Справа № 440/1358/19
Суддя: О.В. Гіглава
Дата ухвалення: 2022-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2022 року м. ПолтаваСправа № 440/1358/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Гіглави О.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Рябухи Ю.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Любченка О.О.,

представника відповідача - Марченка І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Полтавській області про визнання протиправними та скасування постанови та наказу,

В С Т А Н О В И В:

15.04.2019 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Держпраці у Полтавській області, в якій просила:

- визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Полтавській області від 11.03.2019 №ПЛ3496/154/АВ/П/ТД-ФС про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами в розмірі 250380,00 грн;

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління Держпраці у Полтавській області від 07.02.2019 №37П.

Позовні вимоги мотивовані тим, що постанова про накладення штрафу за допущення працівника до роботи без укладення трудового договору прийнята з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки не ґрунтується на фактичних обставинах справи. На час проведення перевірки позивач перебувала на стаціонарному лікуванні, ніяких документів перевіряючим не надавала. Також зазначає, що у журналі реєстрації заходів державного нагляду ФОП ОСОБА_1 відсутня відмітка про проведення перевірки ФОП ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 06.05.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Вирішено розгляд адміністративної справи здійснювати за правилами загального позовного провадження.

23.05.2019 відповідач надав до суду відзив на позовну заяву (том 1 а.с. 108-137), в якому просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на правомірність висновків про наявність порушень вимог частини третьої статті 24 КЗпП України. Зазначив, що відповідно до Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавством про працю, відповідачем проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 на предмет додержання вимог законодавства про працю в частині оформлення трудових відносин. В ході проведення інспекційного відвідування відповідачем було встановлено, що продавцем ОСОБА_2 були надані трудові договори від 01.02.2019 про надання послуг продавця продовольчих товарів. На думку відповідача, виконання роботи за професією (посадою) є характерною ознакою трудових відносин.

04.06.2019 позивачем була надана відповідь на відзив, в якій позивач просила суд задовольнити позов в повному обсязі, оскільки в наказі на перевірку не зазначений предмет перевірки та останній не містить реквізитів, передбачених наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 №100/5 (наказ виконано не на бланку, не зазначений виконавець документу, відсутня гербова печатка). Стаття 16 Конвенції Міжнародної організації праці у промисловості і торгівлі №81 1947 року не може вважатися підставою для інспекційного відвідування, а відтак, складені на її підставі наказ та направлення на перевірку є безпідставними. Лист Управління захисту економіки в Полтавській області ДЗЕ Національної поліції від 20.02.2019 не може вважатися підставою для проведення інспекційного відвідування, оскільки складений безпосередньо у день проведення такого інспекційного відвідування. Крім того, відповідач не надав належних і допустимих доказів того, що начебто ОСОБА_2 і ОСОБА_3 були фактично допущені позивачем 20.02.2019 до роботи (том 1 а.с. 149-152).

07.06.2019 позивачем подана заява про зміну предмету позову, в якій позивач просив суд визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Полтавській області від 11.03.2019 №ПЛ3496/154/АВ/П/ТД-ФС про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами в розмірі 250380,00 грн; визнати протиправним та скасувати пункт 1.6 наказу Управління Держпраці у Полтавській області від 07.02.2019 №37П в частині ФОП ОСОБА_1 (том 1 а.с. 159).

Ухвалою суду від 02.07.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 08.07.2019 зупинено стягнення на підставі постанови Управління Держпраці у Полтавській області від 11.03.2019 №ПЛ3496/154/АВ/П/ТД-ФС про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами в розмірі 250380,00 грн до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі №440/1358/19.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 29.07.2019 у справі №440/1358/19, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2019, адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (с.Білоцерківка, Великобагачанський район, Полтавська область, 38340, рнокпп НОМЕР_1 ) до Управління Держпраці у Полтавській області (вул.Пушкіна,119, м.Полтава, Полтавська область, 36014, ) про визнання протиправною та скасування постанови та наказу - задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано пункт 1.6 наказу Управління Держпраці у Полтавській області від 07.02.2019 №37П в частині фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . Визнано протиправною та скасовано постанову Управління Держпраці у Полтавській області від 11.03.2019 №ПЛ3496/154/АВ/П/ТД-ФС про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами в розмірі 250380,00 грн. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Полтавській області () на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору в сумі 5001,10 (п`ять тисяч одну гривню десять копійок) та витрати на правничу допомогу в сумі 10200,00 (десять тисяч двісті гривень). Скасовано заходи забезпечення адміністративного позову, застосовані ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року.

Постановою Верховного Суду від 11.05.2022 у справі №440/1358/19 касаційну скаргу Управління Держпраці у Полтавській області задоволено частково. Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.07.2019 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2019 у справі № 440/1358/19 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Матеріали справи №440/1358/19 надійшли до Полтавського окружного адміністративного суду 19.05.2022 та передані на розгляд судді Гіглаві О.В.

Ухвалою суду від 24.05.2022 прийнято справу №440/1358/19 за позовом ФОП ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Полтавській області про визнання протиправними та скасування постанови та наказу до провадження; призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні 23.08.2022 позивач та його представник вимоги позовної заяви підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, відповіді на відзив та у додаткових поясненнях.

Представник відповідача в судовому засіданні 23.08.2022 проти задоволення позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях.

Суд, заслухавши пояснення позивача, її представника та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі факти та відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) у встановленому законом порядку зареєстрована як фізична особа-підприємець 01.08.2008, номер запису 2 000741 (том 1 а.с. 27).

Наказом Управління Держпраці у Полтавській області від 07.02.2019 №37П (пункт 1.6) головному державному інспектору відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Гармаш С.М. доручено провести інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 . Підстава: аналіз "Паспорту неформальної зайнятості населення Полтавської області" та ст. 16 Конвенції Міжнародної організації праці у промисловості і торгівлі №81 1947 року (том 1 а.с.114).

20.02.2019 заступником начальника Управління Держпраці в Полтавській області Н. Великою видано направлення на проведення заходу державного контролю на предмет додержання ФОП ОСОБА_1 законодавства про працю в частині оформлення трудових відносин; інспекційне відвідування приписано провести з 20.02.2019 по 21.02.2019 (том 1 а.с. 116).

За результатами перевірки складено акт інспекційного відвідування №ПЛ3496/154/АВ від 21.02.2019, яким встановлено порушення ФОП ОСОБА_1 частини третьої статті 24 КЗпП України (том 1 а.с. 122-124).

Зі змісту опису виявленого порушення слідує, що "на час інспекційного відвідування в магазині " ІНФОРМАЦІЯ_1 " в с. Білоцерківка, В.Багачанського району, за прилавком працювала продавець ОСОБА_2 . В ході інспекційного відвідування трудовий договір не наданий, при цьому, надано цивільно-правовий договір № 1 від 01.02.2019, укладений між ФОП ОСОБА_1 та працівником ОСОБА_2 . Одночасно, ФОП ОСОБА_1 уклала цивільно-правовий договір про надання послуг продавця продовольчих товарів з ОСОБА_3 . Отже, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично було допущено до виконання трудових обов`язків без укладання трудових договорів".

21.02.2019 державним інспектором праці Гармаш С.М. внесено припис №ПЛ3496/154/АВ/П про усунення виявлених порушень (том 1 а.с. 125).

26.02.2019 начальником Управління Держпраці в Полтавській області прийнято рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу №ПЛ3496/154/АВ/П/ТД. Розгляд справи про накладення штрафу відповідно до частини другої статті 265 КЗпП на ФОП ОСОБА_1 за порушення законодавства про працю призначено на 11.03.2019 (том 1 а.с. 127).

11.03.2019 начальник Управління Держпраці у Полтавській області Щербак С.Л., розглянувши справу про накладення штрафу на підставі акту інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю від 21.02.2019 №ПЛ23496/154/АВ щодо порушення частини третьої статті 24 КЗпП України ФОП ОСОБА_1 , вирішив накласти на ФОП ОСОБА_1 штраф у розмірі 250380,00 грн згідно з постановою від 11.03.2019 №ПЛ3496/154/АВ/П/ТД-ФС (том 1 а.с. 130-131).

Позивач не погодилася з постановою про накладення штрафу №ПЛ3496/154/АВ/П/ТД-ФС та наказом на проведення інспекційного відвідування 07.02.2019 №37П в частині пункту 1.6, у зв`язку з чим звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05.04.2007 №877-V (далі - Закон №877-V).

Так, за приписами статті 1 Закону № 877-V (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

У відповідності до частини першої статті 259 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 11.02.2015 "Про утворення територіальних органів Державної служби з питань праці та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України" утворено Державну службу України з питань праці, реорганізувавши шляхом злиття територіальні органи Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки і Державної інспекції з питань праці (пункт 1).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України №929-р від 16.09.2015 "Питання Державної служби з питань праці" на Державну службу України з питань праці покладено здійснення функцій і повноважень Державної інспекції з питань праці, що припиняється.

Положення про Державну службу України з питань праці затверджено постановою Кабінету Міністрів України №96 від 11.02.2015.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96 (надалі - Положення №96), Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

В силу положень підпункту 6 пункту 4 Положення №96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань: здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

Відповідно до пункту 7 Положення №96 Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Управління Держпраці у Полтавській області є територіальним органом Державної служби України з питань праці, а відтак має повноваження здійснювати державний контроль за дотриманням вимог законодавства про працю.

Статтею 1 Закону № 877-V визначено, що заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.

За приписами частини четвертої статті 2 Закону №877-V заходи контролю здійснюються органами Державної фіскальної служби (крім митного контролю на кордоні), державного нагляду за дотриманням вимог ядерної та радіаційної безпеки (крім здійснення державного нагляду за провадженням діяльності з джерелами іонізуючого випромінювання, діяльність з використання яких не підлягає ліцензуванню), державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду), державного нагляду у сфері господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім діяльності з переказу коштів, фінансових послуг з ринку цінних паперів, похідних цінних паперів (деривативів) та ринку банківських послуг), державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації - з урахуванням особливостей, встановлених Повітряним кодексом України, нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання (Авіаційними правилами України), та міжнародними договорами у сфері цивільної авіації.

При цьому, відповідно до частини п`ятої статті 2 Закону № 877-V зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 №295 "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" відповідно до частини першої статті 259 Кодексу законів про працю України затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (чинний на момент виникнення спірних правовідносин, надалі по тексту - Порядок №295).

Зазначений Порядок визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування) /пункт 1 Порядку №295/.

За змістом пункту 2 Порядку №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, зокрема, Держпраці та її територіальних органів.

Підстави проведення інспекційного відвідування встановлені в пункті 5 Порядку №295, відповідно до якого інспекційні відвідування проводяться, зокрема, за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту.

Пунктом 19 Порядку №295 визначено, що за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Припис є обов`язковою для виконання у визначені строки письмовою вимогою інспектора праці про усунення об`єктом відвідування порушень законодавства про працю, виявлених під час інспекційного відвідування або невиїзного інспектування /пункт 23 Порядку №295/.

Відповідно до пункту 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 17 липня 2013 року /в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, надалі - Порядок №509/, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).

Пунктом 3 Порядку №509 встановлено, що уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу.

За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу /пункт 8 Порядку № 509/.

Надаючи оцінку висновкам відповідача, що стали фактичною підставою для прийняття оскаржуваних наказу та постанови про накладення штрафу, суд виходить з такого.

У пункті 1.6 наказу наказано головному державному інспектору відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів С. Гармаш провести заходи державного контролю щодо відповідності вимогам законодавства про працю у діяльності ФОП ОСОБА_1 . Підстава: аналіз "Паспорту неформальної зайнятості населення Полтавської області" та стаття 16 Конвенції Міжнародної організації праці у промисловості і торгівлі №81 1947 року" (том 1 а.с. 114).

З приводу статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці у промисловості і торгівлі №81 1947 року, як підстави для проведення інспекційного відвідування, слід зазначити, що за висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 31.07.2020 у справі №440/1933/19, Конвенція Міжнародної організації праці про інспекцію праці у промисловості й торгівлі 1947 року №81 ратифікована Законом України від 08.09.2004 №1985-ІV.

Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Варто зауважити, що питання стосовно підстав для здійснення позапланових заходів не охоплюється положеннями статті 4 Закону №877-V, яка визначає загальні вимоги до здійснення державного нагляду (контролю) й, у її частині четвертій, наводить вичерпний перелік питань, які встановлюються виключно законами.

Суд звертає увагу на Рішення Конституційного Суду України 09.07.1998 №12-рп/98 у справі №17/81-97 за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України (справа про тлумачення терміну "законодавство"), де зазначено, що терміном "законодавство" охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

У мотивувальній частині цього ж Рішення Конституційного Суду України зазначено, що термін "законодавство" досить широко використовується у правовій системі в основному у значенні як сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин і є джерелами певної галузі права. Цей термін без визначення його змісту використовує і Конституція України (ст.ст. 9, 19, 118, п. 12 Перехідних положень). У законах залежно від важливості і специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших, передусім кодифікованих, в поняття "законодавство" включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках - також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади.

Зважаючи на контекст, у якому в частині четвертій статті 4 Закону №877-V вжито термін "закон", цю правову норму, ураховуючи її конструкцію, необхідно розуміти так, що нею наводиться виключний і остаточний перелік питань, які у межах правовідносин щодо здійснення державного нагляду (контролю), встановлюються саме законами.

Вказане дає підстави для висновку, що усі, окрім передбачених у частині четвертій статті 4 Закону №877-V, питання, які пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю), зокрема, за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення (наприклад, переліку підстав для проведення Держпраці інспекційних відвідувань), можуть урегульовуватись, як законами, так й іншими актами законодавства, у тому числі й нормами міжнародної конвенції, яка ратифікована Україною у встановленому законом порядку.

Згідно зі статтею 16 Конвенції №81 інспекція на підприємствах проводиться так часто і так ретельно, як це потрібно для забезпечення ефективного застосування відповідних законодавчих положень.

Оскільки сам факт перебування статей 12, 16 у розділі вказаної Конвенції "Інспекція праці у промисловості" не свідчить про те, що дія такої норми поширюється на обмежене коло правовідносин (тільки перевірки підприємств промисловості) і встановлює загальні засади здійснення прав та повноважень інспекторів праці і Конвенція не містить іншого (спеціального) правового регулювання здійснення перевірок, суд не вважає, що норма статті 16 Конвенції поширюється виключно на інспекції, що проводяться у промисловості (на промислових підприємствах) і не поширюється на інспекції в торгівлі щодо яких передбачений спеціальний розділ 2 Конвенції.

Водночас, "Паспорт неформальної зайнятості населення Полтавської області", на переконання суду, не може вважатися належною підставою для проведення інспектування саме позивача в лютому 2019 року (том 1 а.с. 115).

Так, Паспорт неформальної зайнятості Полтавської області складено станом на 01.10.2017, а наказ на проведення інспектування датований 07.02.2019. Тобто, наведена у зазначеному Паспорті інформація втратила свою актуальність станом на лютий 2019 року у зв`язку зі сплином значного часу (один рік і чотири місяці). У Паспорті неформальної зайнятості Полтавської області станом на 01.10.2017 відсутня будь-яка інформація про ФОП ОСОБА_1 . Також відсутня будь-яка інформація про населений пункт, в якому ФОП ОСОБА_1 здійснює свою діяльність.

Отже, зі змісту Паспорту неформальної зайнятості Полтавської області станом на 01.10.2017 неможливо визначити, чому 07.02.2019 було прийнято рішення про проведення заходу державного контролю саме ФОП ОСОБА_1 .

Зі змісту пункту 5 Постанови КМУ №295 слідує, що інспекційні відвідування проводяться за наявності інформації, що свідчить про порушення законодавства про працю певним суб`єктом господарювання.

Відповідач додав до відзиву лист Управління захисту економіки в Полтавській області ДЗЕ Національної поліції України від 20.02.2019 року №1435/39/115/01-2019, в якому начальник управління Д.С. Абрикосов просить начальника Управління Держпраці в Полтавській області Щербака С.Л. ініціювати перевірку ФОП ОСОБА_1 (том 1 а.с. 117).

Таким чином, на думку відповідача, інспекційне відвідування позивача 20.02.2019 проводилося і на підставі наказу про проведення заходів державного контролю, і на підставі зазначеного листа.

З цього приводу суд вважає за доцільне зауважити, що в направленні на проведення заходу державного контролю від 20.02.2019 №381 як на підставу проведення заходу, є посилання виключно на наказ від 07.02.2019 №37П (том 1 а.с. 116). Зазначений лист був складений у день проведення інспекційного відвідування (20.02.2019), тобто значно пізніше після прийняття наказу.

Відтак, оскільки лист Управління захисту економіки в Полтавській області ДЗЕ Національної поліції України від 20.02.2019 №1435/39/115/01-2019 не містить будь-яких фактичних даних про порушення ФОП ОСОБА_1 законодавства про працю та не має обов`язкового характеру, останній не є підставою для проведення інспекційного відвідування і не може вважатися належним і допустимим доказом у справі.

Щодо вручення ФОП ОСОБА_1 направлення на перевірку, то як встановлено судом та не заперечувалося учасниками справи в ході її розгляду, таке направлення було вручене останній 20.02.2019, тобто хоч і в день інспектування, однак вже після відвідування інспектором магазину "Престиж" та проведення відповідного інспекційного відвідування (том 1 а.с. 116).

Враховуючи вказані обставини, під час нового розгляду справи судом не встановлено існування належних правових підстав для прийняття рішення про проведення інспекційного відвідування саме щодо позивачки в лютому 2019 року.

Слід зазначити, що у постанові про накладення штрафу відповідач зробив висновок про те, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 були фактично допущені до виконання трудових обов`язків, встановивши порушення вимог частини третьої статті 24 КЗпП України.

Як наслідок, з посиланням на статтю 259 КЗпП України, статтю 53 Закону України "Про зайнятість населення", частину третю статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", пункту 8 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2013 №509, та на підставі абзацу 2 частини другої статті 265 КЗпП України, відповідач наклав на позивача штраф у розмірі 250380,00 грн.

Разом з тим, суд зазначає, що в постанові №ПЛ3496/154/АВ/П/ТД-ФС від 11.03.2019 відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_3 була фактично допущена до роботи позивачем. Оскільки зазначено, що під час інспекційного відвідування за прилавком працювала лише ОСОБА_2 . Відповідачем не надано жодних доказів того, що ОСОБА_3 працювала або була допущена роботи.

Висновок інспектора праці про допуск позивачем працівників ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до виконання трудових обов`язків без належного їх оформлення ґрунтується виключно на підставі наданих в ході інспектування ОСОБА_2 цивільно-правових договорах про надання послуг продавця продовольчих товарів №1, укладених 01.02.2019 ФОП ОСОБА_1 з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (том 1 а.с. 118-121).

З цього приводу суд зауважує, що 01.02.2019 між позивачем та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 дійсно були укладені цивільно-правові договори про надання послуг продавця продовольчих товарів №1, за умовами яких: - замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання по наданню послуг продавця продовольчих товарів на території замовника, яка знаходиться за адресою: Полтавська область, с. Білоцерківка, магазин " ІНФОРМАЦІЯ_1 " в порядку і на умовах, передбачених даним договором (пункт 1.1); - виконавець виконує роботу на свій ризик, самостійно організовує виконання роботи, не підлягає під дію правил внутрішнього трудового розпорядку, не має права на одержання допомоги із соціального страхування, не сплачує страхові внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням (пункт 1.2); термін дії договору з 01.02.2019 по 28.02.2019 (пункт 6.1).

Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що 07.02.2019 позивач розірвала цивільно-правовий договір про надання послуг продавця продовольчих товарів з ОСОБА_3 на вимогу останньої, про що оформлено угоду про розірвання договору №1 від 01.02.2019 (том 1 а.с. 75).

Що ж стосується ОСОБА_2 , то цивільно-правовий договір про надання послуг продавця продовольчих товарів між нею та позивачем було розірвано 19.02.2019 (том 1 а.с. 74).

В якості підстави для такого розірвання слугувало те, що ОСОБА_2 була занадто завантажена роботою у ФОП ОСОБА_4 , яка одночасно з ФОП ОСОБА_1 здійснювала свою господарську діяльність у магазині " ІНФОРМАЦІЯ_1 " за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 26, 78). У зв`язку з цим, ОСОБА_2 фактично відмовилася виконувати цивільно-правовий договір про надання послуг продавця продовольчих товарів, укладений з позивачем.

Отже, зібраними в ході судового розгляду справи доказами підтверджується, що 20.02.2019 ОСОБА_2 не виконувала обов`язків за цивільно-правовим договором, укладеним з позивачем, який був розірваний у встановленому законом порядку за згодою сторін.

Позивач не надсилала повідомлень ДФС України про цивільно-правові договори, укладені з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , оскільки вони були достроково розірвані, по ним не були надані послуги.

Таким чином, під час інспекційного відвідування позивач або будь-яка інша особа в інтересах позивача торгівлю не здійснювала. Ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 послуги за цивільно-правовими договорами не надавали (роботи не виконували), винагорода їм не виплачувалася, акти прийому наданих послуг (виконаних робіт) не складалися, доручення (завдання) на надання послуг не надавалися, оскільки в цьому не було фактичної потреби.

Посилання відповідача на те, що інспектором ані в ході інспектування, ані під час розгляду справи про накладення штрафу, угоди про розірвання цивільно-правових договорів між позивачем та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не надавалися, з чого слідує висновок про їх фактичне неоформлення між сторонами, судом оцінюються критично, оскільки за змістом долученої позивачем до матеріалів справи довідки Білоцерківської амбулаторії загальної практики - сімейної медицини від 28.03.2019 остання у період з 19.02.2019 по 23.02.2019 знаходилася на лікуванні в Білоцерківській АЗПСМ (том 1 а.с. 31).

Як наслідок, у зв`язку із відсутністю ФОП ОСОБА_1 на місці здійснення господарської діяльності в магазині " ІНФОРМАЦІЯ_1 " під час проведення інспекційного відвідування, що знайшло своє підтвердження в ході судового розгляду справи, остання була позбавлена можливості надати інспектору угоди про розірвання цивільно-правових договорів між нею та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , які, за твердженнями позивача, зберігалися за адресою АДРЕСА_2 , тобто за адресою її реєстрації.

Поряд з цим, отриманням ФОП ОСОБА_1 рішення від 26.02.2019 щодо розгляду справи про накладення штрафу лише 21.03.2019, при тому, що такий розгляд було призначено на 11.03.2019, пояснюється також не надання останньою угод про розірвання цивільно-правових договорів й під час розгляду справи про накладення штрафу (том 1 а.с. 127, 128, 128 зі звороту).

Суд звертає увагу, що згідно з пунктом 2.2.3 цивільно-правових договорів замовник зобов`язаний сформулювати виконавцю чітке завдання, а за пунктом 1.1 договору виконавець надає послуги саме за дорученням замовника.

З цього слідує, що дані договори не підлягали виконанню з моменту їх укладення. Підставою для виконання обов`язків за ними могло бути надання замовником чіткого завдання доручення виконавцеві, в якому повинні визначатися результат, який виконавцю необхідно досягнути, найменування та обсяг (кількість) послуг (робіт), що мали бути надані (виконані), а також строк їх надання (виконання) і розмір оплати (винагороди).

Однак, такі завдання позивач ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 не надавала, отже, сторони взагалі не розпочали виконання договорів. При цьому, суперечливість положень пунктів 1.2 та 2.2.3 цивільно-правових договорів жодним чином не свідчить про початок виконання таких договорів.

Згідно зі статтями 901 і 902 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У спірній постанові №ПЛ3496/154/АВ/П/ТД-ФС від 11.03.2019 відсутні посилання на будь-які докази, які б підтверджували те, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 фактично допущено до виконання трудових обов`язків, фактично прийнято на роботу працівниками позивача, що їм були роз`яснені їх права та обов`язки, поінформовано під підпис про умови праці та наявність на робочому місці, де вони мали працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів і про можливі їх наслідки впливу на здоров`я, що були факти виплати заробітної плати, що вівся облік виконуваної працівниками роботи і бухгалтерського обліку витрат на оплату праці.

Укладені позивачем з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 цивільно-правові договори передбачали, що виконавець виконує роботу на свій ризик, самостійно організовує її виконання, не зараховується до штату замовника, не одержує соціальну допомогу та соціальні гарантії, ці договори не регулювали процес праці, що властиво трудовим договорам, а були укладені для досягнення результатів отримання певних послуг (виконання робіт). Ці договори носили разовий характер і мали виконуватися лише за наявності конкретного завдання - доручення замовника. На осіб, які виконували зобов`язання за цивільно-правовими угодами, не поширювалися правила внутрішнього трудового розпорядку, винагорода мала нараховувалась на підставі актів наданих послуг (виконаних робіт). Укладені угоди не містять обов`язку виконавців бути присутнім на підприємстві у визначені робочі години, обов`язку підприємства забезпечувати виконавців матеріально-технічною базою, регламентації процесу праці, часу та тривалості робочого часу.

При цьому, в законодавстві відсутня норма, яка б забороняла надавати фізичними особами такі послуги (виконувати роботи) за цивільно-правовим договором.

Під час інспекційного відвідування відповідач мав всі можливості для збору доказів (відібрання письмових пояснень, проведення аудіо- та відео фіксації), але цього не забезпечив.

Відповідач протиправно не з`ясував і не надав правової оцінки наявності у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 трудових книжок, медичних книжок, не з`ясував чи було досягнуто згоди між ними та позивачем щодо форми трудових відносин, а також наявність інших обставин, які згідно вимог чинного законодавства є підставою для укладення трудового договору між працівниками та роботодавцем. Жодні письмові докази, які б підтверджували роботу вказаних осіб у позивача, зокрема, табелі обліку використання робочого часу, відомості про нарахування та виплату заробітної плати працівникам, де б зазначалося ім`я будь-кого із вказаних в акті перевірки громадян відсутні. Крім того, інспектор праці не встановив наявність чи відсутність актів наданих послуг (виконаних робіт) та завдань-доручень на виконання обов`язків за цивільно-правовим договором, складених сторонами цього договору. Інспектор праці не встановив чи мала оплата праці за надану послугу (виконану роботу) систематичний характер, як це передбачено трудовим договором, чи була разовою. Інспектор праці не дослідив, які відносини існували між сторонами до укладення цивільно-правових договорів про надання послуг продавця продовольчих товарів, чи видавався наказ роботодавця та інші обставини. Інспектор праці не виявив жодних документів, у тому числі первинних і розрахункових документів, які б підтверджували фактичне надання послуг (виконання робіт) ОСОБА_2 або ОСОБА_3 за зазначеними договорами. Інспектор праці не перевірив наявність у ФОП ОСОБА_1 наказів про прийом на роботу та звільнення, особових карток працівників, книги обліку руху трудових книжок, відомостей нарахування та виплати заробітної плати, табелів обліку робочого часу.

Взаємовідносини громадянина і роботодавця можуть виникати як на підставі трудового, так і на підставі цивільно-правового договору. При цьому сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами статті 208 ЦК України. Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і у разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними і дія їх припиняється.

Подібні правовідносини були предметом розгляду судом касаційної інстанції. У постанові від 26.09.2018 у справі №822/723/17 Верховний Суд зробив такий правовий висновок: "основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Отже, трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт».

Таким чином, відповідач у постанові № ПЛ3496/154/АВ/П/ТД-ФС від 11.03.2019 жодним чином не підтвердив факти виникнення трудових відносин між позивачем, з одного боку, та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , як можливими найманими працівниками ФОП ОСОБА_1 , з другого боку, оскільки в акті інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №ПЛ3496/154/АВ від 21.02.2019 року та постанові №ПЛ3496/154/АВ/П/ТД-ФС від 11.03.2019 є посилання лише на укладені цивільно-правові договори про надання послуг продавця продовольчих товарів, при цьому, відсутні посилання на будь-які факти щодо роботи за прилавком ОСОБА_3 , а також щодо реалізації ОСОБА_2 в магазині " ІНФОРМАЦІЯ_1 " саме товарів ФОП ОСОБА_1 від імені останньої, а не товарів іншого ФОП ОСОБА_5 .

Один лише цивільно-правовий договір про надання послуг продавця продовольчих товарів, який до того ж було розірвано, не може підтверджувати, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було фактично допущено до виконання трудових обов`язків, оскільки відсутні будь-які докази фактичного допуску працівника до роботи.

З огляду на це, необґрунтованим і незаконним є посилання на нібито порушення позивачем частини третьої статті 24 КЗпП України.

З урахуванням вимог Положення про Державну службу України з питань праці, постанови КМУ від 26.04.2017 №295 і постанови КМУ від 17.07.2013 №509 факт допуску особи до роботи без оформлення трудового договору повинен бути встановлений інспектором праці під час інспекційного відвідування та від таких осіб повинно бути відібрано пояснення.

Зважаючи на те, що інспектором праці безпосередньо під час інспекційного відвідування не було виявлено на об`єкті відвідування ОСОБА_3 , та від ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не відібрані пояснення щодо виконання ними певної роботи чи посадових обов`язків, слід дійти до висновку про відсутність факту порушення позивачем частини третьої статті 24 КЗпП України, за яке передбачена відповідальність у вигляді штрафу.

Відповідачем не доведено допустимими та достатніми доказами те, що ОСОБА_2 , яка 20.02.2019 була присутньою за прилавком у магазині " ІНФОРМАЦІЯ_1 " за адресою АДРЕСА_1 , виконувала роботу продавця чи виконувала договірні обов`язки, як працівниця, найнята саме позивачем, а за виконану нею роботу/надану послугу отримала обіцяну позивачем відповідну винагороду.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 з 05.08.2015 прийнята на роботу продавцем продовольчих товарів до ФОП ОСОБА_5 . ОСОБА_3 також працевлаштована у ФОП ОСОБА_5 продавцем продовольчих товарів з 09.08.2010. Записи про прийняття на роботу зазначених осіб до ФОП ОСОБА_5 не завірені печаткою, оскільки підприємницька діяльність останньою здійснюється без оформлення печатки (том 1 а.с. 218-224, том 3 а.с. 58).

Отже, матеріалами справи не доведено, що дії позивача підпадають та врегульовуються положеннями статті 21 КЗпП України.

Резюмуючи викладене, суд доходить висновку, що постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ПЛ3496/154/АВ/П/ТД-ФС від 11.03.2019 є необґрунтованою та протиправною, факти, на які в ній посилається відповідач, не є доведеними.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України (надалі - КЗпП України).

Частиною першою статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частинами першою - третьою статті 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи /частина друга/.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України /частина третя/.

За правилом, визначеним постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 №413 повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором одним із таких способів: засобами електронного зв`язку з використанням електронного цифрового підпису відповідальних осіб відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу та електронного підпису; на паперових носіях разом з копією в електронній формі; на паперових носіях, якщо трудові договори укладено не більше ніж із п`ятьма особами.

Інформація, що міститься у повідомленні про прийняття працівника на роботу, вноситься до реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб відповідно до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Суд знаходить недоведеним встановлений Управлінням факт наявних трудових відносин між ФОП ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

При цьому, суд вважає, що подальше прийняття позивачем з 18.03.2019 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на роботу за сумісництвом продавцями продовольчих товарів жодним чином не свідчить про визнання ФОП ОСОБА_1 допущення нею у лютому 2019 року порушення частини третьої статті 24 КЗпП України у зв`язку з фактичним допущенням ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до виконання трудових обов`язків, а лише вказує на те, що позивач, як законослухняна громадянка, намагалася вжити заходів для виконання винесеного відносно неї припису від 21.02.2019 №ПЛ3496/154/В/П, незважаючи на свою незгоду з оскаржуваними наказом та постановою про накладення штрафу.

Згідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно до статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно до пунктами 1, 3 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Враховуючи викладене, позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню в частині визнання протиправною та скасування постанови Управління Держпраці у Полтавській області від 11.03.2019 №ПЛ3496/154/АВ/П/ТД-ФС про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами в розмірі 250380,00 грн.

Водночас, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування пункту 1.6 наказу Управління Держпраці у Полтавській області від 07.02.2019 №37П, оскільки згідно з пунктом 2 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Наведені положення необхідно застосовувати з урахування приписів частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд наголошує, що захист прав здійснюється у разі їх порушення. З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Об`єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Для розкриття цих категорій необхідно звернути увагу на Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 01.12.2004 №18-рп/2004 (справа №1-10/2004). Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

Отже, поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Суд захищає лише порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або охоронюваний законом інтерес якої порушені такою діяльністю.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим.

У цій справі суд встановив, що права позивача у спірних відносинах фактично захищені шляхом визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу.

При цьому, наказ Управління Держпраці у Полтавській області від 07.02.2019 №37П фактично реалізований шляхом проведення відповідного інспекційного відвідування.

За таких обставин, суд зауважує, що спірний наказ на момент розгляду справи у суді вже вичерпав свою дію, а порушення прав позивача зазначеним актом індивідуальної дії відсутні.

Стосовно розподілу судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

За подання позову до суду позивач поніс витрати у вигляді сплати судового збору у загальному розмірі 5001,10 грн, що підтверджується квитанціями №10427 від 10.04.2019, №406 від 25.04.2019 та №1CJ04873M від 05.07.2019 (том 1 а.с. 4, 5, 182).

Таким чином, враховуючи часткове задоволення позовних вимог стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають витрати зі сплати судового збору в сумі 3080,10 грн.

Крім того, під час розгляду справи позивачем заявлено клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10200,00 грн.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Так, відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд при цьому звертає увагу на положення частини шостої та сьомої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно до яких, визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Суд зазначає, що аналіз наведених норм Кодексу адміністративного судочинства України дає підстави вважати, що матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об`ємів робіт, їх кількості та видів.

Крім того, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Крім того, до суду необхідно надати і детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги разом із відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена, а також із доказами, які підтверджують здійснення відповідних витрат (у разі понесення таких).

При цьому, розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо. Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

Положеннями частини третьої статті 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 №5076-VI (далі - Закон № 5076) встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно з частиною першою статті 26 Закону №5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: ) договір про надання правової допомоги; ) довіреність; ) ордер; ) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, схвалених Національною асоціацією адвокатів України 09.06.2017 (далі - Правила адвокатської етики), формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту є гонорар. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Згідно з частиною другою статті 30 Закону №5076-VI прядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Згідно з положеннями статті Закону №5076 до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

При цьому, за визначеннями пунктів 6, 9 статті 1 Закону №5076 інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Таким чином, суд зазначає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано до суду: договір про надання правничої допомоги від 25.03.2019, договір про надання правничої допомоги від 03.07.2019, акт приймання - передачі послуг №1 від 25.07.2019, квитанцію від 25.07.2019 на суму 10200,00 грн, що підтверджує оплату юридичних послуг, ордер на надання правової допомоги ПТ №119749, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №2554 (том 1 а.с. 22-24, 212-215).

При цьому, суд зазначає, що такий розмір витрат на правову допомогу є співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини другої статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 75 Кодексу адміністративного судочинства України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Суд також зазначив, що підприємство-заявник уклало договір з юридичною фірмою щодо її гонорару, який можна порівняти з угодою про умовний адвокатський гонорар. ОСОБА_7 угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (рішення у справі "Ятрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), № 31107/96).

З огляду на викладене, враховуючи положення КАС України та наявні в матеріалах справи докази, а також зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Полтавській області на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5100,00 грн, понесених позивачем при розгляді справи.

Таким чином, необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Полтавській області на користь ФОП ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 3080,10 грн та витрати на правову допомогу в сумі 5100,00 грн.

Керуючись статтями 139, 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Управління Держпраці у Полтавській області (вул. Пушкіна, 119, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ) про визнання протиправними та скасування постанови та наказу - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Полтавській області від 11 березня 2019 року №ПЛ3496/154/АВ/П/ТД-ФС про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами в розмірі 250380,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Полтавській області () на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору в сумі 3080,10 (три тисячі вісімдесят гривень десять копійок) та витрати на правничу допомогу в сумі 5100,00 (п`ять тисяч сто гривень нуль копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 29 серпня 2022 року.

Суддя О.В. Гіглава