Справа № 140/2763/22
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2022-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 року ЛуцькСправа № 140/2763/22

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Луцької міської ради, треті особи, на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася з адміністративним позовом до Луцької міської ради (далі відповідач), треті особи, на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (далі треті особи, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ) про скасування рішення від 29.09.2021 №19/37 «Про надання громадянам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 дозволу на розроблення технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) на АДРЕСА_1 ».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між домогосподарствами позивача та третіх осіб за адресами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 знаходиться земельна ділянка, яка виділена в натурі та має кадастровий номер :35:001:0026 площею 0.1528 га. Дана ділянка має цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, знаходиться у зонуванні присадибної забудови та у комунальній власності.

До 2010 року вищевказана земельна ділянка перебувала в оренді у громадянки ОСОБА_4 на підставі укладеного із відповідачем договору оренди, строк дії правовідносин з оренди закінчився у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 .

Після закінчення строку дії оренди спірної земельної ділянки (кадастровий номер :35:001:0026 площею 0.1528 га), остання, перебуваючи у комунальній власності, була вільна від буд-яких обмежень щодо набуття права користування громадянами в порядку статей 93, 123 та 124 Земельного кодексу України.

В період з 2012 по 2021 ОСОБА_1 та члени її родини, що проживають за тією ж адресою, неодноразово зверталися з заявами до відповідача про надання в користування (оренду) хоча б частини спірної ділянки. Проте, Луцька міська рада, посилаючись на обставини, які не мали жодного відношення до предмету заяв, перешкоджала в реалізації цього права.

Водночас оскаржуваним рішенням Луцької міської ради уся суміжна земельна ділянка (кадастровий номер :35:001:0026), яка межує з її домоволодінням, передана у користування шляхом надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) на АДРЕСА_1 громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позивач вказує, що у домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 треті особи фактично не проживають, а саме домоволодіння мають намір продати, про що повідомляли ОСОБА_5 , яка проживає за адресою АДРЕСА_3 .

Оскаржуване рішення позивач вважає незаконним, необґрунтованим, таким, що порушує принцип справедливості, пропорційності, а тому підлягає скасуванню з наступних підстав.

Так, оскаржуване рішення ґрунтується на недостатньо досліджених обставинах та недостовірних даних, а саме: спірна ділянка не могла бути частиною спадкової маси у розумінні положень ст.1218 Цивільного кодексу України та частини 5 статті 93 Земельного кодексу України, оскільки до 21.11.2018 спадщина взагалі не була прийнята, а земельна ділянка була вільна від будь-яких обтяжень;

Посилання у рішенні Луцької міської ради на договори оренди землі, укладені між Луцькою міською радою та покійною громадянкою ОСОБА_4 від 01.08.2007, строк яких закінчився та поновлений не був, є нікчемними, оскільки треті особи не набули права спадкування на користування земельною ділянкою.

Також позивач вказує на те, що оскаржуваним рішенням Луцька міська рада безпідставно презюмує першочергове право оренди спірної ділянки за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , чим порушує гарантовані права ОСОБА_1 та принцип рівності кожного перед законом. Більше того, у спадковій масі, яку прийняли як спадщину треті особи, є приватизована земельна ділянка площею 0,10 га під спорудами в межах, передбачених пунктом «г» частини першої статті 121 Земельного кодексу України. Зазначає, що мотивувальна частина оскаржуваного рішення з наведених підстав очевидно порушує її права та надає незаконну, непропорційну перевагу третім особам, що є неприпустимим.

Оскільки ОСОБА_1 зверталася з питань реалізації права в порядку статті 93 Земельного кодексу України до того, як треті особи заявили намір отримати у користування спірну ділянку, підстави прийняття оскаржуваного рішення є незаконними, упередженими, непропорційними та необґрунтованими, а саме рішення від 29.09.2021 №19/37 порушує законне право позивача, передбачене ст.93 ЗК України.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 04.03.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній адміністративній справі та вирішено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.19).

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву (а.с.66-67) позовні вимоги позивача не визнав та просив відмовити в їх задоволенні з тих підстав, що при розгляді клопотання громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 09.04.2021 щодо надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою для відведення земельної ділянки в оренду на АДРЕСА_1 встановлено, що дана земельна ділянка була надана в оренду громадянці ОСОБА_4 згідно договору оренди землі від 01.08.2007, зареєстрованого у Державному реєстрі земель за №14. Враховуючи пункт 4 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр», земельна ділянка на АДРЕСА_1 , що була передана в оренду громадянці ОСОБА_4 , є сформованою відповідно до вимог статті 79-1 Земельного кодексу України та є об`єктом цивільних прав.

Таким чином, надання Луцькою міською радою громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дозволу на встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на АДРЕСА_1 , її внесення до системи Державного земельного кадастру та присвоєння кадастрового номеру є рішенням, яке лише реалізує управлінські повноваження Луцької міської ради та не пов`язане із наданням вищезазначеним громадянам будь-яких прав користування такою земельною ділянкою (земельна ділянка залишається у комунальній власності Луцької міської територіальної громади). Також зазначає, що позивачем ОСОБА_1 у позовній заяві не наведено жодних порушень Луцькою міською радою статей 122, 123 Земельного кодексу України при прийнятті рішення від 29.09.2021 №19/37 «Про надання громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) на АДРЕСА_1 ».

У поясненнях представник третіх осіб з приводу заявлених позовних вимог зазначив, що рішенням Луцької міської ради від 22.12.2005 №26/2.7 «Про передачу у власність громадян міста земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, ведення садівництва та надання в оренду», ОСОБА_4 передано: - у власність земельну ділянку площею 1000 кв.м. метрів для обслуговування житлового будинку, - в оренду земельну ділянку площею 226 кв.м. в межах червоних ліній вулиць; - в оренду земельну ділянку площею 1528 кв.м. в для обслуговування житлового будинку.

Вказане рішення міської ради ґрунтувалось на технічній документації, яка затверджена 20.05.2005. В подальшому на підставі договорів оренди землі від 11.05.2007 ОСОБА_4 отримала у користування земельні ділянки площею 226 кв.м. та 1528 кв.м. Пунктом 8 договорів оренди землі визначено строк його дії 5 років, тобто щонайменше до 11.05.2012 року. Разом із тим, пунктом 40 договорів оренди землі визначено, що право на орендовану земельну ділянку в разі смерті фізичної особи-орендаря, засудження або обмеження її дієздатності і за рішенням суду переходить до спадкоємців або інших осіб, які використовують цю земельну ділянку разом з орендарем. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 . Таким чином, договорами оренди земельних ділянок в силу п.40 визначено право переходу прав оренди до спадкоємців. Після смерті ОСОБА_4 спадщину померлої прийнято її внуками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що виключає факт відмови спадкоємців від орендних правовідносин.

Поряд з тим, на підставі оскаржуваного рішення №19/37 від 29.09.2021 міська рада вирішила надати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дозвіл на розроблення технічних документів із землеустрою щодо встановлення (відновлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) на АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1754 га з них: земельна ділянка 1 площею 0,0226 га, земельна ділянка НОМЕР_1 площею 0,1528 га.

На підставі рішення Луцької міської ради розроблено відповідну технічну документацію, згідно якої на земельну ділянку 2 площею 0,1528 га, межі мали бути погоджені з позивачем, проте остання не підписала погодження вказаних меж.

На засіданні постійної комісії з питань земельних відносин та земельного кадастру 17.02.2022 згідно з витягу з протоколу засідання №32 встановлено, що постійна земельна комісія заслухала претензії землекористувача та представника адвоката Чайки О., та вирішила погодити межі земельної ділянки без згоди суміжних землекористувачів гр. ОСОБА_6 та гр. ОСОБА_7 .

Таким чином, позивач та його представник були заслухані земельною комісією Луцької міської ради та їх доводи для земельної комісії не були вагомими, щоб сприйняти їх та задовольнити.

Поряд з тим, зазначає, що всі вище описані документи свідчать про те, що спадкоємці успадкували майно та отримали права, в т.ч. на землю, якою користувалась їх родина та сім`я щонайменше починаючи з 1944 року, а дії позивача мають ознаки рейдерства і бажання отримати те, що ніколи він не використовував.

Також вказує на те, що даний спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки спірним є питання права оренди.

З огляду на викладене представник третіх осіб просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (а.с.94-96).

У запереченнях на пояснення представника третіх осіб представник позивача звертає увагу суду на те, що спадкоємці не уклали договору оренди після 11.05.2012 року, не зверталися до суду з заявою про поновлення строків успадкування права оренди для реалізації права у розумінні положень ст.1218 Цивільного кодексу України та частини 5 статті 93 Земельного кодексу України. Більше того, до 21.11.2018 року спадщина взагалі не була прийнята навіть у частині належних спадкодавцям на праві власності об`єктів нерухомості (а.с.106-107).

Інших заяв по суті справи не надходило.

Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що 11.05.2007 між Луцькою міською радою як орендодавцем та ОСОБА_4 як орендарем укладено договори оренди землі, предметом яких є передача в строкове платне користування земельних ділянок для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, що знаходяться на АДРЕСА_4 (станом на сьогодні АДРЕСА_1 , кадастрові номери 350010026 та 350010027, площею 226 кв.м. та 1528 кв.м. відповідно (а.с.64-71).

Згідно з пунктом 8 вказаних договорів строк оренди земельних ділянок становить 5 років.

Як передбачено пунктом 40 договорів оренди землі, право на орендовану земельну ділянку в разі смерті фізичної особи-орендаря, засудження або обмеження її дієздатності і за рішенням суду переходить до спадкоємців або інших осіб, які використовують цю земельну ділянку разом з орендарем.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 (а.с.77).

29.09.2021 Луцькою міською радою прийнято рішення від 29.09.2021 №19/37 «Про надання громадянам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 дозволу на розроблення технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) на АДРЕСА_1 », яким надано дозвіл на розроблення технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) на АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1754 га, з них: земельна ділянка 1 площею 00226 га, земельна ділянка 2 площею 0,1528 га (а.с.29).

Не погоджуючись з даним рішенням відповідача, ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку оскаржуваному рішенню, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно із частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

За правилами частини сьомої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Крім того, відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 25 Закону №280/97-ВР визначено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно із пунктом 34 частини першої статті 26 Закону №280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

За правилами частин першої, другої статті 59 Закону №280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Відповідно до статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. До повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належать: 1) надання відомостей з Державного земельного кадастру відповідно до закону; 2) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що кожна особа - громадянин України має право на отримання у власність земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації. Таке право особи реалізується у встановленому законом порядку. Зокрема, одним із етапів набуття у власність відповідної земельної ділянки є її відведення, тобто, формування як об`єкта цивільних прав, що здійснюється за відповідною землевпорядною документацією проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Як встановлено судом, 24.01.2022 та 27.01.2022 позивач зверталась до Луцької міської ради із заявами про надання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, яка межує із земельною ділянкою на АДРЕСА_1 .

У відповідь на вказані заяви виконавчий комітет Луцької міської ради листом від 01.02.2022 №6.8-7/370/2022 повідомив ОСОБА_1 про те, що відповідно до Генерального плану міста та плану зонування на території міста Луцька не передбачені земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства. Крім того, земельна ділянка комунальної власності площею 0,1528 га, кадастровий номер :35:001:0027, частину якої позивач має намір отримати у власність, була надана в оренду громадянці ОСОБА_4 на підставі договору оренди землі, укладеного з Луцькою міською радою, строк дії якого закінчився у зв`язку зі смертю фізичної особи-орендаря. На підставі рішення від 29.09.2021 №19/37 «Про надання громадянам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 дозволу на розроблення технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) на АДРЕСА_1 » спадкоємці нерухомого майна, яке належало громадянці ОСОБА_4 , скористалися своїм правом на оформлення права оренди, тому оформлення права власності на частину вказаної земельної ділянки іншою особою в даному випадку є неможливим (а.с.32).

Отже, зі встановлених обставин справи слідує, що позивач зверталась до відповідача із заявами про надання у власність земельної ділянки, а не передачу її в оренду.

Водночас позивач вважає, що відповідач протиправно надав першочергове право оренди земельної ділянки, яка є предметом оспорюваного рішення Луцької міської ради від 29.09.2021 №19/37, третім особам, які є спадкоємцями ОСОБА_4 , котра припинила орендувати дану земельну ділянку 2010 року у зв`язку із смертю.

Однак, такі доводи позивача суд відхиляє, оскільки в силу вимог частини першої статті 7 Закону України «Про оренду землі» право на оренду земельної ділянки переходить після смерті фізичної особи-орендаря, якщо інше не передбачено договором оренди, до спадкоємців, а в разі їх відмови чи відсутності таких спадкоємців - до осіб, які використовували цю земельну ділянку разом з орендарем і виявили бажання стати орендарями в разі, якщо це не суперечить вимогам Земельного кодексу України та цього Закону.

Позаяк в договорах оренди землі від 11.05.2007 не були передбачені інші умови переходу права оренди в разі смерті фізичної особи-орендаря, тому таке право в силу закону переходить до спадкоємців. Оскільки спадкоємці ОСОБА_4 , а саме треті особи, скористались своїм правом на оренду земельної ділянки після смерті фізичної особи-орендаря, тому оскаржуване рішення відповідача прийнято правомірно.

Посилання позивача на порушення Луцькою міською радою вимог частини п`ятої статті 93 ЗК України є необґрунтованим, оскільки даною нормою передбачено перехід права користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення. Спірна ділянка, на яку претендує позивач, за цільовим призначенням віднесена до земельних ділянок для обслуговування житлового будинку та господарських будівель у споруд, отже норми частини п`ятої статті 93 ЗК України в даному випадку застосуванню не підлягають.

Разом з тим, в силу вимог частини другої статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

В матеріалах справи відсутні докази того, що безпосередньо позивач зверталась до відповідача в порядку статті 123 ЗК України з відповідною заявою, а тому доводи ОСОБА_1 про надання Луцькою міською радою непропорційної переваги третім особам є необґрунтованими.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Приймаючи рішення у даній справі, суд відхиляє покликання представника третіх осіб на те, що даний спір не є публічно-правовим, відтак не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Суд зазначає, що спірним рішенням відповідача надано третім особам лише дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою, при цьому питання набуття ними права оренди не вирішувалось, з огляду на що відсутні підстави констатувати наявність в межах спірних правовідносин спору про право.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною одинадцятою статті 139 КАС України визначено, що судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь зі сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того, заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

Аналіз вищенаведених норм процесуального закону дає підстави дійти висновку, що на користь третьої особи підлягають стягненню витрати залежно від того, на чиїй стороні виступала така особа, та результатів розгляду справи.

В даному випадку представником третіх осіб заявлені до стягнення витрати на професійну правничу допомогу в загальній сумі 3000 грн (а.с.97). З огляду на те, що треті особи виступали на стороні відповідача, а також беручи до уваги, що суд відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 , тому суд вирішує питання щодо стягнення витрат третіх осіб з позивача.

Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частинами першою, третьою статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, заява №19336/04, пункт 268; рішення у справі «Баришевський проти України», заява № 71660/11, пункт 95; рішення у справі «Двойних проти України», заява №72277/01, пункт 80; рішення у справі «Меріт проти України», заява №66561/01, пункті 88). Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, слід дійти висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника сторони за договором. При цьому надані послуги повинні бути обґрунтованими, а доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі. Суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи та не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним чи необґрунтованим щодо іншої сторони спору.

Так, на підтвердження факту понесення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 витрат на професійну допомогу адвоката суду подано договори №№175, 176 про надання правової допомоги від 11.04.2022, укладені між адвокатським бюро «Олександра Терлецького» та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 відповідно, згідно з пунктом 3.1. яких вартість послуг (гонорар) адвокатського бюро визначається в одному із таких документів як: 1) квитанції про оплату послуг; 2) рахунки на оплату послуг (а.с.61-62).

11.04.2022 адвокатським бюро «Олександра Терлецького» виставлено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 рахунки на оплату на суму 1500,00 грн кожен, у яких викладено наступний перелік робіт: вивчення матеріалів позовної заяви та додатків (3 год.) 450,00 грн, підготовка заяв про вступ у справу як представника (1 год.) 150,00 грн, підготовка спільних пояснень представника третіх осіб (6 год.) 900,00 грн (а.с.72, 74).

Як слідує з квитанцій до прибуткового касового ордера від 11.04.2022, треті особи сплатили адвокатському бюро «Олександра Терлецького» по 1500,00 грн кожен (а.с.98-99).

Відповідно до детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, послуги адвоката складаються з: вивчення матеріалів позовної заяви та додатків (3 год.) 900,00 грн, підготовка заяв про вступ у справу як представника (1 год.) 300,00 грн, підготовка спільних пояснень представника третіх осіб (6 год.) 1800,00 грн (а.с.96зворот-97).

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним статтями 19, 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи предмет спору, значення справи для сторін, третіх осіб та конкретні обставини справи, суті виконаних послуг, суд вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 3000,00 грн, є неспівмірною з фактичним обсягом наданих адвокатом послуг, оскільки послуга з вивчення матеріалів позовної заяви та додатків охоплюється загальною діяльністю адвоката та має на меті підготовку заяви по суті справи. Крім того, подача окремої заяви про вступ у справу як представника нормами КАС України не вимагається, оскільки для підтвердження повноважень особи, яка бере участь у справі, адвокат надає відповідний договір або ордер.

Таким чином, суд вважає заявлені третіми особами витрати обґрунтованими частково, з огляду на що з позивача на користь кожного з третіх осіб слід стягнути судові витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги, в сумі по 900,00 грн, а решту витрат на правничу допомогу адвоката повинні понести треті особи.

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати в сумі 900,00 грн (дев`ятсот грн 00 коп).

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_5 ) судові витрати в сумі 900,00 грн (дев`ятсот грн 00 коп).

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій