Справа № 260/1659/22
Суддя: Гебеш С.А.
Дата ухвалення: 2022-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

08 вересня 2022 рокум. Ужгород№ 260/1659/22

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гебеш С.А., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, а саме:

1. визнати умисну протиправну бездіяльність - відмову Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю, оформлену листом за №01-08/2106 від 16.12.021 року та №01-08/2154 від 24.12.2021 року щодо виконання індивідуальної програми реабілітації №7 від 15.12.2021 року особи з інвалідністю Армії першої групи по зору ОСОБА_1 в частині створення направлення на забезпечення ортопедичним взуттям у відповідності до Порядку №321 від 05.04.2012 року.

2. зобов`язати Закарпатське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю виконати індивідуальну програму реабілітації №7 від 15.12.2021 роки особи з інвалідністю Армії першої групи по зору ОСОБА_1 в частині - шляхом створення направлення на забезпечення ортопедичним взуттям на підставі заяви від 16.12.2021 року у відповідності до Порядку №321 від 05.04.2012 року.

3. стягнути на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі місячної мінімальної заробітної плати;

4. зобов`язати відповідача подати протягом одного місяця з дати набрання законної сили судовим рішенням звіт про його виконання.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що подав до відповідача заяву від 16.12.2021 року разом з індивідуальною програмою реабілітації № 7 від 15.12.2021 року про заміну ортопедичного взуття у зв`язку із закінченням строку експлуатації виробу відповідно до Порядку №321 від 05.04.2021 року. Однак, відповідач відмовив позивачу у частині створення направлення на забезпечення ортопедичним взуттям на підставі поданої заяви, мотивуючи це тим, що відсутні коди клініко-функціональних діагнозів за МКХ-20 згідно Переліку №774/2691 від 20.11.2020 року, за якими забезпечуються особи з інвалідністю ортопедичним взуттям. Однак, позивач з таким твердженням позивач не погоджується, так як в індивідуальній програмі реабілітації наявні коди клініко-функціональних діагнозів, а саме: Н54 сліпота та знижений зір; М42.1 - остреохондроз хребта дорослих.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу термін для усунення недоліків.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2022 року відкрито спрощене провадження без виклику сторін.

01 серпня 2022 року відповідач подав відзив на позовну заяву, з якої вбачається, що такий проти позову заперечує та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Заперечуючи проти позову зазначає, що позивач неодноразово звертався з листами до Фонду та отримував на них відповіді. Зокрема, вказує на те, що 24.12.2021 року надано роз`яснювальну вичерпну відповідь з питання забезпечення осіб з інвалідністю ортопедичним взуттям відповідно медичних призначень.

Частиною 5 ст. 262 КАС України визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З огляду на викладене вище справа розглядається в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних у справі матеріалів.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до вимог ч. 4 ст. 229 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 24.11.2021 року позивач подав заяву до Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів про заміну технічного та іншого засобу реабілітації.

Листом від 26.11.2021 року відповідач надав відповідь на вищевказану заяву. Із змісту вказаного листа вбачається, що Фонд проінформував позивача про те, що термін експлуатації попереднього ортопедичного взуття не закінчився.

10.12.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Управління соціального захисту населення Хустської РДА із заявою про заміну технічного та іншого засобу реабілітації.

Листом від 13.12.2021 року №01-08/2084 Закарпатське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю відмовило позивачу у створенні направлення на забезпечення ортопедичним взуттям, у зв`язку з тим, що згідно доданої до заяви індивідуальної програми реабілітації від 25.01.2021 року №10 вказано наступні коди клініко-функціональних діагнозів за МКХ-10, а саме: Н54, Н47.2, І20.8, К91.1, М10, J45, які відсутні у Переліку діагнозів та Переліку технічних та інших засобів реабілітації, якими забезпечуються особи з інвалідністю, діти з інвалідністю та інші окремі категорії населення згідно Додатку 1 вказаного Переліку, як показання до забезпечення ортопедичним взуттям.

Разом з тим, повідомлено, що створено електронне направлення в Централізованому банку даних з проблем інвалідності на засоби для ходіння керовані однією рукою для виплати компенсації за самостійно придбані технічні та інші засоби реабілітації згідно наданих Вами документів за №13592841/2021/3917 від 13.12.2021 року.

16.12.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Управління соціального захисту населення Хустської РДА із заявою про заміну технічного та іншого засобу реабілітації.

Листом від 24.12.2021 року №01-08/2154 Закарпатське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю відмовило позивачу у створенні направлення на забезпечення ортопедичним взуттям, так як згідно доданої до заяви нової індивідуальної програми реабілітації від 15.12.2021 року №7 вказано наступні коди клініко-функціональних діагнозів за МКХ-10, а саме: Н54, Н47.2, М42.1, І20.8, К91.1, М10, J43, які не підпадають під розподіл ортопедичного взуття та функціональними призначеннями у відповідності СОУ 33.1-:2007 "взуття ортопедичне. Загальні технічні умови".

Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини врегульовані Законами України "Основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" від 21.03.1991р. №875-XII, Порядком забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення і виплати грошової компенсації вартості за самостійно придбані технічні та інші засоби реабілітації.

Основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантування їм рівних з усіма іншими громадянами можливостей для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями та інтересами визначені, Законом України ''Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні''.

Як передбачено ст.5 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", порядок та умови визначення потреб у зв`язку з інвалідністю встановлюються на підставі висновку медико-соціальної експертизи та з врахуванням здібностей до професійної і побутової діяльності особи з інвалідністю. Види і обсяги необхідного соціального захисту особи з інвалідністю надаються у вигляді індивідуальної програми медичної, соціально-трудової реабілітації і адаптації. Індивідуальна програма реабілітації є обов`язковою для виконання державними органами, підприємствами (об`єднаннями), установами і організаціями.

Згідно вимог п. 2, п. 3 Положення про індивідуальну програму реабілітації інваліда, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2007 № 757 індивідуальна програма реабілітації інваліда - комплекс оптимальних видів, форм, обсягів, строків реабілітаційних заходів з визначенням порядку, місця їх проведення, спрямованих на відновлення та компенсацію порушених або втрачених функцій організму і здібностей інваліда та дитини-інваліда. Індивідуальна програма розробляється на підставі Державної типової програми реабілітації інвалідів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2006 р. №1686.

Медико-соціальна реабілітація хворих, інвалідів та людей похилого віку - це процес відновлення або підтримки максимально можливого рівня фізичного, психологічного та соціального статусу у даної категорії осіб (враховуючи і дітей), які втратили будь-які функції внаслідок хронічного або вродженого захворювання, оперативного втручання або травми, за допомогою координовано проведених заходів державного медичного, психологічного, соціального, педагогічного, професійного, економічного та законодавчого характеру настільки, щоб вони могли уникнути інвалідності або мати найменший ступінь втрати працездатності, пристосуватися до нових умов життя та бути інтегрованими в суспільство з досягненням соціальної та економічної незалежності та дійсного рівноправ`я при порівнянні з практично здоровими людьми.

Порядок та умови визначення потреб у зв`язку з інвалідністю встановлюються на підставі висновку медико-соціальної експертизи та з врахуванням здібностей до професійної і побутової діяльності інваліда.

Медико-соціальна експертиза (МСЕ) повинна здійснюватись після повного та всебічного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, визначення клініко-функціонального діагнозу, соціально-психологічного стану, професійно-трудового прогнозу, отримання результатів відновного лікування, соціально-трудової реабілітації та інших даних, що підтверджують стійкий або незворотний характер захворювання. Рішення про інвалідність ґрунтується на оцінці комплексу клініко-функціональних, соціально-педагогічних, соціально-побутових та професійних факторів. При цьому враховуються характер захворювання, ступінь вираженості порушених функцій організму, в тому числі тих, що значно впливають на працездатність, ефективність лікування та реабілітаційних заходів, стан компенсаторно-адаптаційних можливостей організму, клінічний та трудовий прогноз, здатність до соціальної адаптації, потреба в різних видах реабілітації та соціальної допомоги, особисті установки, конкретні умови і зміст праці, освіта та професійна підготовка, вік, необхідність і можливість працевлаштування.

Після прийняття експертного рішення про групу інвалідності, визначення реабілітаційного потенціалу та реабілітаційного прогнозу складається індивідуальна програма реабілітації (ІПР), де зазначаються конкретні заходи щодо реабілітації інваліда, передбачається їх послідовність, комплексність і терміни виконання, очікувані результати та критерії оцінки ефективності реабілітаційних заходів. Спеціалісти МСЕ повинні пояснити людині, якій складається ІПР, цілі, засоби, результати, що очікуються після проведення реабілітаційних заходів, та наслідки відмови від виконання ІПР.

Матеріальне, соціально-побутове і медичне забезпечення інвалідів здійснюється у вигляді грошових виплат (пенсій, допомоги, одноразових виплат), забезпечення медикаментами, технічними й іншими засобами, включаючи друковані видання із спеціальним шрифтом, звукопідсилюючу апаратуру та аналізатори, а також шляхом надання послуг з медичної, соціальної, трудової і професійної реабілітації, побутового та торгівельного обслуговування.

Види необхідної матеріальної, соціально-побутової і медичної допомоги інвалідам визначаються органами медико-соціальної експертизи в індивідуальній програмі реабілітації. Допомога надається за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів, Фонду страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Індивідуальна програма реабілітації є обов`язковою для виконання державними органами, підприємствами (об`єднаннями), установами і організаціями.

Послуги з соціально-побутового і медичного обслуговування, технічні та інші засоби (протезно-ортопедичні вироби, ортопедичне взуття, засоби пересування, у тому числі крісла-коляски з електроприводом, автомобілі, індивідуальні пристрої, протези очей, зубів, щелеп, окуляри, слухові і голосоутворювальні апарати, сурдотехнічні засоби, мобільні телефони та факси для письмового спілкування, ендопротези, сечо- та калоприймачі тощо) надаються інвалідам та дітям-інвалідам безкоштовно або на пільгових умовах за наявності відповідного медичного висновку.

З метою реалізації ст. 23 Закону України "Про реабілітацію інвалідів в Україні" та відповідно до пунктів 6, 9 Положення про індивідуальну програму реабілітації інваліда, постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2007 року № 757, затверджено форми індивідуальної програми реабілітації інваліда, дитини-інваліда та Порядок їх складання.

Цей Порядок визначає механізм складання форм індивідуальної програми реабілітації інвалідів, дітей-інвалідів (далі - ІПР), заповнення ІПР, унесення до неї змін і результатів про виконання реабілітаційних заходів, а також підбиття підсумків виконання ІПР.

Заповнення ІПР та підбиття підсумків про її виконання здійснюється медико-соціальними експертними комісіями, лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів.

У разі потреби до складання окремих розділів ІПР залучаються спеціалісти закладів охорони здоров`я, органів праці та соціального захисту населення, освіти, державної служби зайнятості, цільових страхових фондів та інших органів, що здійснюють заходи з реабілітації інвалідів, дітей-інвалідів.

Як вбачається із ІПР позивача № 7 від 15.12.2021 року встановлено клініко-функціональний діагноз та код за МКХ-10 - Н54, Н47.2, І20.8, К.91.1, М10, J45.

У відповідності до Розділу VII "Ортопедичне взуття (ВО)" Переліку діагнозів відповідно до найменування технічних та інших засобів реабілітації згідно з Міжнародною статистичною класифікацією хвороб та споріднених проблем охорони здоров`я, затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України, Міністерства охорони здоров`я України 20 листопада 2020 року № 774/2691 наявний код H54 слiпота та знижений зір та передбачено у п. 11 "Взуття, яке виготовляється механічним методом з вкладними ортезами на стопу, в тому числі взуття з полегшеним способом застібання кріплення, за відсутності індивідуальних вимог до виготовлення взуття" та у п. 19 "Взуття з полегшеним способом застібання кріплення, посиленою носковою частиною та з вкладними або вбудованими ортезами на стопу за наявності індивідуальних вимог до виготовлення взуття".

Аналізуючи вищевказаний перелік діагнозів відповідно до найменування технічних та інших засобів реабілітації, суд не погоджується із твердженням відповідача, що у такому переліку відсутній діагноз із кодом Н54.

Відтак, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині відмови відповідача щодо виконання індивідуальної програми реабілітації №7 від 15.12.2021 року особи з інвалідністю Армії першої групи по зору ОСОБА_1 в частині створення направлення на забезпечення ортопедичним взуттям у відповідності до Порядку №321 від 05.04.2012 року та зобов`язання створити направлення на забезпечення ортопедичним взуттям підлягають задоволенню, оскільки приписами чинного законодавства діагноз МКХ-10 з код Н54 передбачає можливість на забезпечення ортопедичним взуттям.

Що стосується вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, то суд вказує на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно частини 5 статті 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відшкодування моральної шкоди визначені Цивільним кодексом України.

Частинами 1-2 статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Так, за змістом статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з статтею 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

В постанові №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Пленум Верховного Суду України в пункті 4 вказав, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В пункті 9 цієї Постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (пункт 3 вказаної постанови).

Для відшкодування моральної шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30.01.2018 у справі №804/2252/14 та від 20.02.2018 у справі №818/1394/17.

Стверджуючи про те, що відповідачем завдано моральну шкоду, позивачем не доведено факту завдання немайнових втрат протиправними діями, рішенням чи бездіяльністю, спричинених моральними, психічними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті особи. Як і не доведені самі негативні зміни у житті.

Тобто, суд вказує на те, що в даному випадку відсутні будь-які докази причинно-наслідкового зв`язку між зазначеними позивачем обґрунтуваннями моральних страждань і діями відповідача. Наведені позивачем посилання на страждання не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Вказане позбавляє суд можливості встановити факт завдання позивачу моральної шкоди протиправними діями відповідача та провести розрахунок її розміру згідно з критеріями, встановленими статтею 23 Цивільного кодексу України, а відтак підстави для задоволення позовних вимог у цій частині відсутні.

Окрім цього, суд зазначає, що сам по собі факт можливої протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №804/6922/16.

Отже, підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди відсутні.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в адміністративній справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу вказаної норми вбачається, що встановлення судового контролю за виконанням судового рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі, є правом, а не обов`язком суду. Отже, судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах є саме диспозитивним правом суду, яке може використовуватись в залежності від наявності об`єктивних обставин та обґрунтованих сумнівів на користь ймовірного невиконання рішення суду відповідачем, що підтверджені належними та допустимими доказами.

У якості обставин, що можуть свідчити про невиконання рішення суду відповідачем суб`єктом владних повноважень потрібно розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Зазначивши у прохальній частині позовної заяви про зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення позивач не навів аргументованих доводів та не надав доказів того, що дане рішення суду буде відповідачем не виконане, у зв`язку з чим своєчасно у межах розумних строків не будуть поновлені його права. Тому, дане клопотання позивача не підлягає задоволенню.

Статтею 2 частини 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 77 частини 1 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, беручи до уваги, що ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили, оцінивши належність, доступність, достовірність кожного доказу окремо, на достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупність, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, які підлягають до часткового задоволення, з вище визначених судом підстав.

Зважаючи на те, що позивача від сплати судового збору звільнено, підстави для вирішення питання щодо відшкодування судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 6, 9, 72-76, 242 -246, Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Ш.Петефі, буд. 14, код ЄДРПОУ - 13592841) щодо виконання індивідуальної програми реабілітації №7 від 15.12.2021 року особи з інвалідністю Армії першої групи по зору ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) в частині створення направлення на забезпечення ортопедичним взуттям у відповідності до Порядку №321 від 05.04.2012 року.

2. зобов`язати Закарпатське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Ш.Петефі, буд. 14, код ЄДРПОУ - 13592841) виконати індивідуальну програму реабілітації №7 від 15.12.2021 роки особи з інвалідністю Армії першої групи по зору ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) в частині створення направлення на забезпечення ортопедичним взуттям на підставі заяви від 16.12.2021 року у відповідності до Порядку №321 від 05.04.2012 року.

3. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяС.А. Гебеш