Справа № 420/17090/21
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2022-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/17090/21
Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Шляхтицького О.І.,

суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23.05.2022 по справі № 420/17090/21 за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової прокуратури Південного регіону України, а у подальшому Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з органів прокуратури;

- зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки належних виплат при звільненні - за період з 30.04.2020 по 16.09.2021, шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що йому під час звільнення з військової служби не було виплачено грошову компенсацію за дні невикористаних додаткових відпусток та лише на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.12.2020 у справі №420/11525/20 16.09.2021 перераховано заборгованість в розмірі 62 768,63 грн. Посилається на ст.ст.116 та 117 КЗпП України.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву у якому зазначив, що позовні вимоги не визнає, оскільки ст.117 КЗпП не поширюються на правовідносини що виникають у порядку виконання судового рішення, посилаючись при цьому на правову позицію Верховного Суду у постановах від 27.06.2018 по справі №810/1543/17 та від 28.01.2020 по справі №822/2663/15. Зазначає, що при визначенні розміру відшкодування підлягає застосуванню принцип співмірності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 23 травня 2022 року позов задовольнив частково.

Зобов`язав Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.04.2020 по 16.09.2021 у розмірі 62 778,84 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Південного регіону подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить змінити мотивувальну та резолютивну частини рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з органів прокуратури.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- суд першої інстанції вирішуючи питання щодо розміру сум, які підлягають відшкодуванню позивачу за період затримки розрахунку при звільненні безпідставно не застосував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9854/15-ц, відповідно до якої для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, можливо застосовувати дані Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідні роки, з яких можна розраховувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою забезпечення рівня свого життя.

З огляду на характер заборгованості, дії позивача та відповідача, справедливою, пропорційною і такою, що відповідає критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення виплати належних позивачу сум при звільненні, на думку апелянта, може вважатись виплата середнього заробітку в розмірі 6 172,21 грн., який розраховано із врахуванням періоду несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні (з 30.04.2020 по 16.09.2021) та приблизного розміру майнових втрат через несвоєчасне отримання сум при звільненні.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України з 01.08.1990, та з 07.02.2002 відряджений у розпорядження Генерального прокурора України.

З 07.02.2002 до 14.08.2012 позивач проходив військову службу на прокурорсько-слідчих посадах Військової прокуратури Південного регіону України, яка входила до складу Генеральної прокуратури України.

З 14.08.2012 до 31.01.2015 позивач проходив службу (працював) на прокурорсько-слідчих посадах у прокуратурі Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері, яка входила до складу Генеральної прокуратури України.

З 31.01.2015 до 30.04.2020 позивач проходив військову службу на прокурорсько-слідчих посадах Військової прокуратури Південного регіону України, яка входила до складу Генеральної прокуратури України.

Наказом військового прокурора Південного регіону України від 30.04.2020 №424к позивача звільнено з органів прокуратури, а саме: звільнено з посади прокурора відділу нагляду з організації процесуального керівництва, підтримання обвинувачення в суді, додержання законів при виконанні судових рішень та координації правоохоронної діяльності управління нагляду за додержанням законів, виконанням судових рішень у кримінальному провадженні та при проведенні оперативно-розшукової діяльності Військової прокуратури Південного регіону України, виключено зі списків особового складу військової прокуратури Південного регіону України, всіх видів забезпечення та направлено для подальшого проходження військової служби у розпорядження Міністерства оборони України (а.с. 14).

Наказом Генерального прокурора України від 05.02.2020 року № 66 Про окремі питання забезпечення початку роботи спеціалізованих прокуратур у військовій та оборонній сфері (на правах обласних прокуратур), Військову прокуратуру Південного регіону України перейменовано у Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.12.2020 у справі № 420/11525/20, яке залишене в силі постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.04.2021, позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 75 календарних днів невикористаної додаткової відпустки, як прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, за період з 15.07.2015 до 30.04.2020, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з органів прокуратури 30 квітня 2020 року та зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 75 календарних днів невикористаної додаткової відпустки, як прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, за період з 15.07.2015 до 30.04.2020 , виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з органів прокуратури 30 квітня 2020 року; у задоволенні решти позову - відмовлено.

16.09.2021 на картковий рахунок позивача від відповідача було зараховано 62 768,63 грн. (а.с.35).

При цьому, як зазначено позивачем та не заперечується відповідачем, вказана сума 62 768,63 грн це сума грошової компенсації за 75 календарних днів невикористаної додаткової відпустки за період з 15.07.2015 до 30.04.2020.

11.06.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою (а.с.33), в якій просив виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідь на яку відповідачем надано лист від 30.06.2021 №21-2314вих-21 (а.с.34), в якому зазначено зміст статті 117 КЗпП.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що позивач беззаперечно має право на суму відшкодування. При цьому, суд у відповідності до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 04.11.2021 № 380/757/20, повинен визначити розмір середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку при звільненні.

Так, суд першої інстанції задовольнив позовну вимогу пощивача шляхом зобов`язання Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.04.2020 по 16.09.2021 у розмірі 62 778,84 грн.

Водночас, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог в частині щодо визнання протиправною бездіяльність військової прокуратури Південного регіону України, а у подальшому Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з органів прокуратури, оскільки позовну заяву ОСОБА_1 по справі № 420/11525/20 задоволено частково, тобто спір щодо належних позивачу сум грошового забезпечення вирішено на користь позивача частково, відтак відповідно до ч.2 ст.117 КЗпП у відповідача не було підстав самостійно визначити розмір, нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки така сума відшкодування повинна визначатись саме органом, який виніс рішення по суті спору, тобто судом.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, КЗпП України, Закону України Про оплату праці.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до абзацу 1 пункту 234 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» затверджене Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі Положення №1153/2008), перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.

Відповідно до абз.3 п.242 Положення №1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

На підставі наведеного, враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів приходить до висновку, що у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення на підставі статті 117 КЗпП України.

Висновки суду у даній справі відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у випадку визначення суми виплат судовим рішенням, яка викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. Так, Великою Палатою Верховного Суду у вказаному рішенні визначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Також, у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Великою Палатою Верховного Суду вказано, що у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Водночас, вирішуючи справу, колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно якої, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду у наведених справах дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

В свою чергу, визначаючи розмір відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено під час розгляду справи та підтверджено матеріалами справи, що наказом від 30.04.2020 позивач був звільнений зі служби. В наказі зазначено, що відділу фінансів необхідно провести повний розрахунок з ОСОБА_1 відповідно до чинного законодавства України. Щорічну відпустку за 2020 рік використав у кількості 15 календарних днів (залишок невикористаної відпустки складає 30 календарних днів). Грошову допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік отримав (а.с.14).

Відповідач не здійснив нарахування та виплату всіх належних позивачу коштів компенсації за дні додаткової відпустки право на отримання якої він набув відповідно до ч.2 ст.82 Закону України «Про прокуратуру» як прокурор, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, при його звільненні відповідно до наказу від 30.04.2020.

Нарахування та виплата компенсації здійснена 16.09.2021 на виконання рішення суду від 30.12.2020 по справі № 420/11525/20 у сумі 62 768,63 грн (а.с.35).

Вирішуючи спір по суті суд першої інстанції враховувавтакі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019 року та підтриманий у постанові від 30.07.2020 у справі №806/2682/16.

Суд першої інстанції для визначення суми, яку належить стягнути як середній заробіток за несвоєчасну виплату позивачу грошового забезпечення, враховував: тривалість строку між звільненням позивача і, відповідно, непроведенням з ним повного розрахунку (вересень 2021 року), та зверненням до суду з позовом про нарахування та стягнення зазначених сум 17.09.2021; співмірність ймовірного розміру майнових втрат пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні працівника та заявлених позивачем до виплати сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Апеляційний суд, як і суд першої інстанції зазначає, що відсоток невчасно виплаченого грошового забезпечення позивача (істотність частки) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 14,04 % (62 768,63 грн. (грошове забезпечення позивача, виплачене йому з порушенням термінів 16.09.2021) / 447142,72 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку (346 днів)) х 100).

Отже сума, яка підлягає відшкодуванню (з урахуванням принципу співмірності) становить: 1292,32 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 14,04 % х 346 (дні затримки розрахунку) = 62 778,84 грн.).

Тотожній підхід був застосований Верховним Судом при розгляді справи №260/348/19 04 вересня 2020 року .

З огляду на вищезазначене, застосовуючи до даних правовідносин принцип співмірності суд першої інстанції дійшов правильногоо висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача, шляхом зобов`язання Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.04.2020 по 16.09.2021 у розмірі 62 778,84 грн.

Щодо позовної вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльність військової прокуратури Південного регіону України, а у подальшому Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з органів прокуратури, колегія суддів зазначає, що в частині відмови у задоволенні позову рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалось, а тому відповідно до частини 1 статті 308 КАС України апеляційний суд не дає правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході розгляду справи позивач частково довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач не надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Доводи апеляційної скарги.

Обґрунтовуючи свою позицію апелянт послався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, відповідно до якої для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, можливо застосовувати дані Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідні роки, з яких можна розраховувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою забезпечення рівня свого життя.

Так, апелянт зазначив, що станом на 30.04.2020 позивачу не виплачено 62 768,63 грн компенсації за невикористану додаткову відпустку, як прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років.

Тому у квітні 2020 року 8 % річних від цієї суми становитиме 5021,49 грн (418,46 грн в місяць).

Станом на 01.01.2021 облікова ставка НБУ становила 6 % річних, та 6 % від суми 62768,63 грн становитиме 3766,12 грн. (313,84 грн в місяць).

Отже, ураховуючи загальний період затримки розрахунку при звільненні (з 30.04.2020 по 16.09.2021, що становить 17 місяців (2020 рік (418,46 грн. х 8 місяців = 3347,68 грн) + 2021 рік (313,84 грн. х 9 місяців = 2824,56 грн)) сума середнього заробітку позивача, який підлягає відшкодуванню за період затримки розрахунку складає 6172,24 гривень.

Проте, колегія суддів не погоджується із таким твердженням апелянта з огляду на те, що застосовуючи такий розрахунок Верховний Суд врахував значний проміжок часу між датою звільнення та часом звернення до суду з позовом, а також те, що позивач неодноразово звертався до суду з аналогічними позовними вимогами, які не були розглянуті по суті, що може свідчити про умисне штучне збільшення розміру виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Натомість у справі, що розглядається позивач звернувся до суду на наступний день (17.09.2021) після того як отримав (16.09.2021) грошову компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 62 768,63 грн (а.с.35).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із вищезазначеними розрахунками середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні , які зроблені судом першої інстанції та вважає, що вони відповідають нормам статті 117 КЗпП України, а також правилами Порядку № 100.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23.05.2022 по справі № 420/17090/21 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Шляхтицький О.І.
Судді Домусчі С.Д. Семенюк Г.В.