Справа № 320/2767/20
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2022-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2022 року м. Київ № 320/2767/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області

про визнання протиправними дій та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі-відповідач), в якому просить суд:

-визнати протиправним та скасувати рішення Головного управлінь Пенсійного фонду України у Київській області від 19.09.2019 за №14/103-91874 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії та протиправними дії суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, визнати наявність у ОСОБА_1 , трудового стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років згідно статті 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VIII, який на день звернення за призначенням пенсії становить 24 роки 10 місяців і 26 днів;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України Київській області призначити та виплачувати мені пенсію за вислугу років згідно статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697- VIII та виплачувати її з 09.09.2019, виходячи із розрахунку 60 відсотків від сум заробітної плати обрахованої за останні 60 календарних місяців роботи пере зверненням за призначенням пенсії, на підставі довідки Генеральні прокуратури України №18-76 зп від 09.09.2019, без обмеження розміру.

В обґрунтування позову зазначено, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області щодо відмови позивачу в призначенні пенсії за вислугою років згідно статті 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VIII є протиправним, а тому підлягає скасуванню.

Позивач зазначає, що з урахуванням періоду роботи з 15.08.1994 по 17.08.1998 у період дії Закону №1014-V, чинним законодавством було передбачено, що період військової підготовки зараховується як військова служба.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30.03.2020 адміністративну справу №320/2767/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду у Київській області про визнання протиправними дій та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії передано на розгляд до Окружному адміністративному суду міста Києва за підсудністю.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.05.2020 відкрито спрощене позовне провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі та запропоновано відповідачу протягом 15 днів надати відзив на позовну заяву.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача, заперечуючи проти позову, просив у його задоволенні відмовити з тих підстав, що станом на час звернення позивача за призначенням пенсії за вислугу років, позивач не мав достатнього стажу роботи для призначення йому пенсії відповідно до вимог Закону України "Про прокуратуру". Також зазначено, що в провадженні судів України вже вирішувалось дане питання про той же предмет і з тих же підстав між позивачем та відповідачем.

Оскільки відповідно до частини

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

У відповідь на заяву позивача, Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області рішенням від 19.09.2019 №14/103/191874 повідомило, що позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років. Відповідно до статті 86 Закону прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше з з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років. За наявними документами вислуга років заявника на день звернення за пенсією становить 22 роки 11 місяців 14 днів (при необхідних 24 роки), у тому числі стаж на посадах прокурорів 19 років 11 місяців (при необхідних 14 роках). Вказано, що згідно частини шостої статті 86 Закону №1697 до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується, зокрема час роботи на посадах помічників і старших помічників прокурорів, час роботи слідчими, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання.

Вважаючи таку відмову відповідача протиправною та такою, що порушує права позивача на пенсійне забезпечення, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

На час звернення позивача за призначенням пенсії набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 (далі - Закон №1697-VII).

У свою чергу, статтею 86 Закону №1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Зокрема, згідно з частиною першою наведеної правової норми прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років.

Відповідно до частини другої статті 86 Закону №1697-VII пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Згідно з частиною шостою статті 86 Закону №1697-VII до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів;

слідчими, суддями;

на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою;

у науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання;

на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Національній академії прокуратури України;

на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури;

військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання;

відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Таким чином, спір між сторонами виник з приводу того, чи прирівнюється період навчання позивача в Академії до періоду строкової служби.

Так, відповідно до чинної у 1994-1998 роках (період навчання позивача в Академії) редакцією абзацу другого пункту 1 статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» (надалі - Закон № 2232), були встановлені такі види військової служби:

строкова військова служба;

військова служба за контрактом на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин;

військова служба жінок на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин, прапорщиків і мічманів та офіцерського складу;

військова служба за контрактом прапорщиків і мічманів;

військова служба за контрактом курсантів (слухачів) військово-навчальних закладів і студентів кафедр військової підготовки (факультетів військової підготовки, відділень військової підготовки) вищих навчальних закладів;

військова служба за контрактом офіцерського складу.

За правилами чинної у 1994-1998 роках (період навчання позивача в Академії) редакцією пункту 1 статті 25 Закону №2232, громадяни, які навчаються у військово-навчальних закладах, перебувають на військовій службі і не мають звань прапорщиків чи мічманів та офіцерського складу, є курсантами, а ті, що мають такі звання, - слухачами. Навчання у військово-навчальних закладах зараховуються курсантам як строкова військова служба.

Отже, для того, щоб період навчання позивача був зарахований до строкової військової служби, ОСОБА_1 мав бути курсантом військово-навчального закладу.

З матеріалів справи вбачається, що позивач був не курсантом, а слухачем Академії.

Стосовно того, чи зараховується час навчання у навчальних закладах МВС до періоду строкової служби, Верховний Суд України у постанові від 12.09.2017 у справі №2а 7238/12/2670 зазначив: «… суд сформулював таке праворозуміння: законодавство колишнього СРСР, так і законодавство України прирівнювало до проходження дійсної (строкової) військової служби період навчання у військово-навчальних закладах, а не у навчальних закладах МВС СРСР (школах міліції). До стажу роботи, що дає право на доплату та надбавку особі, яка виходить на пенсію відповідно до Закону України «Про прокуратуру», не підлягає зарахуванню час навчання курсантом у вищому навчальному закладі МВС (Вищій слідчій школі МВС СРСР) як строкова військова служба …».

Отже суд дійшов висновку, що при прийнятті рішення №14/103-191874 пенсійний орган діяв в межах норми діючого законодавства та правильно зарахував до стажу вислуги половину строку його навчання у вищому юридичному навчальному закладі, як це передбачено законом №1697.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З урахуванням наведеного у сукупності суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимим доказами факт порушення його прав та охоронюваних законом інтересів в межах спірних правовідносин, в той час, як відповідачем, як суб`єктом владних повноважень виконано, покладений на нього обов`язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 72-77, 139, 241-246, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.