Справа № 520/5047/22
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2022-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків

12.09.2022 р. справа №520/5047/22
Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом
ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Адміністрації Державної прикордонної служби України (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльності Адміністрації Державної прикордонної служби України яка полягає у не здійсненні нового розрахунку вислуги років з урахуванням строку служби в оперативно-розшукових підрозділах Прикордонних військ України на пільгових умовах (один місяць служби за півтора місяця) за період з 16.10.1992 по 01.08.1999; 2) зобов`язання Адміністрацію Державної прикордонної служби України здійснити новий розрахунок вислуги років з урахуванням строку служби в оперативно-розшукових підрозділах Прикордонних військ України на пільгових умовах (один місяць служби за півтора місяця ) за період з 16.10.1992 по 01.08.1999; 3) зобов`язання Адміністрації Державної прикордонної служби України направити новий розрахунок вислуги років до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, для здійснення перерахунку пенсії у зв`язку з невірним обчисленням розміру пенсії при її призначенні.
Аргументуючи ці вимоги зазначив, що адміністративним органом було проведено неправильне обчислення тривалості вислуги років публічної служби громадянина в оперативно-розшукових підрозділах Прикордонних військ України у період 16.10.1992р.-01.08.1999р. без застосування правила кратності (один місяць служби за півтора місяця вислуги). Стверджував, що указаний недолік залишився невиправленим Адміністрацією Державної прикордонної служби України після отримання заяв від 05.08.2021р. та від 21.09.2021р. з приводу здійснення перерахунку вислуги років і надання до ГУ ПФУ в Харківській області довідки з новою вислугою років у цілях перерахунку розміру раніше вже призначеної пенсії. Наполягав, що має місце випадок протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Відповідач, Адміністрація Державної прикордонної служби України (далі за текстом адміністративний орган, владний суб`єкт, Адміністрація, орган публічної адміністрації), із поданим позовом не погодився.
Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що вимоги заявника раніше вже були задоволені УСБУ в Харківській області, яким станом на 01.08.1999р. вислуга років обчислена як: 22р. 08м. 21 день у календарному вимірі, 04р. 00м. 17днів у пільговому вимірі, 26р.09м. 08дн. у загальному вимірі. Стверджував, що заявник звернувся до суду поза межами процесуального строку.
Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до архівної довідки Галузевого державного архіву Державної прикордонної служби України №905/15/2.397 від 01.07.2022р. військова служба заявника складається: 1) з періоду 10.11.1976р.-15.02.1977р. знаходження на посаді стрільця учбового пункту НОМЕР_1 прикордонного загону Середньоазіатського прикордонного округу Комітету Державної Безпеки Союзу Радянських Соціалістичних Республік; 2) з періоду 15.02.1977р.-05.08.1977р. знаходження на посаді кавалериста НОМЕР_2 прикордонної застави НОМЕР_1 прикордонного загону Середньоазіатського прикордонного округу Комітету Державної Безпеки Союзу Радянських Соціалістичних Республік; 3) з періоду 05.08.1977р.-01.08.1977р. знаходження на посаді кавалериста НОМЕР_3 прикордонної застави НОМЕР_1 прикордонного загону Середньоазіатського прикордонного округу Комітету Державної Безпеки Союзу Радянських Соціалістичних Республік; 4) з періоду 01.08.1978р.-28.08.1983р. знаходження на посаді слухача контррозвідувального факультету №3 Вищої шкоди КДБ СРСР ім. Ф. Дзержинського; 5) з періоду 28.08.1983р.-29.10.1987р. знаходження на посаді офіцера розвідувального відділу НОМЕР_4 прикордонного загону Східного прикордонного округу КДБ СРСР; 6) з періоду 29.10.1987р.-11.12.1989р. знаходження на посаді заступника коменданта НОМЕР_3 прикордонної комендатури « ІНФОРМАЦІЯ_2 » по розвідці НОМЕР_4 прикордонного загону Східного прикордонного округу КДБ СРСР; 7) з періоду 11.12.1989р.-02.01.1991р. знаходження на посаді офіцера розвідувального відділу НОМЕР_4 прикордонного загону Східного прикордонного округу КДБ СРСР; 8) з періоду 02.01.1991р.-16.10.1992р. знаходження на посаді старшого офіцеру оперативного відділу НОМЕР_4 прикордонного загону Східного прикордонного округу КДБ СРСР; 9) з періоду 16.10.1992р.-13.03.1994р. знаходження на посаді старшого офіцеру відділення по роботі з місцевим населенням Південно-Східного управління Прикордонних військ України; 10) з періоду 13.03.1994р.-20.07.1995р. знаходження на посаді старшого офіцеру оперативно-розшукового відділу Південно-Східного управління Прикордонних військ України; 11) з періоду 20.07.1995р.-13.12.1995р. знаходження на посаді старшого офіцера оперативно-розшукового відділу Південно-Східного управління Прикордонних військ України; 12) з періоду 13.12.1995р.-17.09.1999р. знаходження на посаді старшого офіцеру оперативно-розшукового відділу управління військ Південно-Східного напряму Прикордонних військ України.
Наказом Держкомкордону України від 27.08.1999р. №363-ос заявник був звільнений з військової служби в запас Збройних Сил України відповідно до п. «в» ст.65 Тимчасового положення про проходження військової служби особами офіцерського складу за станом здоров`я.
Наказом Командувача військ Південно-Східного напряму Прикордонних військ України від 17.09.1999р. №160-ос заявник був виключений із списків особового складу військ напряму.
Вислуга років заявника на пенсію була обчислена саме наказом Командувача військ Південно-Східного напряму Прикордонних військ України від 17.09.1999р. №160-ос у розмірі: 22р. 08м. 21 день у календарному вимірі, 04р. 00м. 17днів у пільговому вимірі, 26р.09м. 08дн. у загальному вимірі.
При цьому, указана вислуга років обчислена наказом Командувача військ Південно-Східного напряму Прикордонних військ України від 17.09.1999р. №160-ос станом на 01.08.1999р., а із списків особового складу військ напряму заявник був виключений 17.09.1999р.
Згідно із затвердженим Управлінням Служби безпеки у Харківській області у вересні 1999р. протоколом №3672 заявнику була призначена пенсія у розмірі 68% грошового забезпечення військовослужбовця за 26 років вислуги.
Доказів складання терорганами Служби безпеки України відносно заявника до 22.02.2007р. будь-яких письмових актів з приводу обчислення показника вислуги років матеріали справи не містять.
Складений УСБУ в Харківській області розрахунок вислуги років заявника на пенсію від 22.02.2007р. повністю відтворює відомості наказу Командувача військ Південно-Східного напряму Прикордонних військ України від 17.09.1999р. №160-ос.
Відповідно до виданого Військовою частиною НОМЕР_5 посвідчення серії НОМЕР_6 заявник є ветераном війни-учасником бойових дій.
Учасниками спору до матеріалів справи не подано звернень заявника від 05.08.2021р. та від 21.09.2021р. з приводу здійснення перерахунку вислуги років і надання до ГУ ПФУ в Харківській області довідки з новою вислугою років у цілях перерахунку розміру раніше вже призначеної пенсії.
Однак, матеріали справи містять копію листа Адміністрації Державної прикордонної служби України від 23.10.2021р. №115-31348/0/6-21-вих. за підписом Директора Департаменту персоналу (де указано про відсутність правових та фактичних підстав для складання нового розрахунку вислуги років і внесення змін до наказу Командувача військ Південно-Східного напряму Прикордонних військ України від 17.09.1999р. №160-ос) і листа Адміністрації Державної прикордонної служби України від 08.09.2021р. №115-25614/0/6-21-вих. за підписом заступника Голови Державної прикордонної служби України (де указано про підготовку та направлення до пенсійного органу нового подання про призначення пенсії заявнику після отримання відповідних документів).
Стверджуючи про те, що за заявами зацікавленої особи суб`єктом владних повноважень не вчинено належного управлінського волевиявлення з приводу складання нового розрахунку вислуги років військової служби із кратним обчисленням періоду 16.10.1992р.-01.08.1999р. (тобто скоєно протиправну бездіяльність), заявник ініціював даний спір.
Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.
У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.
Право громадян України на соціальний захист зафіксовано у ст.46 Конституції України, конкретизовано п.6 ч.1 ст.92 Конституції України і з 01.01.2004р. деталізовано нормами, насамперед, Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який був прийнятий на зміну положенням Закону України від 05.11.1991р. №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення".
При цьому, у силу дії бланкетної норми ст.4 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" умови, норми та порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців, а також осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських та членів їхніх сімей встановлюються Законом України від 09.04.1992р. №2662-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі за текстом - Закон України №2662-ХІІ).
Положеннями ст.12 і ст.13 Закону України №2662-ХІІ умовний відсотковий розмір пенсії особи поставлений законодавцем у пряму безпосередню причинно-наслідкову залежність від показника тривалості вислуги років військової служби, котрий підлягає обчисленню за правилами ст.17, ст.171, ст.172 Закону України №2662-ХІІ.
Так, відповідно до ст.171 Закону України №2662-ХІІ порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України, а згідно з ст.172 Закону України №2662-ХІІ перелік документів, що підтверджують окремі періоди військової служби, служби в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України та Національному антикорупційному бюро України, які підлягають зарахуванню до вислуги років у календарному обчисленні або на пільгових умовах визначається Кабінетом Міністрів України.
17.07.1992р. КМУ була прийнята постанова №393 про затвердження Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб (далі за текстом Порядок №393).
Підпунктом «в» п.3 Положення №393 передбачено, що до вислуги років для визначення розміру пенсії зараховується на пільгових умовах, а саме: один місяць служби за півтора місяця час проходження служби на заставах, постах, у комендатурах, відділеннях КПП, маневрових групах зі змінними заставами, на кораблях і катерах, що несуть службу по охороні державного кордону України, інших підрозділах Державної прикордонної служби за Переліком, затверджуваним Адміністрацією Державної прикордонної служби України.
Суд відмічає, що правового акту нормативного характеру Адміністрації Державної прикордонної служби, виданого на розвиток приписів «в» п.3 Положення №393, досі не існує.
Між тим, 20.02.2017р. Міністерством внутрішніх справ України було видано наказ №139 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 16.03.2017р. за №362/30230) про затвердження Переліку посад і умов служби в органах Державної прикордонної служби України (Прикордонних військ України), служба в яких військовослужбовцям зараховується до вислуги років, що дає право для призначення пенсії на пільгових умовах (далі за текстом Перелік №139).
Пунктом 16 розділу ІІ Переліку №139 указано, що служба військовослужбовців оперативно-розшукових органів (підрозділів), які безпосередньо здійснювали оперативно-розшукову діяльність (заходи) відповідно до Закону України "Про оперативно-розшукову діяльність" (на підставі наказів органів Держприкордонслужби, до складу яких входили ці оперативно-розшукові органи (підрозділи)), періоди цієї роботи, зареєстровані в установленому порядку у справах оперативного обліку (оперативно-розшукові справи, справи на осіб, які конфіденційно співробітничали з оперативними органами, тощо), - з 01 січня 1993 року по 26 квітня 2002 року, зараховується до вислуги років, що дає право для призначення пенсії на пільгових умовах, а саме: із розрахунку один місяць служби за півтора місяці вислуги.
Зі змісту п.16 розділу ІІ Переліку №139 чітко та однозначно слідує, що нормотворцем запроваджено декілька кваліфікаційних умов, одночасне існування яких призводить до набуття особою права на кратне обчислення строку служби і призначення пенсії на пільгових умовах (із розрахунку один місяць служби за півтора місяці вислуги): 1) служба особи має припадати на календарний період часу - 01.01.1993р.- 26.04.2002р.; 2) особа має безпосередньо здійснювати оперативно-розшукову діяльність (заходи) відповідно до Закону України "Про оперативно-розшукову діяльність"; 3) періоди безпосереднього здійснення оперативно-розшукової діяльності (заходів) відповідно до Закону України "Про оперативно-розшукову діяльність" мають бути зареєстровані в установленому порядку у справах оперативного обліку.
Звідси слідує, що відносно періоду служби 16.10.1992р.-31.12.1992р. заявник взагалі не має визначеного законом легітимного інтересу до кратного обчислення вислуги років.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" затверджений постановою Правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007р. №3-1, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 15.02.2007р. за №135/13402; далі за текстом Порядок №3-1).
Згідно з п.1 Порядку №3-1 заяви про призначення пенсій за вислугу років подаються до головних управлінь Пенсійного фонду України в областях через уповноважені структурні підрозділи, зокрема, Державної прикордонної служби України.
Згідно з п.12. Порядку №3-1 уповноважений структурний підрозділ у 10-денний термін з

дня одержання заяви про призначення пенсії оформляє всі необхідні документи і своє подання про призначення пенсії (додаток2), ознайомлює з ним особу, якій оформлюється пенсія, і направляє до органу, що призначає пенсії за місцем проживання особи.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.09.2018р. №760 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 10.10.2018р. за №1152/32604) затверджена Інструкція про організацію роботи з оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та з інших соціальних питань (далі за текстом Інструкція №760).
Відповідно до п.3 розділу ІІІ Інструкції №760 підрозділи персоналу (кадрового забезпечення) обчислюють вислугу років та за потреби страховий стаж особи, яка набула право на пенсію, оформлюють розрахунок вислуги років для призначення пенсії за установленим формуляром.
Таким чином, вчинення управлінського волевиявлення з приводу обчислення показника тривалості календарної вислуги років колишнього військовослужбовця у спосіб складання розрахунку установленого формуляру віддано законодавцем у сферу компетенції уповноваженого підрозділу персоналу (кадрового забезпечення) центрального апарату або тероргану Державної прикордонної служби України.
Механізм виправлення недоліків (усунення дефектів) у реалізації суб`єктом владних повноважень означеної управлінської функції національним законом України не запроваджений, що між тим не може позбавляти особу матеріального інтересу до юридично правильного та фактично обґрунтованого обчислення вислуги років у письмовому акті права органу публічної адміністрації.
Тому суд доходить до переконання про те, що у даному випадку слід керуватись нормами інституту звернення громадянина до органів державної влади України.
Суспільні відносини з приводу практичної реалізації права особи на звернення унормовані, насамперед, приписами ст.40 Конституції України, згідно з якою усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк, а також додатково деталізовані приписами Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" (далі за текстом - Закон №393/96-ВР), Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992р. №2657-ХІI (далі за текстом - Закон №2657-ХІІ), Закону України від 13.01.2011р. №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" (далі за текстом - Закон №2939-VI).
При цьому, приписи перелічених вище законів одночасно регламентують і суспільні відносини з обігу інформації.
Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів, а також практичної реалізації права на участь в управлінні державними і громадськими справами, права на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, практичної реалізації права на позасудовий захист прав і законних інтересів регламентовані, насамперед, приписами Закону України "Про звернення громадян".
Так, згідно з ст. 4 Закону України "Про звернення громадян" до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.
Приписами ст.ст.14-16 Закону України "Про звернення громадян" звернення розподілені законодавцем за критерієм предмету порушеного ініціатором питання за категоріями пропозицій (зауважень) (ст.14), заяв (клопотань) (ст.15), скарг (ст.16).
При цьому, у силу ст.12 Закону України "Про звернення громадян" дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України "Про судоустрій і статус суддів" та "Про доступ до судових рішень", Кодексом адміністративного судочинства України", законами України "Про запобігання корупції", "Про виконавче провадження".
Отже, Закон України "Про звернення громадян" є базовим актом законодавства у питанні визначення порядку вирішення звернень громадян, що між тим, як у силу приписів ст.12 означеного закону, так і у силу інших спеціальних актів законодавства не виключає випадків існування іншого порядку вирішення звернень громадян.
Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Згідно з ст.19 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; відміняти або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.
За приписами ст.20 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
У спірних правовідносинах на звернення заявника відповідачем суб`єктом владних повноважень були надані відповіді у формі письмових листів.
Суд зважає, що за загальним правилом п.18 ч.1 ст.19, п.19 ч.1 ст.4 КАС України, п.1 ч.2 ст.24, п.2 ч.2 ст.24, ч.3 ч.2 ст.24 Митного кодексу України рішенням суб`єкта владних повноважень є письмовий акт, дією суб`єкта владних повноважень є вчинок з приводу реалізації управлінського повноваження, а бездіяльністю є ухилення від виконання обов`язку.
До того ж, управлінське волевиявлення владного суб`єкта (окрім перелічених вище форм) може втілюватись і у вигляді письмової відмови (листа) чи фактичної відмови, котрі за змістом, формою, способом реалізації повноваження не є рішенням чи дією, але здатні до створення перешкоди у реалізації публічного суб`єктивного права заявника-приватної особи.
У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а: 1) як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені; 2) Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи; 3) Правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади. Правова процедура встановлює чітку послідовність дій із зазначенням способів та методів її здійснення, підстав, порядку, форми та строків такої діяльності; 4) встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права, є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.
У спірних правовідносинах органом публічної адміністрації не обиралось пасивної форми поведінки, а натомість було вчинено управлінське волевиявлення у формі відмови, втіленої у письмовому листі, існування якого свідчить про закінчення процедури розгляду і вирішення звернення заявника з приводу обчислення нового розміру вислуги років.
Отже, слід дійти до висновку про помилковість твердження заявника про вчинення відповідачем у спірних правовідносинах саме бездіяльності.
Відсутність події бездіяльності суб`єкта владних повноважень призводить до відмови у позові за цим епізодом.

Окремо суд зважає, що п.16 розділу ІІ Переліку №139 як норма права був створений не раніше від 20.02.2017р. як календарної дати прийняття Міністерством внутрішніх справ України наказу №139 від 20.02.2017р.
Між тим, з огляду на правові висновки постанови Верховного Суду від 04.05.2022р. по справі №300/1724/19 із схожого/подібного правового питання (а саме: відсутності підстав для збільшення стажу служби / вислуги років на посаді судді після звільнення особи з посади судді і запровадження нового правила обчислення вислуги років), згідно з якими: 1) у рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019 №5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини); 2) Отже, у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.; 3) У теорії права допускається можливість застосування до триваючих відносин до їх завершення того нормативно-правового регулювання, яке діяло на час їх виникнення, за окремим рішенням і розглядається з позицій встановлення спеціального регулювання перехідного періоду - «переживаючої» (ультраактивної) дії нормативно-правових актів. Водночас, таке застосування повинно бути чітко обумовлено при прийнятті відповідних нормативно-правових актів. Відсутність такого застереження не надає суб`єкту владних повноважень права на самовільне застосування нечинних правових норм, - суд доходить до переконання про те, що п.16 розділу ІІ Переліку №139 не наділений законодавцем ознакою ретроспективної дії в часі і не може бути застосований до вже припинених у часі відносин з проходження громадянином публічної військової служби у лавах Державної прикордонної служби України.
У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.01.2020р. у справі №814/1460/16 адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).
Продовжуючи вирішення спору, суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів і наведення у процесуальних документах адекватних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення і безпідставності доводів іншого учасника справи.
У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.
Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.
І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.
До того ж і у силу правового висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19 визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів.
Суд відзначає, що матеріали справи не містять ані доказів безпосереднього ведення заявником оперативно-розшукової діяльності у період 16.10.1992р.-01.08.1999р., ані доказів реєстрації фактів ведення заявником оперативно-розшукової діяльності у період 16.10.1992р.-01.08.1999р. за відомостями оперативного обліку.
Посилання заявника на довідку Адміністрації Державної прикордонної служби від 20.07.2020р. №11/502 слід визнати юридично неспроможними, позаяк указаний документ був виданий у порядку ст.63 Закону України №2662-ХІІ і засвідчує виключно ті обставини, що станом на 05.03.2019р. діючий військовослужбовець Державної прикордонної служби України отримує такий платіж як щомісячна доплата працівникам оперативного підрозділу, які постійно співробітничають з особами, залученими до участі в оперативно-розшуковій діяльності на конфіденційній основі і мають позитивні результати в цій роботі.
До того ж, суд змушений зауважити, що за правовою природою названий платіж стосується саме постійного співробітництва військовослужбовця Державної прикордонної служби України з окресленим колом громадян, а не безпосереднього ведення військовослужбовцем Державної прикордонної служби України оперативно-розшукової діяльності.
Юридично неспроможними слід визнати і посилання заявника на відомості протоколу УСБУ в Харківській області №3672, адже за правилами ст.43 Закону України №2662-ХІІ та п.7 Положення №393 під час призначення пенсії колишньому військовослужбовцю до розрахункової бази обчислення розміру пенсії включається оклад за посадою, оклад за званням, відсоткова надбавка за вислугу років за останньою штатною посадою станом на дату звільнення, а щомісячні додаткові види грошового забезпечення - за 24 останні календарні місяці служби підряд перед звільненням, що не має жодного стосунку до усього бажаного заявником періоду 16.10.1992р.-01.08.1999р.
Тому перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах орган публічної адміністрації забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України, вчасно, повно, об`єктивно та всебічно розглянув звернення зацікавленої особи, взяв до уваги усі юридично значимі фактори, унаслідок чого вчинене управлінське волевиявлення у формі відмови цілком узгоджується як із змістом нормативного регламентування, так і з вчинками приватної особи.
Тому суд резюмує, що у спірних правовідносинах відмови Адміністрації Державної прикордонної служби України, втілені у листах від 23.10.2021р. №115-31348/0/6-21-вих. та від 08.09.2021р. №115-25614/0/6-21-вих були надані у межах повноважень, узгоджуються із фактичними обставинами спірних правовідносин, публічних прав та інтересів заявника не порушують, до погіршення правового становища заявника не призводять.
Ці відмови були оскаржені заявником до суду у межах процесуального строку згідно з ч.2 ст.122 КАС України.
Відтак, позов слід залишити без задоволення.
При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував діючі механізми з`ясування об`єктивної істини; надав розгорнуту оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; у достатньому поза розумним сумнівом обсязі виклав власні міркування та мотиви з приводу тлумачення змісту норм права, оцінки обставин спору та доводів сторін.
Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст.139-143 КАС України та Закону України "Про судовий збір".
Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.132-139, 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
вирішив:
Клопотання відповідача про залишення позову без розгляду - залишити без задоволення.
Позов - залишити без задоволення.
Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя Сліденко А.В.