Справа № 480/14092/21
Суддя: В.О. Павлічек
Дата ухвалення: 2022-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Сумській області в якому просить визнати неправомірними та скасувати податкові-повідомлення-рішення форми «Ф»:
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач вважає оскаржувані податкові повідомлення рішення незаконними та такими, що підлягають скасуванню з огляду на те, що винесені з порушенням порядку, форми обрахування та підстав, передбачених чинним податковим законодавством.
Позивач зазначає, що в оскаржуваних податкових повідомленнях-рішеннях наведені лише цифрові дані щодо нарахованих сум, за відсутності жодної інформації щодо об`єктів житлової та нежитлової нерухомості позивача, їх адреси, типів, площі, ставки за якою нараховувався податок з посиланням на відповідне рішення органу місцевого самоврядування, розрахунку визначеної суми податку по кожному об`єкту. За таких обставин неможливо встановити визначальні ознаки кожного окремого об`єкту нерухомого майна, а відтак, і встановити підстави для його нарахування без визначення самого об`єкту оподаткування, застосування до нього податкової пільги.
Позивач також зазначає, що 07.12.2017 року прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» №2245-VІІІ, яким пункт 266.10 статті 266 ПК України доповнено підпунктами 266.10.2 і 266.10.3.
Позивач вважає, що підпункт 266.10.3 п.266.10 ст.266 ПК України при визначенні грошового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки можливо застосовувати з того звітного періоду, в якому такі повноваження податковому органу були надані, тобто з 2018 звітного року. При визначенні податкового зобов`язання за 2016 та 2017 роки відповідач повинен був дотримуватись приписів пп.266.7.2. п.266.7 ст.266 ПК України, відповідно до якого податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, має бути винесено до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком), а не п.п.266.10.3 п.266.10 ст.266 ПК України, з огляду на те, що вказана норма почала діяти лише з 01.01.2018 року.
Ухвалою суду було відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.
Представник відповідача надав суду відзив, в якому проти позову заперечує та зазначає, що згідно рішень Свеської селищної ради Сумської області встановлено ставки податку для об`єктів житлової нерухомості та для об`єктів нежитлової нерухомості. Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, протягом 2016- 2020 років у власності ОСОБА_1 перебували:
- об`єкти житлової нерухомості: житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1223,2 кв. м.;
- об`єкти нежитлової нерухомості: вбудоване нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 162,1 кв. м. та нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 10,8 кв. м.
Виходячи з вищевикладеного, фізичній особі ОСОБА_1 було сформовані оскаржувані податкові повідомлення-рішення форми «Ф» на сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки відповідно до вимог діючого законодавства.
Відповідач зазначає, що податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу. Як вбачається зі змісту спірних рішень, ГУ ДПС у Сумській області було надіслано на адресу позивачки податкові повідомлення-рішення, в яких зазначено податкові зобов`язання зі сплати нерухомого податку, в межах строків визначених п. 102.1 ст. 102 ПКУ, отже відповідач вважає, що діяв згідно норм законодавства, чинного на момент надіслання даних рішень.
Також представник відповідача зазначає, що бланк податкового повідомлення-рішення форми «Ф» затверджено наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015 №1204 «Про внесення змін до Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків» та не передбачає відображення інформації про об`єкти оподаткування.
Представник позивача надав суду відповідь на відзив, в якій з доводами відповідача не погоджується та наполягає на позовних вимогах.
Відповідач своїм правом щодо надання заперечень на відповідь на відзив не скористався.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему. У разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ГУ ДПС у Сумській області прийнято та направлено позивачу податкові повідомленнями-рішеннями форми «Ф», а саме:
Позивач не погоджується із переліченими податковими повідомленнями-рішеннями в зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно ч.2ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначенийКонституцієюта законами України.
Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року № 71-VIII(далі - Закон № 71) запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається із: податку на майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю.
Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Підпунктом 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України передбачено, що базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Відповідно до пп.54.3.3 п.54.3 ст.54 ПК України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.
Згідно з пп.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України (в редакції на час прийняття спірних рішень), податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
При цьому, посилання відповідача на пп.266.10.3 п.266.10 ст.266 ПК України в обґрунтування правомірності податкових повідомлень-рішень, суд вважає необґрунтованим та зазначає наступне.
07.12.2017 прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» № 2245-VIII (далі Закон №2245), яким пункт 266.10 статті266 ПК України доповнено підпунктами 266.10.2 і 266.10.3.
У разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове/податкові повідомлення-рішення у строки, встановлені підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 цієї статті, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання (п.266.10.2 ПК України).
Податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу" (266.10.3 ПК України).
Таким чином, вказаним Законом № 2245 надано право контролюючим органам визначати грошове зобов`язання на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за звітні податкові періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 ст.102 ПК України.
Разом з тим, змін до пп.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України щодо строків надіслання податкових повідомлень-рішень цим Законом не внесено.
Положення вказаного Закону набрали чинності з 01.01.2018, тобто, після закінчення податкових періодів, за які визначено грошові зобов`язання за 2016-2017 роки.
Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 надано офіційне тлумачення принципу дії закону в часі.
Зокрема, зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно - правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
У даному рішенні також акцентується увага на тому, що вищевказана конституційна норма допускає зворотну дію в часі лише нормативно-правових актів, які стосуються скасування чи пом`якшення відповідальності за правопорушення фізичних осіб.
Враховуючи вище зазначене, суд вважає, що норми пп.266.10.3 п.266.10 ст.266 ПК України надають повноваження відповідачу визначати грошове зобов`язання із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в межах 1095-денного строку, який починає відлік з того звітного періоду, в якому такі повноваження надані (з 2018 звітного року), і не спростовує обов`язку контролюючого органу винести відповідне податкове повідомлення-рішення до 01 липня року, наступного за звітним.
При цьому, починаючи з 2018 року, не надсилання відповідного податкового повідомлення-рішення до 01 липня року, наступного за звітним звільняє платника від відповідальності за несвоєчасну сплату такого податку та не звільняє від обов`язку сплати самого податку, якщо він нарахований в межах 1095-денного строку, визначеного пунктом 102.1ст.102 ПК України.
Тобто, вказані норми не підлягають застосуванню до спірних відносин щодо визначення у 2019 році грошового зобов`язання за 2016, 2017 роки та не виправдовують тієї обставини, що вказані вище податкові повідомлення-рішення винесені після 01 липня 2018 року, що вказує на порушення відповідачем пп.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України.
Щодо нарахування грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за податкові періоди 2018 та 2019 роки, суд зазначає наступне.
З матеріалів справи суд вбачає, що згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 27 32), протягом 2016- 2020 років у власності ОСОБА_1 перебували:
- об`єкти житлової нерухомості: житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1223,2 кв. м.;
- об`єкти нежитлової нерухомості: вбудоване нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 162,1 кв. м. та нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 10,8 кв. м.
Згідно рішень Свеської селищної ради Сумської області від 17.02.2017 р., від 14.07.2017 р., від 27.06.2018 р. для об`єктів житлової нерухомості встановлено ставки податку у розмірі 0,6 відсотків та для об`єктів нежитлової нерухомості встановлено ставки податку у розмірі 0,25 відсотків від мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.м. (а.с. 34 44). Враховуючи, що мінімальна заробітна плата станом:
- на 01.01.2018 становить 3723,00 грн., відповідно ставка податку на об`єкти житлової нерухомості на 2018 рік складає 22,338 грн., а на об`єкти нежитлової нерухомості складає 9, 307 грн.;
- на 01.01.2019 становить 4173,00 грн., відповідно ставка податку на об`єкти житлової нерухомості на 2019 рік складає 25,038, а на об`єкти нежитлової нерухомості складає 10,432 грн.
З урахуванням зазначеного, розрахунок податку на нерухоме майно по об`єктам оподаткування, що знаходяться у власності ОСОБА_1 :
Щодо посилання позивача на відсутність в податкових повідомленнях - рішеннях інформації щодо об`єктів житлової та нежитлової нерухомості позивача, їх адреси, типів , площі, ставки за якою нараховувався податок з посиланням на відповідне рішення органу місцевого самоврядування, розрахунку визначеної суми податку по кожному, суд зазначає, що відповідно до вимог п.п.266.7.2. п.266.7 ст.266 ПКУ (в редакції, що діяла на момент формування та надіслання спірних податкових повідомлень-рішень), податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом.
Відповідно до п.2 розділу ІІ Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015 №1204, відповідний структурний підрозділ контролюючого органу складає податкове повідомлення-рішення за такими формами:
«Ф» - для платників податків - фізичних осіб, якщо відповідно до законодавства контролюючий орган самостійно визначає податкове зобов`язання платника податків з причин, не пов`язаних із порушенням податкового або іншого законодавства (додаток 1).
Отже відповідна форма податкового повідомлення затверджена наказом Міністерства фінансів України та не передбачає відображення інформації про об`єкти оподаткування, як не вимагають відображення такої інформації і норми Податкового кодексу України, що були чинними на час прийняття спірних рішень.
Таким чином суд доходить висновку, що позовні вимоги в цій частині є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частиною 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать також консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.
З метою отримання правничої допомоги з приводу оскарження спірних податкових повідомлень-рішень ОСОБА_1 було укладено Договір про надання правової допомоги від 13.12.2021 № 13/02/12-21 з адвокатом Ейсмонт Марина Олексіївна (а.с. 14).
Також з матеріалів справи суд вбачає, що адміністартивний позов підписаний та поданий адвокатом Ейсмонт М.О., як представником позивача. Крім того, адвокатом Ейсмонт М.О. також були складені та подані до суду заяви, клопотання, відповідь на відзив. Зазначене свідчить про проведену адвокатом роботу, крім того, доводи позову, відповіді на відзив, підготовлених адвокатом Ейсмонт М.О. були оцінені та частково враховані судом при постановленні судового рішення.
Відтак, з огляду на часткове задоволення позову, виходячи з критерію пропорційності, розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача становить 4230,00 грн.
Також враховуючи ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Сумській області суму судового збору пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 449,84 грн., сплаченого відповідно до квитанції від 21.12.2021 року № АР46-Т182-МЕЕ9-5В2Р (а.с. 5).
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Сумській області про визнання неправомірними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.О. Павлічек