Справа № 480/4581/22
Суддя: О.А. Прилипчук
Дата ухвалення: 2022-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про закриття провадження у справі
14 вересня 2022 року Справа № 480/4581/22
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
судді - Прилипчука О.А.,
розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу
до Липоводолинської селищної ради,
третя особа - ОСОБА_2
про визнання незаконними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
До Сумського окружного адміністративного суду через представника Маківського В.В. звернулась ОСОБА_1 з позовною заявою до Липоводолинської селищної ради, третя особа - ОСОБА_2 , в якій просить:
1. Визнати незаконним та скасувати рішення п`ятої сесії восьмого скликання Липоводолинської селищної ради від 23.12.2021 року в частині надання ОСОБА_2 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1.56 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованих за межами населених пунктів Липоводолинської селищної ради Роменського району Сумської області;
4. Визнати незаконним та скасувати рішення шостої сесії восьмого скликання Липоводолинської селищної ради від 21.01.2022 року в частині не надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2.0 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованих за межами населених пунктів Липоводолинської селищної ради Роменського район) Сумської області;
5. Зобов`язати Липоводолинську селищну раду надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2.0 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованих за межами населених пунктів Липоводолинської селищної ради Роменського району Сумської області.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на початку 2020 року позивачка звернулась до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою для відведення у власність земельної ділянки, яка знаходиться на території Липоводолинської селищної ради Сумської області.
15.04.2020 року було відмовлено з наступних підстав: розпорядженням Кабінету Міністрів України від 31.01.2018 року №60-р Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад визначено, що до передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності під час передачі у власність здійснюється за погодженням з об`єднаними територіальними громадами. Липоводолинська селищна рада, що входить до складу Липоводолинської селищної об`єднаної територіальної громади, не висловила свою позицію, щодо погодження або не погодження надання дозволу на розроблення проекту землеустрою.
28.04.2021 року Розділ X (Перехідні положення) Земельного кодексу України було доповнено пунктом 24, в якому зазначено, що землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад.
Враховуючи зазначене, оскільки бажана до відведення земельна ділянка фактично змінила власника, 09.07.2021 року позивач звернулася з аналогічною заявою, але вже до Липоводолинської селищної ради.
Рішенням четвертої сесії восьмого скликання Липоводолинської селищної ради від 10.08.2021 року позивачу відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2.00 га у власність.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивачка оскаржила його у судовому порядку.

01 грудня 2021 року рішенням Сумського окружного адміністративного суду по справі №480/7964/21 (рішення суду набрало законної сили 04.01.2022 року) позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення 4 сесії Липоводолинської селищної ради від 10.08.2021 року в частині не надання ОСОБА_1 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є власність та зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву про надання дозволу.

Отримавши вказане рішення, позивач звернулася до відповідача та зазначила, що їй відомо про написання іншими особами аналогічних заяв про надання аналогічного дозволу на виготовлення проекту відведення щодо земельної ділянки на яку вона претендує та вимагала прийняти до уваги позицію суду, викладену у справі №480/7964/21, та у найкоротші строки повторно розглянути заяву та утриматися від будь-яких незаконних дій.

29.12.2021 року у відповіді на заяву зазначено, що заяву було розглянуто на постійній комісії з питань регламенту, правопорядку, містобудування, землеустрою та благоустрою, яка відбулася 22.12.2021 року та прийнято рішення повторно розглянути заяву про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки на черговій сесії Липоводолинської селищної ради яка відбудеться у січні 2022 року.

21.01.2022 року рішенням 6 сесії 8 скликання Липоводолинської селищної ради позивачу повторно відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстав, що на бажану до відведення земельну ділянку вже надано аналогічний дозвіл іншій особі.

З відповіді на адвокатський запит стало відомо, що 28.09.2021 року ОСОБА_2 звернулася до Липоводолинської селищної ради із заявою, в якій просила надати дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки за рахунок ділянки з кадастровим номером: :03:006:0109.

28.10.2021 року рішенням 5 сесії 8 скликання Липоводолипської селищної ради вказану заяву було розглянуто та надано ОСОБА_2 дозвіл на виготовлення проекту відведення на вказану землю.

01.12.2021 року ОСОБА_2 повторно звертається до Липоводолипської селищної ради із заявою, в якій просила надати дозвіл на виготовлення проекту відведення, але вже зовсім іншої земельної ділянки, яка збігається з тією земельною ділянкою, на яку позивачка.

23.12.2021 року рішенням 5 сесії 8 скликання Липоводолипської селищної ради було надано ОСОБА_2 дозвіл на зазначену в заяві від 01.12.2021 року земельну ділянку.

При цьому на цій же сесії було прийнято рішення, яким виключено пункт 84 в рішенні сесії Липоводолиснької селищної ради від 28.10.2021 року, яким надавався ОСОБА_2 дозвіл на земельну ділянку з кадастровим номером :03:006:0109.

Позивач зазначила, що станом на 23.12.2021 року відповідачу було відомо про рішення суду по справі № 480/7964/21.

Станом на день подачі позову, ОСОБА_2 виготовила проект відведення земельної ділянки для передачі її у власність. Вказаній землі присвоєно кадастровий номер :04:002:0139, проект відведення затверджено Липоводолинською селищною радою рішенням сесії від 15.02.2022 року і цього ж дня землю передано у власність.

Враховуючи зазначене, позивач вважає дії відповідача незаконними, недобросовісними і такими, що грубо порушують її право на безоплатну приватизацію землі, а тому звернулась до суду.

Ухвалою суду від 15.07.2022 відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач, отримавши копію ухвали про відкриття провадження у справі 22.07.2022 (а.с. 43), у встановлений судом строк відзиву на позов не надав.

Третя особа - ОСОБА_2 , отримавши копію ухвали про відкриття провадження у справі 22.07.2022 (а. с. 41), пояснень не надала.

Дослідивши матеріали адміністративної справи та зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні відносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що спірні правовідносини виникли у зв`язку із прийняттям відповідачем рішень: п`ятої сесії восьмого скликання Липоводолинської селищної ради від 23.12.2021 року в частині надання ОСОБА_2 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1.56 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованих за межами населених пунктів Липоводолинської селищної ради Роменського району Сумської області, сьомої сесії восьмого скликання Липоводолинської селищної ради від 15.02.2022 року в частині затвердження ОСОБА_2 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1.5600 га кадастровий номер: :04:002:0139 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованих за межами населених пунктів Липоводолинської селищної ради Роменського район) Сумської області; сьомої сесії восьмого скликання Липоводолинської селищної ради від 15.02.2022 року в частині передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 1.5600 га кадастровий номер: :04:002:0139, для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованих за межами населених пунктів Липоводолинської селищної ради Роменського району Сумської області; шостої сесії восьмого скликання Липоводолинської селищної ради від 21.01.2022 року в частині не надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2.0 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованих за межами населених пунктів Липоводолинської селищної ради Роменського район) Сумської області.

Так, Велика Палата Верховного Суду та Верховний суд неодноразово викладали правову позицію з питань юрисдикції спорів щодо оскарження рішень про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), зазначаючи про спір, який підлягає розгляду в адміністративному судочинстві.

Надання дозволу на розробку проекту землеустрою, як і надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, є лише стадіями набуття особою права власності або користування на земельну ділянку.

У постанові від 17 жовтня 2018 року (№ 380/624/16-ц) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак, отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не являється правовстановлюючим актом.

У постанові від 30 травня 2018 року у справі №826/5737/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що надання дозволу уповноваженим органом на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності не означає позитивного рішення про передачу її в користування, а направлене на ідентифікацію земельної ділянки, яка в подальшому може стати предметом передачі. Відтак правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією такого рішення не підпадають під визначення приватноправових, оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов`язань осіб. При прийнятті такого рішення орган державної влади виконує дозвільну функцію, що притаманна органу державної влади у публічно-правових відносинах.

Тому спір як щодо рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, так і оскарження дій суб`єкта владних повноважень щодо надання чи відмови у наданні такого дозволу є публічно-правовим.

Разом із тим, судом встановлено, що оскаржуваним рішенням сьомої сесії восьмого скликання Липоводолинської селищної ради від 15.02.2022 року в частині передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 1.5600 га кадастровий номер: :04:002:0139, для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованих за межами населених пунктів Липоводолинської селищної ради Роменського району Сумської області земельна ділянка були передана у власність ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У пункті 24 рішення від 20.07.2006 у справі Сокуренко і Стригун проти України (заяви N 29458/04 та N 29465/04, пункт 24) Європейський суд з прав людини вказав, що фраза встановленого законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (…).

Пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №685/1346/15-а.

За змістом статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частиною 2 статті 4 Земельного кодексу України передбачено, що завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель

З огляду на викладене, наявний в межах даної справи спір не пов`язаний безпосередньо із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, а існує спір про право, що виключає розгляд справи у порядку адміністративного судочинства. Спірні правовідносини стосуються вже набутого фізичними особами права власності на земельні ділянки, у випадку задоволення позову будуть порушеними майнові права вказаних осіб. Тому цей спір не є публічно-правовим, а має вирішуватись за правилами цивільного судочинства.

Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Виходячи з положень статті 13 Конституції України, статей 177, 181, 324 ЦК України, земля та земельні ділянки є об`єктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах з метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок.

Статтею 5 Земельного кодексу України передбачено, що земельне законодавство базується, в тому числі, на принципі забезпечення рівності прав власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.

Таким чином, якщо в результаті прийняття уповноваженим органом рішення особа набуває речове право на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін цього спору.

Правова позиція аналогічного змісту була викладена у постанові Верховного Суду України від 09.12.2014 у справі №21-308а14 і Велика Палата Верховного Суду в постановах від 18.04.2018 у справі №369/13240/14-а, від 12.06.2019 у справі №359/3132/16-а дійшла висновку про відсутність підстав відступати від неї.

Схожих висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла, зокрема, у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 826/13628/16 (провадження № 11-538апп18), 13 червня 2018 року у справі № 522/5668/17 (провадження № 11-417апп18), 20 червня 2018 року у справі № 727/10968/17 (провадження № 11-524апп18), 03 квітня 2019 року у справі № 727/1002/17 (провадження № 11-1492апп18) та 16 жовтня 2019 року № 504/1438/14-а (провадження № 11-900апп19).

Крім того, постановою Великої Палати Верховного суду від 12.02.2020 справа № 712/10439/16-а провадження № 11-842апп19 було закрито провадження у справі, ухвала апеляційної інстанції в частині закриття провадження у справі залишена без змін. Велика Палата Верховного суду погодилася із висновками апеляційної інстанції, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, не може бути розглянуто за правилами КАС України. При цьому апеляційний суд керувався правовою позицією, викладеною Верховним Судом України в постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-551а14, відповідно до якої у разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватись у порядку цивільного (господарського) судочинства, оскільки виникає спір про цивільне право.

Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду вважала помилковим висновок судів попередніх інстанцій щодо можливості розгляду вимог в частині скасування рішення Міськради від 19 квітня 2016 року № 2-546 Про надання ПАТ Черкаське хімволокно дозволу на розроблення документації із землеустрою на вул. Різдвяній між вул. Гетьмана Сагайдачного та пров. Свободи стосовно частини спірної земельної ділянки площею 0,0122 га, а також висновків, що спір у цій справі є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів, з огляду на те, що рішення Міськради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою є одним з етапів процесу отримання права власності чи користування земельної ділянки, а реалізація права користування відбулась на підставі рішення відповідача про надання ПАТ Черкаське хімволокно земельної ділянки в оренду шляхом укладення відповідного договору.

Вирішуючи питання юрисдикційної належності спору, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2019 року у справі №826/4509/17 (провадження №11-81апп19) щодо дослідження спору з тих підстав, що земельна ділянка розташована за тією ж адресою, що й житловий будинок позивачки, зазначила, що оскаржуване рішення міськради про виділення земельної ділянки у власність третьої особи є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Скасування такого акта не породжує наслідків для власника земельної ділянки, оскільки в такої особи виникло право власності на земельну ділянку, і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах. Отже, обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права не забезпечує його реального захисту. Беручи до уваги наведене і враховуючи заявлені позовні вимоги та характер спірних правовідносин, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому висновок суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі є обґрунтованим, оскільки правовідносини в цій справі мають вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду постанові від 16 жовтня 2018 року (справа №914/870/17) під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, обставин у справі. Рішення суб`єкта владних повноважень у сфері оформлення права власності може оспорюватися з точки зору його законності, а вимога про визнання рішення незаконним розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку позовну вимогу про визнання рішення незаконним можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України та пред`являти до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення такої позовної вимоги є оспорювання цивільного речового права особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Судом враховуються також висновки, викладені в Постанові від 18.12.2019 по справі №826/13961/17 провадження №11-190апп19 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що позовні вимоги у справі заявлено на поновлення порушеного цивільного права позивача, на момент звернення до суду право власності на спірні об`єкти нерухомого майна перейшло до третьої особи у справі, Велика Палата Верховного Суду, незважаючи на участь у спорі суб`єкта владних повноважень, дійшла висновку про те, що цей спір не є публічно-правовим, а має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися судом, встановленим законом у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 та 17 квітня 2018 року (справи № 826/366/16 (провадження № 11-96апп18) та № 815/6956/15 (провадження № 11-192апп18) відповідно).

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №826/240/16, від 26.02.2020 по справі № 810/2938/17 провадження № 11-935апп19.

Переглядаючи справу в касаційному порядку Верховний Суд, який відповідно до частини 3 статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага з урахуванням того, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 242 КАС України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, формування обґрунтованої правової позиції стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і спрямування у такий спосіб судової практики в єдине і правильне правозастосування (вказівка напрямку, у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснення змісту акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізація на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини 5 статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.

Як зазначено вище та підтверджується матеріалами справи, предметом у спорі є скасування рішень: п`ятої сесії восьмого скликання Липоводолинської селищної ради від 23.12.2021 року в частині надання ОСОБА_2 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1.56 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованих за межами населених пунктів Липоводолинської селищної ради Роменського району Сумської області, сьомої сесії восьмого скликання Липоводолинської селищної ради від 15.02.2022 року в частині затвердження ОСОБА_2 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1.5600 га кадастровий номер: :04:002:0139 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованих за межами населених пунктів Липоводолинської селищної ради Роменського район) Сумської області; сьомої сесії восьмого скликання Липоводолинської селищної ради від 15.02.2022 року в частині передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 1.5600 га кадастровий номер: :04:002:0139, для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованих за межами населених пунктів Липоводолинської селищної ради Роменського району Сумської області; шостої сесії восьмого скликання Липоводолинської селищної ради від 21.01.2022 року в частині не надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2.0 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованих за межами населених пунктів Липоводолинської селищної ради Роменського район) Сумської області.

Виникнення спірних правовідносин у справі, яка розглядається, стало підставою для набуття фізичною особою права власності на земельну ділянку, обумовлено незгодою позивача з правомірністю розпорядження відповідачем земельною ділянкою.

З огляду на викладене, наявний спір не пов`язаний безпосередньо із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, а існує спір про право, що виключає розгляд справи у порядку адміністративного судочинства. Спірні правовідносини стосуються дослідження судом набутого фізичними особами права власності на земельні ділянки і у разі прийняття рішення про задоволення позову у даному випадку таке не матиме наслідком поновлення порушеного права позивача, не дозволить остаточно вирішити спір між позивачем та цими особами щодо права на земельні ділянки, а відтак не буде виконаним основне завдання судочинства.

Суд наголошує, що у випадку задоволення позову будуть порушеними майнове право ОСОБА_2 на земельну ділянку

Оскаржувані рішення, зокрема про надання дозволів на виготовлення третьою особою технічної документації на земельну ділянку, як перший етап процесу передачі ділянки у власність, відповідачем було реалізовано і вичерпало свою дію, оскільки земельна ділянка рішенням сьомої сесії восьмого скликання Липоводолинської селищної ради від 15.02.2022 року передана у власність ОСОБА_2 , а тому захист прав позивача у адміністративному судочинстві виключно шляхом скасування рішення суб`єкта владних повноважень про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою є неможливим.

Таким чином, предметом оскарження у цій справі є не стільки рішення Липоводолинської селищної ради як суб`єкта, наділеного владно-управлінськими функціями, - скільки передача у власність земельної ділянки, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин, а тому має вирішуватись за правилами цивільного судочинства.

Зважаючи на те, що вимоги адміністративного позову фактично направлено на поновлення прав позивача у сфері земельних відносин, а також беручи до уваги факт існування права власності на наведену земельну ділянку іншої особи, з огляду на суб`єктний склад сторін, суд дійшов висновку, що цей спір не є публічно-правовим та має вирішуватися за правилами цивільного судочинства, а тому на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, провадження по справі підлягає закриттю

Суд, також суд роз`яснює позивачу, що його вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 238, 248, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Липоводолинської селищної ради, третя особа - ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії - закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що позов підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Суддя О.А. Прилипчук