Справа № 640/10964/21
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2022-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2022 року м. Київ № 640/10964/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доКиївського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат
треті особи1. Управління соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації 2. Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві
провизнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) із позовною заявою до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат (далі також - відповідач) у якому просить:

1) визнати протиправною бездіяльність Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, що полягає в ненарахуванні та несплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування до пенсійного фонду України з сум виплати компенсації та грошової допомоги ОСОБА_1 як непрацюючій працездатній особі, що здійснювала догляд за особою похилого віку, яка згідно з висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду;

2) зобов`язати Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат здійснити нарахування та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування до пенсійного фонду України з сум виплати ОСОБА_1 як непрацюючій працездатній особі, що здійснювала догляд за особою похилого віку, яка згідно з висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, компенсації у періоди з 11 грудня 2006 року по 17 серпня 2008 року, з 08 квітня 2010 року по 17 березня 2011 року, з 22 березня 2011 року по 21 березня 2012 року, з 03 квітня 2012 року по 31 серпня 2012 року та грошової допомоги у періоди з 01 вересня 2012 року по 28 лютого 2013 року, з 01 квітня 2013 року по 31 серпня 2016 року, відповідно до закону.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до вимог чинного законодавства вона підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, оскільки у періоди з 11 грудня 2006 року по 17 серпня 2008 року, з 08 квітня 2010 року по 17 березня 2011 року, з 22 березня 2011 року по 21 березня 2012 року, з 03 квітня 2012 року по 31 серпня 2012 року перебувала на обліку в Управлінні соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації та отримувала компенсацію як непрацююча працездатна особа, яка здійснює догляд за особою похилого віку, яка згідно з висновком медичного закладу потребує стороннього догляду, а у періоди з 01 вересня 2012 року по 28 лютого 2013 року, з 01 квітня 2013 року по 31 серпня 2016 року - отримувала допомогу по догляду за особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок психічного розладу. Відтак, відмова відповідача в нарахуванні та сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є протиправною.

Ухвалою від 26 квітня 2021 року Окружний адміністративний суд міста Києва прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами; залучив до участі у справі Управління соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації (далі по тексту - третя особа 1, Управління) та Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі по тексту - третя особа 2, ГУ ПФУ в м. Києві), як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Вказаною ухвалою відповідачу надано час для надання відзиву протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, а третім особам - для надання письмових пояснень по суті спору.

24 червня 2021 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що Центром був нарахований та сплачений єдиний внесок на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування протягом періоду з 01 вересня 2016 року по 31 грудня 2016 року, а саме з моменту досягнення підопічним 80-річного віку по місяць його смерті.

Треті особи своїм правом не скористались, письмових пояснень по суті спору суду не надали.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 перебувала на обліку в Управлінні соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації та отримувала:

1) у період з 11 грудня 2006 року по 31 грудня 2008 року, з 08 квітня 2010 року по 31 серпня 2012 року - компенсацію за надання соціальних послуг громадянам похилого віку особі з інвалідністю ІІ групи ОСОБА_2 ;

2) у період з 01 вересня 2012 року по 31 грудня 2016 року - допомогу по догляду за особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок психічного розладу.

Так, у відповідності до висновків лікарсько-консультаційної комісії Київської міської психоневрологічної лікарні №2 про необхідності постійного стороннього догляду та нездатності до самообслуговування інваліда внаслідок психічного розладу від листопада 2006 року №1301, від лютого 2010 року №125, від 02 березня 2011 року №207 ОСОБА_2 , 1936 року народження, інвалід ІІ групи, потребує постійного стороннього догляду та не здатна до самообслуговування.

Згідно висновків лікарської комісії Київської міської психоневрологічної лікарні №2 щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу від 15 квітня 2013 року №105/605, від 18 квітня 2014 року №10/712, від 06 жовтня 2014 року №478, від 16 квітня 2015 року №449, від 13 жовтня 2015 року №934, від 04 квітня 2016 року №385, від 11 квітня 2017 року №917 за станом психічного здоров`я ОСОБА_2 , 1936 року народження, інвалід ІІ групи, не здатний до самообслуговування, потребує постійного стороннього догляду. Проживає разом з ОСОБА_1

17 березня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Управління соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою щодо відрахування стразових внесків до Пенсійного фонду України при нарахуванні державних соціальних допомог по догляду за інвалідом.

Листом від 19 березня 2021 року №37/10-3815 Управління соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації повідомило позивача про перенаправлення її заяви для розгляду до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, оскільки відрахування страхових внесків належить до компетенції останнього.

Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат листом від 26 березня 2021 року №04/839-11 повідомив позивача про те, що за неї був нарахований та сплачений єдиний внесок на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування протягом періоду з 01 вересня 2016 року по 31 грудня 2016 року (з моменту досягнення підопічним 80-річного віку по місяць його смерті).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення відрахувань та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за періоди з 11 грудня 2006 року по 17 серпня 2008 року, з 08 квітня 2010 року по 17 березня 2011 року, з 22 березня 2011 року по 21 березня 2012 року, з 03 квітня 2012 року по 31 серпня 2012 року, з 01 вересня 2012 року по 28 лютого 2013 року, з 01 квітня 2013 року по 31 серпня 2016 року, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 11 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №1058) загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають, зокрема: непрацюючі працездатні особи, які здійснюють догляд за інвалідом І групи або за престарілим, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досяг 80-річного віку, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу або компенсацію відповідно до законодавства.

Згідно з частинами першою, другою статті 24 Закону №1058 страховий стаж - це період протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Частиною шостою статті 20 Закону №1058, зокрема, передбачено, що за осіб, зазначених у пунктах 8, 11-14 статті 11 цього Закону, страхові внески сплачуються в порядку і строки, визначені Кабінетом Міністрів України, за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів, коштів цільових фондів, з яких цим особам сплачуються відповідно грошове забезпечення, страхові виплати, допомога і компенсації.

Відповідно до підпункту 3 пункту 1 Порядку нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за деякі категорії застрахованих осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2011 року №178 (далі - Порядок №178), нараховується та сплачується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за одного з непрацюючих працездатних батьків, усиновителів, опікуна, піклувальника, які фактично здійснюють догляд за дитиною-інвалідом, а також за непрацюючих працездатних осіб, які здійснюють догляд за інвалідом І групи або за престарілим, який згідно з висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досяг 80-річного віку, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу або компенсацію відповідно до законодавства.

Згідно з підпунктом 3 пункту 2 Порядку №178 єдиний внесок нараховується за осіб, зазначених у підпункті 3 пункту 1 цього Порядку, - на суми допомоги або компенсацій, нарахованих за базовий звітний період.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону №1058 участь застрахованих осіб у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування припиняється:

- у разі якщо особа, яка підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню відповідно до цього Закону, втратила визначений цим Законом статус застрахованої особи;

- у разі закінчення терміну дії договору про добровільну участь або дострокового розірвання цього договору у випадках, передбачених цим Законом;

- у разі якщо застрахованій особі відповідно до цього Закону призначено пенсію і вона не продовжує працювати або якщо застрахована особа відповідно до цього Закону набула права на довічну пенсію чи одноразову виплату;

- у разі смерті застрахованої особи.

Відповідно до пункту 1 Порядку призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 29 квітня 2004 року №558 (далі - Порядок №558), непрацюючим фізичним особам, які постійно надають соціальні послуги громадянам похилого віку, інвалідам, дітям-інвалідам, хворим, які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги (крім осіб, що обслуговуються соціальними службами), призначається щомісячна компенсаційна виплата (далі - компенсація).

Згідно з пунктом 16 Порядку №558 структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві державної адміністрації, виконавчого органу міської ради, що призначають та виплачують щомісячну компенсацію, здійснюють контроль за діяльністю фізичних осіб, які надають соціальні послуги.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивачем надавалися соціальні послуги хворій особі похилого віку, яка не була здатна до самообслуговування і потребувала постійної сторонньої допомоги, і яка не обслуговувалася соціальними службами.

Враховуючи дані обставини, позивачу була призначена компенсація як фізичній особі, яка надає соціальні послуги з 11 грудня 2006 року по 31 грудня 2008 року, з 08 квітня 2010 року по 31 серпня 2012 року, з 01 вересня 2012 року по 31 грудня 2016 року, що не заперечується відповідачем.

Отже, наведене свідчить, що за вказаний період призначення компенсації як фізичній особі, яка надає соціальні послуги з 11 грудня 2006 року по 31 грудня 2008 року, з 08 квітня 2010 року по 31 серпня 2012 року, з 01 вересня 2012 року по 31 грудня 2016 року у відповідача виник обов`язок нарахувати та сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до Пенсійного фонду України за ОСОБА_1 .

Твердження відповідача про те, що позивач не підлягав загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, як особа, яка надає соціальні послуги, за період з 11 грудня 2006 року по 31 грудня 2008 року, з 08 квітня 2010 року по 31 серпня 2012 року, з 01 вересня 2012 року по 31 грудня 2016 року у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 , 1936 року народження, є інвалідом ІІ групи, яка потребує постійного стороннього догляду, та не є особою похилого віку, судом не приймається з огляду на таке.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку» від 16 грудня 1993 року №3721-XII громадянами похилого віку визнаються особи, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також особи, яким до досягнення зазначеного пенсійного віку залишилося не більш як півтора року.

Терміну «престаріла особа» жодним чинним нормативно-правовим актом не визначено.

Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо уточнення правових норм, що врегульовують питання визначення категорій осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню» від 19 квітня 2016 року №1109-VIII, що набрав чинності 12 травня 2016 року, до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» внесено зміни.

Зокрема, статтю 1 було доповнено абзацом такого змісту: «термін «особа похилого віку» вживається у цьому Законі у значенні, наведеному в Законі України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні»; у пункті 14 частини першої статті 11 слова «престарілим, який» замінено словами «особою похилого віку, яка», а слово «досяг» - словом «досягла». В абзаці тринадцятому пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» слова «престарілим, який» замінено словами «особою похилого віку, яка», а слово «досяг» - словом «досягла».

Вказаний закон прийнятий саме з метою усунення неоднозначного тлумачення норм чинного законодавства України, які встановлюють критерії визначення категорії осіб, що підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню.

Відповідно, даним законом лише уточнено правові норми, які врегульовують питання визначення категорій осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, а не встановлено нові категорії осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню.

Більше того, на переконання суду, буквальний аналіз поняття «престаріла особа» та «особа похилого віку» дає підстави вважати, що вони є тотожними поняттями, оскільки мають однаковий правовий зміст та правове навантаження.

Суд вважає, що розмежування даних понять є дискримінаційним підходом при визначенні категорії осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню.

При цьому, суд звертає увагу на те, що в статті 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку» від 16 грудня 1993 року №3721-XII (в редакції станом на момент призначення позивачу компенсації за надання соціальних послуг громадянці похилого віку, інваліду ІІ групи ОСОБА_2 , 1936 року народження) встановлено, що громадянами похилого віку визнаються: чоловіки у віці 60 і жінки у віці 55 років і старші, а також особи, яким до досягнення загального пенсійного віку залишилося не більше півтора року.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 станом на день визнання її такою, що за станом здоров`я нездатна до самообслуговування та потребує постійного стороннього догляду, тобто станом на 2006 рік, досягла пенсійного віку, оскільки їй було 70 років, а тому згідно із законодавством, що діяло на той час, вона була громадянкою похилого віку (престарілою особою).

Крім того, суд вважає, що увесь час після 11 грудня 2006 року ОСОБА_2 мала такий вік, згідно з яким вона відносилась до громадян похилого віку відповідно до діючого законодавства, а висновками медичного закладу підтверджувалась необхідність у сторонньому догляді за нею.

Як вже зазначалось судом, питання визначення осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, а також підстави і порядок нарахування та сплати єдиного внеску передбачені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV, Порядком нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за деякі категорії застрахованих осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2011 року №178.

На переконання суду, визначальним у вирішенні питання права на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування є надання соціальних послуг хворій особі престарілого віку (відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо уточнення правових норм, що врегульовують питання визначення категорій осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню» - похилого віку), яка не здатна до самообслуговування і потребує постійної сторонньої допомоги.

Тому, враховуючи, що позивач відповідно до вимог вищезазначених нормативно-правових актів підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, як особа яка надає соціальні послуги, то невиконання відповідачем покладеного на нього обов`язку нарахувати та сплатити єдиний внесок є безпідставним та протиправним.

При цьому, суд вважає, що відповідач повинен нарахувати та сплатити єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове пенсійне страхування за ОСОБА_1 як непрацюючу працездатну особу, яка здійснювала догляд за особою похилого віку, яка згідно з висновками медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, за періоди з 11 грудня 2006 року по 31 грудня 2008 року, з 08 квітня 2010 року по 31 серпня 2012 року, з 01 вересня 2012 року по 31 грудня 2016 року.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№23759/03 та №37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC №26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy №33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом у постанові від 20 травня 2019 року (справа №417/3668/17).

У відповідності до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до переконання про доведеність позивачем заявлених вимог та необхідності задоволення адміністративного позову повністю.

Щодо вимог позивача в частині стягнення витрат на правову допомогу, суд встановив таке.

У відповідності до приписів статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Як вбачається з позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань сплачену суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 500, 00 грн. сплачених та фактично понесених позивачем.

З цією метою ним надано суду копію договору про надання професійної правничої допомоги в адміністративній справі від 20 листопада 2020 року №01-11/20, укладеного між адвокатом Дюбою Г.М. та Шок В.О., ордер на надання правової допомоги серії КВ №224580 від 20 листопада 2020 року, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КВ №5277 від 08 лютого 2018 року, розрахунок витрат на професійну правничу допомогу від 13 квітня 2021 року, квитанцію до прибуткового касового ордера №01-11/20 від 20 листопада 2020 року.

Відповідно до статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частинами третьою, сьомою - дев`ятою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Витрати на виконання договору про надання професійної правничої допомоги в адміністративній справі від 20 листопада 2020 року №01-11/20, що підтверджуються квитанцією до прибуткового касового ордера №01-11/20 від 20 листопада 2020 року на загальну суму 5 500,00 грн. відносяться до витрат на професійну правничу допомогу та в розумінні приписів статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України є судовими витратами позивача.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на це, на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат щодо не нарахування та несплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування за ОСОБА_1 , як непрацюючу працездатну особу, яка у періоди з 11 грудня 2006 року по 31 грудня 2008 року, з 08 квітня 2010 року по 31 серпня 2012 року, з 01 вересня 2012 року по 31 грудня 2016 року здійснювала догляд за особою похилого віку, яка згідно з висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду.

3. Зобов`язати Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат нарахувати та сплатити єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове соціальне страхування за ОСОБА_1 , як непрацюючу працездатну особу, яка у періоди з 11 грудня 2006 року по 31 грудня 2008 року, з 08 квітня 2010 року по 31 серпня 2012 року, з 01 вересня 2012 року по 31 грудня 2016 року здійснювала догляд за особою похилого віку, яка згідно з висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат (, адреса: 03165, м. Київ, пр. Любомира Гузара, 7) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) понесені нею витрати на правову допомогу у розмірі 5 500,00 грн. (п`ять тисяч п`ятсот гривень 00 копійок).

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат (, адреса: 03165, м. Київ, пр. Любомира Гузара, 7) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.М. Погрібніченко