до суду з даним позовом.

З приводу спірних правовідносин суд зазначає, що керуючись статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Такої самої позиції дотримується Верховний Суд у постанові №620/1982/19 від 22 січня 2020 року.

Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року по справі №821/1083/17, Провадження №11-1329апп18 наведена наступна правова позиція:

«... Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції врахував правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 15 вересня 2015 року у справі № 21 -1765а15, зазначивши, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум...»

«...При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо)...»

Аналогічна позиція висловлена у п. 50 Постанови Великою Палатою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року по справі №810/451/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Та зазначив:- «...Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, що правовий висновок Верховного Суду України у справі №21-1765а15 є застосовним до спірних правовідносин...»

Верховний суд по справі №21-1765а15 зазначив наступне: «...не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум...».

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача вихідну допомогу при звільненні в розмірі двох середньомісячних заробітних плат, відповідно до п. 4 статті 87 Закону України «Про державну службу», саме у розмірі 12245,53 грн, суд зазначає наступне.

Суд зазначає, що нарахування суми вихідної допомоги при звільненні належить до дискреційних повноважень відповідча.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 щодо здійснення дискреційних повноважень адміністративними органами, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке надає певний адміністративному органу ступінь свободи під час прийняття рішення, таким чином даючи йому змогу вибрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке буде найбільш прийнятним.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про неможливість втручання в дискреційні повноваження відповідача, а отже, не вбачає правових підстав для задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача нарахувати суму вихідної допомогу при звільненні в розмірі двох середньомісячних заробітних плат, відповідно до п. 4 статті 87 Закону України «Про державну службу», саме у розмірі 12245,53 грн, яку визначив сам позивач. Сума вихідної допомогу при звільненні підлягає визначенню не судом, а відповідачем за наслідками виконання рішення суду по даній справі.

З огляду на вищевикладене, дана позовна вимога підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 263, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Східного міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Харків) (вул. Ярослава Мудрого, буд. 16, м. Харків, 61002, ) про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення вихідної допомоги, грошової компенсації, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) () щодо невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, відповідно до п. 4 статті 87 Закону України «Про державну службу», грошової компенсації за невикористану основну відпустку та невикористану додаткову відпустку за стаж державної служби.

Визнати протиправними дії Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) () в частині порушення встановленого законодавством порядку розрахунку кількості днів, невикористаної ОСОБА_1 при звільненні, основної відпустки за період роботи з 28.12.2019 по 28.09.2020, та щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби.

Стягнути зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) вихідну допомогу при звільненні в розмірі двох середньомісячних заробітних плат, відповідно до п. 4 статті 87 Закону України «Про державну службу». у розмірі 12245,53 грн;

Стягнути зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за затримку розрахунку при звільненні, з розрахунку середньої заробітної плати ОСОБА_1 за день у розмірі 345,72 грн, починаючи з 28.09.2020 по дату повного розрахунку.

Зобов`язати Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) () перерахувати кількість днів невикористаної ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) щорічної основної відпустку за період роботи з 28.12.2019 по 28.09.2020.

Зобов`язати Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) () виплатити грошову компенсацію за невикористану ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) щорічну основну оплачувану відпустку за період роботи з 28.12.2019 по 28.09.2020.

Зобов`язати Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) () виплатити грошову компенсацію за невикористану ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) щорічну додаткову відпустку, у кількості 15 днів, за стаж державної служби.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в загальному розмірі 4465 (чотири тисячі чотириста шістдесят п`ять) грн 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Східного міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) ().

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М.Панов