Справа № 522/11475/22
Суддя: Домусчі Л. В.
Дата ухвалення: 2022-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/522/314/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2022 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Кулябко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовом, у якому просив скасувати рішення №559 ГУ ДМС в Одеській області від 11.08.2022 року про примусове повернення до країни походження або до третьої країни іноземця або особи без громадянства.

В обґрунтування позову вказав, що 11.08.2022 р. провідним спеціалістом відділу міграційного контролю ГУ ДМС в Одеській області Дубягою Є.А. за погодженням із заступником начальника управління начальника відділу міграційного контролю управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області В.Котиком прийнято рішення №559 про примусове повернення до країни походження або до третьої країни іноземця або особи без громадянства ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 . У оскаржуваному рішенні було вказано, що 11.08.2022 року співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області за адресою: м. Одеса. вул. Преображенська, буд. 64 було виявлено громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В результаті проведеної перевірки наявних документів та відібраних пояснень встановлено, що ОСОБА_1 прибув до України у 1996 році, через який КПП не пам`ятає. В ході перевірки іммігранта за інтегрованою міжвідомчою інформаційно-телекомунікаційною системою контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система «Аркан») перетин кордону встановити не вдалося можливим. В наявності паспортного документа не має. Під час перебування в Україні громадянин Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав за адресою: АДРЕСА_1 . У рішенні вказано, що відповідно до пп. 1 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 150 від 15.02.2012 року, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними д говорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Таким чином, сплинув термін легального перебування особи на території України, у порушення ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Відповідно до ч. З ст. 25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI, рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення. Порядок провадження за заявами іноземців та осіб без громадянства про добровільне повернення визначається Кабінетом Міністрів України.

Проте, громадянин Узбекистану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , до органів ДМС з метою продовження строку перебування не звертався, законні підстави для оформлення такої процедури відсутні, тому особа на території України перебуває незаконно, постійного місця проживання та законного джерела для існування не має.

11.08.2022 року за порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, проживання без документів на території України, стосовно громадянина Узбекистану ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 адміністративне правопорушення, складено постановою протокол про накладення адміністративного стягнення від 11.08.2022 року був притягнутий до адміністративної відповідальності.

Як було зазначено у Рішенні, своїми діями ОСОБА_1 порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

На підставі вищезазначених обставин, ГУ ДМС в Одеській області було прийнято рішення примусово повернути в країну походження гр. Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано покинути територію України у термін до 09.09.2022 року, включно. Було повідомлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про примусове повернення в країну походження та роз`яснено порядок оскарження даного рішення в судовому порядку.

Позивач повністю не погоджується із Рішенням №559 ГУ ДМС В Одеській області про примусове повернення до країни походження або до третьої країни іноземця або особи без громадянства - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважає Рішення непропорційним, незаконним та необґрунтованим, всебічно не розглянутим, та таким що суперечить Конституції України, основоположному принципу - верховенства права, а також Статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Статті 16 Загальної декларації прав людини.

Ухвалою суду від 01.09.2022 року провадження у справі було відкрито.

Ухвалою суду від 02.09.2022 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Лук`янової А.О. про забезпечення адміністративного позову задоволено, зупинено дію рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №559 від 11.08.2022 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , в частині зобов`язання покинути територію України у термін до 09.09.2022 року до ухвалення рішення суду по справі.

07.09.2022 року через канцелярію суду представником Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області подано відзив на позов, у якому просили відмовити у задоволенні позову. Вказав, що Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області ознайомившись зі змістом адміністративного позову вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки проведеною перевіркою, зокрема встановлено, що станом на 11.08.2022 позивач - громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України перебуває незаконно. Так, за порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, 11.08.2022 стосовно громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення серії та номеру ПР МОД 008630 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 11.08.2022 серії та номеру ПН МОД 008707 притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 1 700 гривень. За вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП громадянином Республіки Узбекистан ОСОБА_1 станом на 06.09.2022 добровільно адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1 700 гривень, не сплачено, що підтверджується відсутністю банківської квитанції банку платника як в додатках до позовної заяві позивача, так і в особовій справі останнього. Позивач - громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 для добровільного повернення до країни походження або третьої країни іноземця до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та інших територіальних підрозділів ДМС України, з заявою не звертався. Про те, що він є нелегальним мігрантом, останній розуміє. Крім того, кожен іноземний громадянин має право звернутись до посольства своєї країни в Україні та повідомити про свій намір виїхати за межі України та обґрунтувати таку потребу. Чи зверталася позивач громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 до посольства своєї країни в Україні та чи повідомляв про свій намір виїхати за межі України та обґрунтувати таку потребу, не відомо. Проте, громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 1996 року по теперішній час, з відповідною заявою, а також з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області не звертався, відповідного бажання під час опитування не виявив, жертвою торгівлі людьми себе не вважає. Таким чином, позивач - громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 починаючи з 1996 року по теперішній час, не вчинив жодних спроб для легалізації власного становища. Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області 11.08.2022 прийняте рішення № 559 про примусове повернення в країну походження громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано останнього покинути територію України у термін до 09.09.2022. Вказує, що оскаржуване рішення прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення та у відповідності до вимог чинного законодавства.

В судове засідання 07.09.2022 року з`явилися позивач, його представник адв. ОСОБА_3 та представник відповідача.

Представник відповідача Саркісян А.Р. в судовому засіданні просив прийняти відзив на позовну заяву.

Представник позивача вказала, що відзив на позов отримали щойно, просила оголосити перерву у судовому засіданні для ознайомлення з ним та надання відповіді на відзив.

Позивач позицію свого представник підтримав.

Представник відповідача проти задоволення клопотання про оголошення перерви не заперечував.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати на місці ухвалив задовольнити клопотання представника відповідача та долучити до матеріалів справи відзив; задовольнити клопотання представника відповідача та відкласти розгляд справи для надання часу на ознайомлення із відзивом та подання відповіді на відзив. Розгляд справи відкласти на 14.09.2022 р.

14.09.2022 року представником позивача подано відповідь на відзив, у якій просила відмовити представнику ГУ ДМС в Одеській області у задоволенні відзиву на позов та позовну заяву задовольнити. Зокрема вказувала, що відповідач не довів, що рішення про видворення позивача є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, тощо.

В судове засідання 14.09.2022 року з`явилися позивач, його представник та представник відповідача.

Представником позивача в судовому засіданні заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи відповіді на відзив та додаткових доказів, а саме копії характеристики від сусідів, докази сплати за протокол, та довідку про звернення позивача до ДМС України.

Представник відповідача в судовому засіданні проти долучення до матеріалів справи відповіді на відзив не заперечував, але просив відмовити у долучені характеристики та довідки, оскільки вказане не стосується предмету спору.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати на місці ухвалив задовольнити клопотання представника позивача частково. Долучити до матеріалів справи відповідь на відзив, копію квитанції про сплату штрафу, копію довідки ГУ ДМС України в Одеській області про звернення за визнанням особою без громадянства; відмовити у приєднанні характеристики, оскільки підписи на ній не засвідчені належним чином.

Представником відповідача заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи відомостей щодо перетину позивачем кордону, засвідчені із системи «Аркан», з яких вбачається, що позивач за останні 5 років державний кордон України не перетинав.

Представник позивача вважала, що вказана інформація не носить ніякого інформативного характеру, вказаного факту вони не спростовують.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати на місці ухвалив задовольнити клопотання представника відповідача та долучити до матеріалів справи засвідчені відомості з системи «Аркан» щодо не перетину кордону позивачем за останні 5 років.

Позивач у судовому засіданні вказав. що перекладача не потребує, розуміє українську мову.

Представник позивача в судовому засіданні вказала, що 11.08.2022 року відповідачем відносно позивача прийнято рішення про примусове повернення в країну походження. Вони не погоджуються із вказаним рішенням. За оскаржуваним рішенням, позивач громадянин Узбекистану та знаходився на території України без будь-яких документів, але вказане не відповідає дійсності. Позивач надавав довідку з посольства про те, що він не належить до громадянства Узбекистану, а відтак, він не може бути видворений туди, оскільки не є громадянином вказаної країни. У позивача був паспорт СРСР, та вказане не підтверджує приналежність його до будь-якого громадянства. У позивача в Одесі проживає рідна сестра, він у неї весь час мешкає, має тут старі зв`язки, неофіційно працює кухарем. Під час розгляду вказаної справи, позивач вже звернувся із заявою про визнання особи без громадянства та отримав відповідну довідку. Він не несе загрози безпеці, економічного добробуту України, не притягувався до відповідальності, не вчиняв злочину. Штраф позивачем сплачено. До листопада 2021 р. такі особи з паспортом СРСР були позбавлені можливості отримати статус особи без громадянства, але такі зміни у законодавство вже внесені. Вперше позивач прийшов до ДМС із заявою, але вони винесли оскаржуване рішення.

Позивач в судовому засіданні просив скасувати оскаржуване рішення, для того, щоб він тут отримав хоч якесь підтвердження особистості. Він народився у м. Ташкент СРСР, там отримав середню спеціальну освіту технічну (електро-газозварювальник 4 розряду). У нього був паспорт СРСР виданий тоді в м. Ташкент Узбекистанської СРСР коли йому було 16 років, він там не звертався та не отримував громадянства Узбекистану, відповідної заяви не писав. У 1996 році перетнув кордон України по вказаному паспорту. Він не звертався до УДМС в Одеській області. Але звернувся у 2017-2018 р. у м. Києві до паспортного столу. У нього є соціальні зв`язки на території України, він постійно тут проживає, у його сестри яка є громадянкою України. Він увесь час працював поваром у 4 ресторанах, що можуть підтвердити його друзі. У нього тут лише рідна сестра. Він не звертався до правоохоронних органів, оскільки у нього у паспорті стояв штамп.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Вказав, що відповідач перебуває на території України з 1996 року та жодного кроку для легалізації свого перебування в Україні не здійснив. Дійсно, позивач ухилявся від легалізації та від`їзду, тому його і оштрафували, склали протокол саме за ухилення від виїзду. Вважає, що рішення ГУ ДМС України в Одеській області прийнято обґрунтовано і законно, оскільки позивачу було надано час для його виконання. Так, у позивача був паспорт, але у 2018 році він звернувся до відділу ДМС у м. Києві для отримання статусу громадянина України та щодо легалізації свого становища, тоді у співробітників ДМС виникли сумніви щодо легальності цього документу, вони звернулися до поліції. За вказаним фактом було відкрито кримінальне провадження, в межах якого проведено було експертизу та встановлено факт підробки паспорту. Позивача було притягнуто до кримінальної відповідальності, а після вступу вироку у законну силу, паспорт було знищено. В межах розгляду кримінальної справи була укладена мирова угода, покарання у вигляді штрафу у розмірі 850 грн. Після 07.09.2022 р. позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області та надав необхідні документи, та йому видали довідку терміном 1 рік, після цього буде прийнято рішення. Позивач притягався до кримінальної та адміністративної відповідальності, потім були штрафи. Раніше не було законодавства для отримання статусу особи без громадянства. У позивача не було документів, щоб перетнути державний кордон. Після отримання довідки з посольства позивач звернувся до суду.

Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає з наступних обставин.

Предметом позовних вимог є визнання протиправним та скасування рішення №559 від 11.08.2022 року про примусове повернення в країну походження громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Пунктом 7 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Відповідно до ч.3 ст.9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

У силу вимог ст.26 наведеного Закону Іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до ст. 1 Угоди між Кабінетом Міністрів України і Урядом Азербайджанської Республіки про безвізові поїздки громадян затвердженої постановою КМУ від 24.10.2002 № 1565 (далі Угода) громадяни держави однієї сторони, незалежно від місця їх постійного проживання, можуть в`їжджати, прямувати транзитом, виїжджати та перебувати на території держави іншої сторони без віз з дотриманням правил перебування і реєстрації, що діють в цій державі.

Відповідно до п. 1 Порядку обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 20 липня 2015 року № 884 (далі Порядок) громадяни держав з безвізовим порядком в`їзду можуть тимчасово перебувати на території України не більше ніж 90 днів протягом 180 днів, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

З урахуванням вищенаведеного вбачається, що громадяни Узбекистану можуть тимчасово перебувати на території України не більше ніж 90 днів протягом 180 днів.

Під час перебування на території України обчислення дозволеного іноземцю строку перебування здійснюють посадові особи ДМС шляхом відрахування 180 днів назад від дня контролю (дня, на який необхідно визначити законність перебування іноземця на території України). Іноземець не порушив зазначений строк, якщо в межах цього 180-денного періоду він перебував на території України не більше 90 днів.

Із матеріалів справи судом встановлено, що 11.08.2022 року співробітниками ГУДМС в Одеській області за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 64 було виявлено громадянина Узбекистану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В результаті проведеної перевірки наявних документів та відібраних пояснень було встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі слів прибув до України у 1996 році, через який КПП не пам`ятає.

В ході перевірки мігранта за інтегрованою міжвідомчою інформаційно-телекомунікаційною системою контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний контроль (система «Аркан») перетин кордону встановити не вдалося можливим. В наявності паспортного документа немає.

Між тим, на час перевірки вбачається, що громадян Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України знаходиться незаконно, оскільки передбачений законом дозволений строк його перебування на території України закінчився, з метою продовження строку перебування останній не звертався. Зазначені відомості позивачем не оспорюються.

11.08.2022 року ГУ ДМС України в Одеській області було прийняте рішення №559 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина Республіки Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та зобов`язано його покинути територію України у термін до 09.09.2022 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 з цим рішенням був ознайомлений, про що свідчить його особистий підпис від 30.08.2022р. (а.с.14).

11.08.2022 року за порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, стосовно громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 008630 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 11.08.2022 року ПН МОД № 008707 позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності в вигляді штрафу у розмірі 1700 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням позивач ОСОБА_1 через представника звернувся до суду з дійсним позовом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , що народився в Республіки Узбекистану, мав паспорт громадянина СРСР, проте на час розгляду справи такого документу вже не має, оскільки паспорт було знищено в 2018р.

Із урахуванням того, що позивач прибув на територію України 1996 року, що сторонами не оспорюється, строк його законного перебування на території України закінчився ймовірно ж у тому році, оскільки суду достеменно не відомо місяць у якому він прибув на територію України (90 днів від дня контролю).

У визначений термін громадянин Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі території України не виїхав. При цьому, суд вбачає, що позивач, починаючи з 1996 не звертався до ГУ ДМС України в Одеській області та інших територіальних підрозділів ДМС України з заявою про продовження терміну свого перебування, або про оформлення посвідки на тимчасове або постійне проживання в Україні, чи про оформлення статуса біженця, тобто з 1996 року по теперішній час не вчинив жодних спроб для легалізації власного перебування в Україні.

Таким чином судом встановлено, що позивач на території України станом на 11.08.2022 року знаходиться незаконно, без відповідних дозвільних документів.

Крім того судом встановлено, що Вироком Київського районного суду м. Одеси від 22.06.2018 р. у справі №520/6710/18 затверджено угоду про визнання винуватості від 23.05.2018 року, підписану між прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 Бічевським В.В. і обвинуваченим ОСОБА_1 у кримінальному провадженні за №0000656, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.02.2018 року відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України. Відповідно до затвердженої угоди про визнання винуватості визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 ч.4 КК України, на підставі якої призначити йому покарання у вигляді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень в дохід держави.

Вищевказаним вироком встановлено, що 10.02.2018, ОСОБА_1 , перебуваючи у приміщенні Київського районного відділу державної міграційної служби України в Одеській області, яке розташовано за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Філатова, 15-а, з метою оформлення паспорта громадянина України у вигляді картки у зв`язку з закінченням строку дії паспорта зразка колишнього СРСР серії НОМЕР_1 , виданого ВВС Шайхантахурського РВ м. Ташкента, надав співробітнику Київського районного відділу державної міграційної служби України в Одеській області паспорт громадянина СРСР серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до висновку судової технічної експертизи документів № 116-П від 08.05.2018 на сьомій сторінці бланку паспорту громадянина СРСР серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проводилась самостійна вклейка фотознімку. На восьмій сторінці бланку паспорту громадянина СРСР серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , гербовий відбиток печатки «МІНІСТЕРСТВО ВНУТРІШНІХ СПРАВ УКРАЇНИ 17-45 «Малий Герб України», нанесений за допомогою пишучого приладу барвником чорного кольору способом малювання. На шістнадцятій та сімнадцятій сторінках бланку паспорту громадянина СРСР серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , відбиток штампу «г.Ташкент Отдел внутренних дел Октябрьского райисполкома ПРОПИСАН», нанесений контактним способом, відбиток штампу «г.Ташкент Отдел внутренних дел Октябрьского райисполкома ПРОПИСАН», відбиток штампу «гор.Одесса Отдел внутренних дел Киевского райисполкома ВЫПИСАН», нанесені за допомогою пишучого приладу барвником чорного кольору способом малювання. Відповідно до довідки від 14.05.2018 року виданої бухгалтером дільниці № 3 начальником дільниці № 3 КП ЖКС «Вузівський» ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 , архівного форми Б не збереглося, а форма А на ОСОБА_1 відсутня.

За довідкою №+04-2/1-Н-9529 від 16.07.2022 р. Посольства Республіки Узбекистан в Україні ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Ташкент за даними компетентних органів РУ не належить до громадянства Республіки Узбекистан (а.с. 15).

Згідно довідки про звернення за визнанням особою без громадянства до заяви № видана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказана довідка підтверджує тимчасове перебування на законних підставах особи, яка звернулася із заявою про визнання особою без громадянства, на території України протягом строку розгляду такої заяви. Довідка дійсна до 12.03.2023 р.

З квитанції №1 від 12.09.2022 р. вбачається, що ОСОБА_6 сплачено 1700 грн. адміністративного штрафу.

Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду. Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Згідно пункту 2 розділу І Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства затвердженої Наказом МВС України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, СБУ 23.04.2012 № 353/271/150 (далі - Інструкції) терміни «примусове повернення» та «примусове видворення» означають систему адміністративно-правових заходів, спрямованих на примушування іноземців, які незаконно перебувають в Україні, покинути територію України всупереч їх волі і бажанню.

Відповідно до пунктів 4, 5, 6 розділу І Інструкції - іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення .

Підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Відповідно до постанови пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25 червня 2009 року «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», під грубим порушенням законодавства слід розуміти, зокрема, грубе порушення Правил в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну, їх виїзду з України і транзитного проїзду через її територію, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 1995 року № 1074 (далі Правила), а саме: проживання без документів на право проживання в Україні або проживання за недійсними документами, недотримання встановленого порядку реєстрації або пересування і вибору місця проживання, працевлаштування, ухилення від виїзду після закінчення терміну перебування, а також за недотримання правил транзитного проїзду через територію України.

Нормами законодавства про статус іноземця та особи без громадянства встановлено, що на території України можуть проживати або тимчасово перебувати іноземці та особи без громадянства відповідно до їх правового статусу, який підтверджується відповідними документами.

Так, іноземці, які постійно проживають в Україні, можуть перебувати в Україні за своїми національними паспортами та українськими документами-посвідками на проживання в Україні для іноземця з відміткою про реєстрацію. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" та п. 19 Правил, іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну на законній підставі, можуть тимчасово перебувати на території країни за паспортним документом, зареєстрованим у порядку, встановленому цими Правилами.

Згідно з частиною 3 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Отже, виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України законодавством не передбачено.

Матеріали справи свідчать про порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, зокрема правил перебування в Україні.

Позивач не надав будь-яких доказів законності його перебування в Україні з 1996 року, проживав без документів на право проживання в Україні, до 2018 року жодного разу до органів ДМС не звертався, а звернувшись у 2018 році було виявлено підробку паспорту СРСР, після 2018 року позивач жодних дій для легалізації свого перебування на території України також не вчинив, а тому у відповідності до ст.1 Закону України «Про іноземців та осіб без громадянства» має статус нелегального мігранта, тобто іноземець, який законно прибув в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратив підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Водночас, вирішуючи питання щодо законності прийнятого ГУДМС України в Одеській області рішення, суд враховує, що відповідно до вимог чинного законодавства України, особа в будь-якому разі не підлягає поверненню, якщо підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", відповідно до якої, іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн:

- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Вказаний перелік підстав є вичерпним та таким, який не підлягає розширенню.

У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25 червня 2009 року «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», рішення про примусове видворення повинно прийматися після того, як органи влади розглянули всю належну інформацію, яка їм доступна, та переконалися, що виконання рішення про примусове видворення не буде означати для іноземця чи особи без громадянства реальної загрози бути страченим або підданим катуванню, нелюдському або принизливому поводженню чи покаранню, бути вбитим або підданим нелюдському чи принизливому поводженню з боку недержавних суб`єктів, якщо влада країни, куди вони видворяються, партії чи організації, які контролюють цю державу або значну територію цієї держави, включаючи міжнародні організації, не можуть чи не бажають забезпечувати належний та ефективний захист, або наражатиметься на небезпеку внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки, чи виникнення інших ситуацій, які б могли відповідно до міжнародного права або національного законодавства бути підставою для надання міжнародного захисту.

Даючи оцінку оскаржуваного рішення на відповідність його вимог статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" суд зазначає наступне.

Позивач за жодною із конвенційних ознак (визначення статусу біженця) в країні походження не переслідувався, за таких обставин суд вважає, що позивач не надав жодних переконливих пояснень або підтверджень щодо побоювань повертатись в країну громадянського походження.

Відповідач, в силу ч.2 ст.77 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність свого рішення.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360 (далі - Положення) Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з п. 2 Положення Державна міграційна служба у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Відповідно до ч.3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони :1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що відповідач на момент винесення оскаржує мого рішення діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», правові підстави щодо скасування рішення ГУДМС України в Одеській області № 559 від 11.08.2022 року про примусове повернення позивача в країну походження відсутні.

Доводи позивача щодо неправильної дати народження позивача в рішення на думку суду не є значною підставою для задоволення позову, оскільки у всіх інших документах його особа правильно зазначається дата народження, а саме ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

На підставі ч. 6 ст. 157 КАС України заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 02.09.2022 року підлягають скасуванню.

Керуючись ст. ст. 3, 19 Конституції України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Положенням про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 360 від 20.08.2014 року, ст.ст.2, 5, 6, 72-77, 121-122, 139, 241, 246, 255, 288, 295, 297, 382 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження відмовити.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 02 вересня 2022 року шляхом зупинення дії рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №559 від 11.08.2022 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, громадянина Узбекистану ОСОБА_6 , ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , в частині зобов`язання покинути територію України у термін до 09.09.2022 року - скасувати.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду.

Суддя: Л.В. Домусчі