Справа № 160/8989/22
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2022-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 вересня 2022 року Справа № 160/8989/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки),-
28 червня 2022 року до Дніпропетровського оружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 06.02.2021 року №Ф-4739-53/64У на суму 38 468,74 грн.;
- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 05.02.2019 року №Ф-4739-53/64-У на суму 18 276,72 грн.;
- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 06.02.2021 року №Ф-4739-53/64-У на суму 2 200,00 грн.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що останній не погоджується із спірними вимогами про сплату боргу (недоїмки), вважає їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки більше двадцяти років тому він був зареєстрований як ФОП, проте, після цього підприємницьку діяльність не здійснював та заборгованості перед бюджетом не має; в оскаржуваних вимогах відсутній розрахунок боргу (недоїмки), що унеможливлює обґрунтоване заперечення проти визначеного розміру боргу; позивач припинив підприємницьку діяльність в 2004 році після чого не подавав жодних звітів контролюючим органам та не звертався до державного реєстратора з реєстраційною карткою про включення відомостей до ЄДР як вказує на те, закон. В обґрунтування своєї правової позиції позивач посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 01.07.2020р. у справі №260/81/19.
18.08.2022 року ОСОБА_1 до суду подано відповідь на відзив щодо позовної заяви, в якій позивач зазначив про безпідставність та необґрунтованість доводів ГУ ДПС у Дніпропетровській області у відзиві на позовну заяву.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.06.2022 року зазначена вище справа розподілена та 29.06.2022 року передана судді Пруднику С.В.
04.07.2022 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду означену позовну заяву було залишено без руху та надано було позивачу строк протягом 5 (п`яти) робочих днів, з моменту отримання копії даної ухвали, шляхом надання до суду: оригіналу документа про сплату судового збору в розмірі 992,40 грн. та заяви про поновлення пропущеного строку.
08.07.2022 року ОСОБА_1 до суду подано оригінал квитанції про сплату судового збору у сумі 992,40 грн. та заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду.
Тобто, у встановлений ухвалою суду від 04.07.2022 року строк позивач усунув недоліки адміністративного позову.
У період з 11.07.2022 року по 15.07.2022 року включно суддя Прудник С.В. перебував у щорічній відпустці.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.07.2022 року визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду із позовною заявою. Прийнято до свого провадження означену позовну заяву та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Витребувано від Головного управління ДПС у Дніпропетровській області засвідчені належним чином у відповідності до вимог ст. 94 КАС України копії вимог Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 06.02.2021 №Ф-4739-53/64У на суму 38 468,74 грн.; від 05.02.2019 №ф-4739-53/64-у на суму 18 276,72 грн.; від 06.02.2021 №Ф-4739-53/64-У на суму 2 200,00 грн. та докази отримання або неотримання позивачем цих вимог; обґрунтований та вмотивований розрахунок вимог Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 06.02.2021 №Ф-4739-53/64У на суму 38 468,74 грн.; від 05.02.2019 №ф-4739-53/64-у на суму 18 276,72 грн.; від 06.02.2021 №Ф-4739-53/64-У на суму 2 200,00 грн.; копію особової реєстраційної справи ОСОБА_1 . Витребувані судом докази слід було подати до Дніпропетровського окружного адміністративного суду (також шляхом направлення на електронну адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду (adm.dp.court.gov.ua) ) у строк до 25.08.2022 року. Судом попереджено Головне управління ДПС у Дніпропетровській області про можливість застосування судом заходів процесуального примусу, зокрема накладення штрафу та винесення окремої ухвали у разі невиконання вимог даної ухвали суду.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовну заяву слід задовольнити з огляду на таке.
Судовим розглядом встановлено, що Згідно даних інформаційної системи ДПС України, позивач, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) перебував на обліку в ГУ ДПС Лівобережна ДПІ (Індустріальний район м. Дніпро) як фізична особа - підприємець з 26.12.2000 року до 08.06.2022 року (загальна система оподаткування) та відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464 був платником єдиного внеску. Стан платника 11 - припинено, але не знято з обліку (КОР не пусті).
Запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців по ОСОБА_1 внесено 08.06.2022 року.
За даними інформаційної системи податкового органу, в ІКП ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за технологічним кодом класифікації 71040000 відбулись автоматичні нарахування єдиного внеску, а саме:
За 2017 рік - 8448,00 грн., строк сплати 09.02.2018 року;
за 2018 рік нараховано єдиного внеску в сумі 9828,72 грн., а саме:
- І квартал 2018 року - 2457,18 грн., строк сплати 19.04.2018 року;
- II квартал 2018 року - 2457,18 грн., строк сплати 19.07.2018 року;
- III квартал 2018 року - 2457,18 грн., строк сплати 19.10.2018 року;
- IV квартал 2018 року- 2457,18 грн., строк сплати 21.01.2019 року.
- І квартал 2019 року - 2754,18 грн., строк сплати 19.04.2019 року;
- II квартал 2019 року - 2754,18 грн, строк сплати 19.07.2019 року;
- III квартал 2019 року - 2754,18 грн., строк сплати 21.10.2019 року;
- IV квартал 2019 року - 2754,18 грн., строк сплати 20.01.2020 року
За 2020 рік нараховано єдиного внеску в сумі 8495,30 грн, а саме:
- І квартал 2020 року - 2078,12 грн., строк сплати 21.04.2020 року;
- II квартал 2020 року - 1039,06 грн., строк сплати 20.07.2020 року;
- III квартал 2020 року - 3178,12 грн., строк сплати 19.10.2020 року;
- IV квартал 2020 року - 2200,00 грн., строк сплати 19.01.2021 року.
Загальна сума нарахувань в ІКП позивача по коду 7104000 за період 2017- 2020 роки становить 37 788,74 грн.
За 2017 рік - 8448,00 грн., строк сплати 09.02.2018 року.
За 2018 рік нараховано єдиного внеску в сумі 9828,72 грн., а саме:
-І квартал 2018 року - 2457,18 грн., строк сплати 19.04.2018 року;
- II квартал 2018 року - 2457,18 грн., строк сплати 19.07.2018 року;
- III квартал 2018 року - 2457,18 грн., строк сплати 19.10.2018 року;
- IV квартал 2018 року- 2457,18 грн., строк сплати 21.01.2019 року.
- І квартал 2019 року - 2754,18 грн., строк сплати 19.04.2019 року;
- II квартал 2019 року - 2754,18 грн., строк сплати 19.07.2019 року;
- III квартал 2019 року - 2754,18 грн., строк сплати 21.10.2019 року;
- IV квартал 2019 року - 2754,18 грн., строк сплати 20.01.2020 року;
- І квартал 2019 року - 2754,18 грн., строк сплати 19.04.2019 року;
- II квартал 2019 року - 2754,18 грн., строк сплати 19.07.2019 року;
- III квартал 2019 року - 2754,18 грн., строк сплати 21.10.2019 року;
- IV квартал 2019 року - 2754,18 грн., строк сплати 20.01.2020 року.
За реплікацією «Діловодство спеціалізованого суду» встановлено, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.12.2021 року у справі №160/8331/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, як відокремленого підрозділу, про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4739-53/64У від 06.11.2020 року задоволено повністю.
Визнано протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4739-53/64У від 06.11.2020 року.
Означене судове рішення набрало законної сили 18.01.2022 року.
Як зазначив відповідач у поданій до суду позовній заяві, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.12.2021 року у справі №160/8331/21 було скасовано документ - вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4736-53/64 У від 06.11.2020 року, але не недоїмку, яка обліковується в ІКП 71040000 позивача.
Так, розрахунок вимоги від 06.02.2021 року №0-4739-53/64 У на суму 2200,00 грн., а саме нарахування за період складається з:
- IV квартал 2020 року - 2200,00 грн., строк сплати 19.01.2021 року.
26.08.2021 року Індустріальним ВДВС у м .Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) повернуто без виконання вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.02.2021 року №Ф-4739-53/64 У на суму: 2200,00 грн.
За 2017 рік - 8448,00 грн., строк сплати 09.02.2018 року.
За 2018 рік нараховано єдиного внеску в сумі 9828,72 грн., а саме:
- І квартал 2018 року - 2457,18 грн., строк сплати 19.04.2018 року;
- II квартал 2018 року - 2457,18 грн., строк сплати 19.07.2018 року;
- III квартал 2018 року - 2457,18 грн., строк сплати 19.10.2018 року;
- IV квартал 2018 року- 2457,18 грн, строк сплати 21.01.2019 року.
- І квартал 2019 року - 2754,18 грн., строк сплати 19.04.2019 року;
- II квартал 2019 року - 2754,18 грн., строк сплати 19.07.2019 року;
- III квартал 2019 року - 2754,18 грн., строк сплати 21.10.2019 року;
- IV квартал 2019 року - 2754,18 грн., строк сплати 20.01.2020 року;
За 2020 рік нараховано єдиного внеску в сумі 8495,30 грн., а саме:
- І квартал 2020 року - 2078,12 грн., строк сплати 21.04.2020 року;
- II квартал 2020 року - 1039,06 грн., строк сплати 20.07.2020 року;
- III квартал 2020 року - 3178,12 грн., строк сплати 19.10.2020 року;
- IV квартал 2020 року - 2200,00 грн., строк сплати 19.01.2021 року.
Рішення про застосування штрафних санкцій за несвоєчасну подачу декларації єдиного внеску на загальну суму 680,00 грн.; № від 07.02.2019 року на суму 170,00 грн.; № від 07.02.2019 року на суму 170,00 грн.; № від 07.02.2019 року на суму 170,00 грн.; № від 07.02.2019 на суму 170,00 грн.

22.12.2021 року Індустріальним ВДВС у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) повернуто без виконання вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.02.2021 року №Ф-4739-53/64 У на суму 38468,74 грн.

Відповідачем 23.05.2022 року повторно направлено на примусове виконання вимогу від 06.02.2021 року №0-4739-53/64 У на суму 38468,74 грн. та 24.05.2022 року відкрито ВП 69089934.

Тобто, за інформацією, наявною у відповідача, на виконання знаходиться лише вимога про сплату боргу (недоїмки) від 06.02.2021 року №0-4739-53/64 У на суму 38468,74 грн.

У поданій до суду позовній заяві позивач зазначив, що 01.06.2022 року з додатку Дія ОСОБА_1 дізнався про виконавчі провадження № 69089934, № 60484769, № 65453170, № 67210175, відкриті державними виконавцями Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) з метою примусового виконання вимог Головного управління ДПС у Дніпропетровській області № Ф-4739-53/64У від 06.02.2021 року, № Ф-4739-53/64У від 05.02.2019 року, № Ф-4739-53/64У від 06.02.2021 року, де боржником є ОСОБА_1 , а стягувачем є Головне управління ДПС у Дніпропетровській області. Вищезазначені податкові вимоги не отримувались ОСОБА_1 . У зв`язку з даними обставинами в інтересах ОСОБА_1 було зроблено адвокатський запит з проханням надати інформацію щодо правових підстав винесення податкової вимоги ОСОБА_1 та надати копії вищевказаних податкових вимог. У відповідь на адвокатський запит від 13.06.2022 року було повідомлено, що за даними інформаційної системи податкового органу в ІКП ОСОБА_1 по коду бюджетної класифікації 71040000 відбулися автоматичні нарахування з єдиного внеску та повідомлено про винесення вимог № Ф-4739-53/64У від 06.02.2021 року на суму 38 468,74 грн., № Ф-4739-53/64У від 05.02.2019 року на суму 18 276,72 грн., № Ф-4739-53/64У від 06.02.2021 року на суму 2200,00 грн. Таким чином, ОСОБА_1 не мав об`єктивної можливості оскаржити податкові вимоги у строк, встановлений чинним законодавством, оскільки позивач не знав про їх прийняття та не отримував вищевказані вимоги.

Вважаючи спірні вимоги про сплату боргу (недоїмки) протиправними та безпідставними, позивач звернувся до суду із даною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Слід зазначити, що спірні правовідносини врегульовані Законом України від 15.05.2003 №755-IV Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Закон №755-IV, у редакції, чинній станом на дату прийняття вказаного Закону), частина перша статті 4 якого визначає, що державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - це засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до приписів статті 4 Закону №755-IV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація базується на таких основних принципах, зокрема: 1) обов`язковості державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі; 2) публічності державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі та документів, що стали підставою для її проведення; 7) об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Єдиному державному реєстрі.

Частиною четвертою статті 9 Закону №755-IV встановлено, що в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про фізичну особу - підприємця: 1) прізвище, ім`я, по батькові; 2) дата народження; 3) реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта).

Отже, з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що особа набуває статусу фізичної особи-підприємця після проведення державної реєстрації у встановленому законом порядку.

Згідно із пунктом 2 Прикінцевих положень Закону №755-IV (в редакції, чинній на час його прийняття), державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка. При цьому, реєстраційний збір за заміну свідоцтва про державну реєстрацію не стягується.

01 липня 2010 року прийнято Закон України №2390-VI Про внесення змін до Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання (далі - Закон №2390-VI), який набрав чинності 03 березня 2011 року.

Пункти 2 - 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону №2390-VI передбачали, що процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв. Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.

Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону №2390-VI встановлено, що після закінчення передбаченого для включення відомостей до Єдиного державного реєстру строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до Єдиного державного реєстру. За результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, включаються до Єдиного державного реєстру з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними.

Отже, строк для включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб-підприємців, державна реєстрація яких була проведена до 1 липня 2004 року, закінчувався 03 березня 2012 року.

Відповідно, з цього часу свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважалися недійсними. При цьому, за результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, включаються до Єдиного державного реєстру з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №808/2771/14 (провадження №К/9901/13943/19).

Пунктом 5 наказу Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року №575/5 передбачено, що державні реєстратори юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців повинні забезпечити включення до ЄДР відомостей про невключених суб`єктів на підставі аналітичної інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Таким чином, строки включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб-підприємців, державна реєстрація яких проведена до 1 липня 2004 року, визначені пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №2390-VI, підлягали застосуванню виключно у випадках самостійного подання ними реєстраційних карток державному реєстратору.

Натомість, відомості про фізичних осіб-підприємців, які самостійно не звернулись із відповідною заявою у строки, встановлені пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №2390-VI, підлягали включенню до ЄДР на підставі інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій. Державні реєстратори, вносячи відомості про цих фізичних осіб-підприємців до ЄДР, зобов`язані були зробити відмітку про недійсність їхнього свідоцтва про державну реєстрацію.

У справі, що розглядається, спірним є питання наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця і платника єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VІ та наявності обов`язку сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі за період з 2017 року по 2020 рік відповідно до оскаржуваної вимоги. При цьому, відповідно до матеріалів справи, позивач набув статусу суб`єкта підприємницької діяльності до 01 липня 2004 року, а саме 21.12.2000 року, тобто до набрання чинності Законом №755-IV, але не звертався до державного реєстратора з реєстраційною карткою про включення відомостей про нього до ЄДР відповідно до вимог цього Закону.

Суд звертає увагу, що статус фізичної особи-підприємця є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 1 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.

Водночас, зміни у процедурі адміністрування системи державної реєстрації фізичних осіб-підприємців, запроваджені законами №2390-VI та №1155-VII, не спростовують висновків щодо природи визначення статусу ФОП, а лише визначають регулювання діяльності уповноважених органів у відношенні до фізичних осіб, які мають намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 1 липня 2004 року, що підтверджується виконанням ними обов`язку подати реєстраційну картку або ж констатації відмови особи від набуття статусу ФОП шляхом неподання реєстраційної картки, що за змістом нормативних приписів мало наслідком відмову в заміні свідоцтва про державну реєстрацію на бланки нового зразка та внесення відмітки до ЄДР про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними. Таким чином, виключалася можливість законного здійснення підприємницької діяльності, а відтак отримання доходу від такої діяльності.

При цьому, існування нечіткого, суперечливого нормативного регулювання на час виникнення спірних правовідносин порушує принцип правової визначеності.

Отже, відсутність офіційного підтвердження в особи статусу ФОП шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом №755-IV, виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

Наведений висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.07.2020 року у справі №260/81/19, постанові Верховного Суді від 14.07.2021 року у справі №1.380.2019.002699.

Пунктами 2 і 6 частини першої статті 1 Закону №2464-VI визначено, що єдиний внесок - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

01 січня 2017 року набрав чинності Закон України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України (далі - Закон №1774-VIII), яким внесено зміни, зокрема, до пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VІ щодо нарахування єдиного внеску його платниками.

Так, відповідно до абзаців першого та другого пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VІ (у редакції Закону №1774-VIII зі змінами, внесеними Законом України від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій) єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Таким чином, у зв`язку із внесеними до Закону №2464-VІ змінами щодо нарахування єдиного внеску його платниками у фізичних осіб - підприємців з 1 січня 2017 року виник обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу.

Статус фізичної особи-підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Виключно фізична-особа підприємець, зареєстрована в установленому порядку, яка має право здійснювати підприємницьку діяльність і перебуває на загальній або спрощеній системі оподаткування, вважається платником єдиного внеску і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу (за умови, що така особа не є найманим працівником).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №460/37/19.

Відтак, за встановленими у цій справі обставинами позивач не мав можливості здійснювати підприємницьку діяльність та відповідачем, всупереч вимог частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, протилежного не доведено.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, беручи до уваги наведені позиції Верховного Суду, суд зазначає про наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправними та скасування спірних вимог.

Також суд вважає за необхідне застосувати положення статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірним тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23.09.1982 у справі Спорронг та Льонрот проти Швеції, пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення віл 21.02.1986 у справі Джеймс та інші проти Сполученого Королівства. п. 50, Series А N 98).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

На підставі досліджених доказів та їх правової оцінки, враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено правомірність своїх дій щодо винесення оскаржуваних вимог, тому позовні вимоги ОСОБА_1 мають бути задоволені у повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 992,40 грн., що документально підтверджується квитанцією від 07.07.2022 року.

Отже, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду в сумі 992,40 грн. підлягає стягненню з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5000 грн., суд зазначає наступне.

Приписами п. 1 ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України)

Таким чином, розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена.

Судом встановлено, що позивачем до позову долучено лише копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 17.05.2019 року (серія ДП №4280) та ордер (серія АЕ №1123958 від 27.06.2022 року на надання правничої (правової) допомоги на представництво інтересів у суді позивача як адвокатом Войтенко Катериною Володимирівною.

Проте, позивачем не надано докази щодо обсягу наданих послуг, доказів їх вартості, що сплачена, а також доказів приймання-передачі наданих послуг, договору про надання правової допомоги.

Так, в матеріалах справи міститься заява представника позивача Войтенко К.С. про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, яка надійшла на електронну адресу суду 24.08.2022 року. В даній заяві представник позивача зазначила про те, що між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро «БЕЙГУЛ ТА ПАРТНЕРИ» укладено договір про надання правової допомоги № 3005/1 від 30.05.2022 року. В межах виконання договору про надання правової допомоги № 3005/1 від 30.05.2022 року АБ «БЕЙГУЛ ТА ПАРТНЕРИ» надає наступні послуги: підготовка позову визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску № Ф-4739-53/64У від 06.02.2021 року, № Ф-4739-53/64У від 05.02.2019 року, № Ф-4739-53/64У від 06.02.2021 року та супроводження справи в суді. Відповідно до рахунку на оплату по замовленню № 1 від 30.05.2022 року загальна вартість послуг щодо підготовки позову та супроводження справи в суді складає 5 000,00 грн. 15.08.2022 року за результатом наданих послуг ОСОБА_1 та Адвокатським бюро «БЕЙГУЛ ТА ПАРТНЕРИ» підписали акт від 15.08.2022 року № 15.

Однак, означені письмові докази до заяви щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу представником позивач не долучені, що підтверджено актом від 24.08.2022 року №271, який складено фахівцями відділу аналітики та судової статистики Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Враховуючи вище викладене, суд не вбачає законних підстав для задоволення клопотання про стягнення з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь позивача витрат на правову допомогу.

Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 242-243, 245-246, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 06.02.2021 року №Ф-4739-53/64У на суму 38 468,74 грн.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 05.02.2019 року №Ф-4739-53/64-У на суму 18 276,72 грн.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 06.02.2021 року №Ф-4739-53/64-У на суму 2 200,00 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області ().

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С. В. Прудник