Справа № 160/8161/22
Суддя: Сидоренко Дмитро Володимирович
Дата ухвалення: 2022-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 вересня 2022 року Справа № 160/8161/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сидоренко Д.В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
Обставини справи: 13.06.2022 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням уточненого позову, який надійшов до суду 24.06.2022 року, позивач просить суд:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; паспорт серія НОМЕР_2 виданий Індустріальним РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 24 травня 2001 року) дострокову пенсію за віком із дня звернення, тобто з 28.03.2022 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу виповнилось 50 років та вона є матір`ю сина ( ОСОБА_2 ), який помер у віці 18 роки. Страховий стаж становить 25 років 2 місяці 4 днів. Син позивача був особою з інвалідністю та із раннього дитинства страждав тяжкою генетичною хворобою злоякісного перебігу. Беручи до уваги хронологію розвитку патологічного процесу, складність та несвоєчасність встановлення остаточного діагнозу «міодистрофія Дюшена», що призвела до інвалідності у 9 річному віці та інвалідності 1-Б групи та його смерті у 18-річному віці ДЗ «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України» прийшла до висновку, що ОСОБА_2 , 1997 р.н. фактично був дитиною-інвалідом з 2002 року, з 5-річного віку. Після виповнення позивача 50 років позивач звернулась до відповідача з заявами про призначення пенсії за віком, як матері особи з інвалідністю, однак отримувала від відповідача відмови. Позивач вважає відмови відповідача безпідставними, а тому звернулась до суду з даним позовом.
Ухвалою суду від 29.06.2022 року відкрито провадження у адміністративній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -
Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 14.07.1997 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_2 , батьками якого є: ОСОБА_3 (батько) та ОСОБА_4 (мати).
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 04.01.2016 року, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 18 років.
Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10 ААГ №004990, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 13.07.2015 року встановлено групу інвалідності 1Б. В графі причина інвалідності вказано: інвалідність з дитинства (по опорі та ходьбі). Встановлено безстроково.
Згідно висновку Центру дитячої та підліткової медицини Університетської клініки м.Фрайбург, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебував на стаціонарному обстеженні з 26.01.2009 по 30.01.2009 (у віці 11 років). Діагноз: м`язова дистрофія Беккера/(Дюшена). Вказано, що хвороба прогресуюча та невиліковна.
28.03.2022 року ОСОБА_1 звернулась до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про призначення дострокової пенсії за віком.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у призначенні пенсії №22 від 05.04.2022р., ОСОБА_1 відмовлено в призначенні дострокової пенсії за віком.

В рішенні №22 від 05.04.2022р. зазначено наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років.

Вік заявника 50 років 7 місяців 3дні. Страховий стаж особи 25 років 2 місяці 4 дні.

Відповідно до п.2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Результати розгляду документів, доданих до заяви: статус «мати особи з інвалідністю» не надано, оскільки не надано медичного висновку.

Довідки за №56/13/4/-131 від 14.02.2022 та 2/227 від 15.03.2022 носять рекомендаційний характер та не можуть враховуватися, як документи, що відповідають вищенаведеному порядку. Враховуючи листи КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» ДОР №5/97 від 11.03.2022р. та №5/98 від 13.03.2022 заявниці необхідно звернутися з відповіддю від МОЗ №56/13/4-131 від 14.02.2022 у ЛКК дитячого лікувального закладу за місцем проживання або нагляду для надання довідки.

Не погоджуючись з відмовою відповідача в призначенні пенсії через вказану підставу у рішенні, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 22 Конституції України, права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості й в інших випадках, передбачених законом (стаття 44 Основного Закону).

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій встановлені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-ІV (далі - Закон № 1058).

Статтею 1 Закону № 1058 (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону № 1058, жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років.

Абзацом третім статті 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 06 жовтня 2005 року № 2961-IV визначено, що дитина з інвалідністю - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист

При цьому, за змістом абзацу другого пункту 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 (далі - Положення № 1317), інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності.

Згідно з пунктом 14 Положення № 1317, причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до 18-річного віку.

Процедура звернення особи за призначенням пенсії регламентована Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1).

Абзацом одинадцятим підпункту 5 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 передбачено, що при призначенні пенсії згідно з абзацом першим пункту 3 частини першої статті 115 Закону до заяви про призначення пенсії додаються такі документи: документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю.

В свою чергу, пунктом 2.18 розділу ІІ Порядку № 22-1 встановлено, що визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).

З аналізу наведених вище положень законодавства слідує, що пенсійне забезпечення є гарантією стабільного та належного життя осіб в старості. Пенсії є запорукою гідного рівня життя пенсіонерів та співрозмірності витрат отриманим доходам. Водночас, держава гарантує певні привілеї жінкам у питаннях призначення пенсій. Так це стосується віку, з якого жінка може отримати пенсію (він є меншим, від законодавчо встановленого пенсійного віку чоловіків), стажу роботи тощо. Певні привілеї встановлені й багатодітним жінкам та жінкам, які виховують дитину-інваліда. Мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо ж дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Отже, визначальним є не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку.

Аналогічно висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 травня 2014 року в справі № 21-133а14, в якій він зазначив, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Зі змісту пункту 3 частини першої статті 115 Закону № 1058-ІV вбачається, що пільга, пов`язана зі зменшенням жінкам пільгового віку та страхового стажу, установлювалася лише тим матерям інвалідів з дитинства та дітей інвалідів до 16 років, які виховували їх за підтвердженого стану інвалідності на момент досягнення дитиною 6 років.

Отже, для призначення пенсії на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Непрямим підтвердженням цього є встановлена частиною 6 статті 179 Кодексу законів про працю України можливість надання жінці в обов`язковому порядку відпустки без збереження заробітної плати у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку. Натомість, за відсутності медичних показань до догляду за дитиною жінка не матиме можливості перебувати у такій відпустці і має прийняти рішення про вихід на роботу або припинення трудових відносин з роботодавцем.

Відповідно до частини 12 статті 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні», Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України. Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року № 917, визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Тобто такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Таку позицію підтримала й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року в справі № 330/2181/16-а.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Підставою для видачі ЛКК такої довідки є наявність в медичній документації дитини в період до досягнення нею 6-річного віку діагнозу, встановленому відповідним спеціалістом, який відповідає переліку медичних показань для визнання дитини інвалідом та діючому на вказаний період часу.

Позивачем до матеріалів справи надані наступні документи, які також отримані відповідачем.

Лист від 04.08.2021р. №5/617 КНК «Міська клінічна лікарня №6» ДМР, в якому повідомлено, що дитина ОСОБА_2 спостерігався в поліклініці Дитячої міської лікарні №6 у лікаря невролога. Первинна інвалідність була оформлена 23.10.2006 року.

Лист від 31.08.2021р. №5/724 КНК «Міська клінічна лікарня №6» ДМР, в якому вказано, що в доповнення на відповіді на запит від 26.07.2021р. щодо надання висновку ЛКК про те, що ОСОБА_2 мав медичні показання для визнання його дитиною інвалідом до досягнення шестирічного віку, адміністрація повідомляє, що хвороба, яка була діагностовано у дитини у віці 9 років, може проявити перші ознаки в будь-якому віці. Інвалідність цій дитині було оформлено вже після встановлення діагнозу, при виявленні медичних показань 23.10.2006 року. Тож, для встановлення інвалідності, дитині ОСОБА_2 до досягнення шестирічного віку не було клінічних даних та медичних показань.

Лист від 15.11.2021 №56-08/4/-758 ДЗ «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України» про направлення до КЗ «Обласний центр МСЕ» за призначенням звернення ОСОБА_1 для розгляду питання про надання висновку про можливість встановлення інвалідності її сину до досягнення 6-річного віку.

Лист від 06.12.2021р. №5/462 КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи Дніпропетровської обласної ради, в якому повідомлено, що на підставі наданих медичних документів, а саме висновку «Міської клінічної лікарні №6» ДМР, доручення ДЗ «Центральної медико-соціальної експертної комісії Міністерства охорони здоров`я України» можливо зробити висновок, що перші прояви захворювання у ОСОБА_2 могли виникнути до шестирічного віку.

Лист від 05.01.2022 №56-08/4/-06 ДЗ «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України» в якому вказано, що до ЦМСЕК МОЗ України повторно звернулась гр. ОСОБА_1 щодо надання їй висновку МСЕК про те, що її син ОСОБА_2 міг бути дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку з приводу злоякісної форми міодистрофії ОСОБА_5 . Для розгляду та можливого вирішення питання просить направити КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи Дніпропетровської обласної ради справу ОСОБА_2 за 2015 рік.

Лист від 14.02.2022 №56-13/4/-181 ДЗ «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України» яким розглянуто звернення ОСОБА_1 з питання надання їй висновку МСЕК стосовно інвалідності до 6-річного віку її сина ОСОБА_2 та повідомлено наступне. Матеріали справи свідчать, що син заявниці з раннього дитинства страждав тяжкою генетичною хворобою злоякісного перебігу. Проблеми порушення ходи, неможливість бігати дитині розпочалися в 2002 році. Мати постійно зверталась за медичною допомогою до хірургів, неврологів, в результаті в 2005 році був діагностований міотонічний синдром. З 2006р. після обстеження в неврологічному відділенні обласної дитячої клінічної лікарні м.Донецька діагностовано прогресуючу м`язову дистрофію, форма Дюшена з тетрапарезом, обмеження функції пересування. Діагноз був остаточно верифікований в Університетській клініці м.Фрайбурга (Німеччина) 28.01.2009р. Беручи до уваги хронологію розвитку патологічного процесу, складність та несвоєчасність встановлення остаточного діагнозу «міодистрофія Дюшена», що призвела до інвалідності у 9-річному віці та інвалідності І-Б групи та його смерті у 18-річному віці, комісія прийшла до висновку, що ОСОБА_2 фактично був дитиною інвалідом з 2002 року, з 5-річного віку.

Лист від 11.03.2022 №5/97 КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи Дніпропетровської обласної ради, в якому зазначено, що питання надання висновку щодо можливості встановлення інвалідності до досягнення 6-річного віку ОСОБА_2 , є компетенцією лікарсько-консультативної комісії дитячого лікувального закладу за місцем проживання або нагляду.

Лист від 15.03.2022р. №5/98 КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи Дніпропетровської обласної ради, на запит ГУ ПФУ в Дніпропетровській області стосовно визнання ОСОБА_2 дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку повідомило, що питання надання висновку щодо можливості встановлення інвалідності до досягнення 6-річного віку ОСОБА_2 , є компетенцією лікарсько-консультативної комісії дитячого лікувального закладу, де спостерігалась дитина. Лист від 15.03.2022 №2/227 КНП «Міська дитяча клінічна лікарня №6» ДМР, яким розглянуто запит ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо надання висновку ЛКК про те, що дитина ОСОБА_2 міг бути визнаним дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку та в якому повідомлено наступне. 31.08.2021р. адміністрацією лікарні Вам було надіслано висновок ЛКК (вих.№5/724), щодо встановлення інвалідності дитині ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що мешкав за адресою: АДРЕСА_1 та спостерігався в поліклініці Дитячої міської лікарні № 6 у лікаря невролога, в якому зазначено, що до досягнення шестирічного віку не було клінічних даних та медичних показань, а інвалідність цій дитині було оформлено вже після встановлення діагнозу, при виявленні медичних показань, в дев`ятирічному віці - 23.10.2006 року. Листом ДЗ «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України» від 14.02.2022 року №56-13/4/-181 визначено, що комісія прийшла до висновку про те, що ОСОБА_2 , 1997 р.н., фактично був дитиною-інвалідом з 2002 року, з 5-річного віку. У листі КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради» від 11.03.2022р. №5/97 зазначено, що питання надання висновку щодо можливості встановлення інвалідності до досягнення 6-річного віку ОСОБА_2 ,1997 р.н., є компетенцією лікарсько-консультативної комісії дитячого лікувального закладу за місцем проживання або нагляду. Адміністрація КНП «МДКЛ № 6» ДМР зауважує, що зробити висновок, чи мала дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , функціональні порушення та підстави для встановлення інвалідності до досягнення шестирічного віку не є можливим, адже симптоми, які беззаперечно вказують на стійкі порушення, резистентні до лікування, згідно медичної документації зафіксовані у дитини в дев`ятирічному віці, коли і було встановлено діагноз та оформлено інвалідність. Тож, змінити висновок ЛКК, який Вам бум наданий раніше, а саме № 5/724 від 31.08.2021 р, вважаємо недоцільним. Додатково зазначаємо, що для призначення пенсії за віком матері дитини інваліда ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Ви, на власний розсуд, можете враховувати лист ДЗ «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України» від 14.02.2022 року №56-13/4/-181 про визнання ОСОБА_2 , 1997 р.н. дитиною-інвалідом з 2002 року, з 5-річного віку, а також факт виховання такої дитини матір`ю до шести років.

Однак, при зверненні до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області позивач не надавала висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

В листі від 15.03.2022р. №5/98 КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи Дніпропетровської обласної ради, вказано, що адміністрація КНП «МДКЛ № 6» ДМР зауважує, що зробити висновок, чи мала дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , функціональні порушення та підстави для встановлення інвалідності до досягнення шестирічного віку не є можливим, адже симптоми, які беззаперечно вказують на стійкі порушення, резистентні до лікування, згідно медичної документації зафіксовані у дитини в дев`ятирічному віці, коли і було встановлено діагноз та оформлено інвалідність. Тож, змінити висновок ЛКК, який Вам бум наданий раніше, а саме № 5/724 від 31.08.2021 р, вважаємо недоцільним.

Загальний підхід до змістовного наповнення поняття «особа з інвалідністю» на момент виникнення спірних відносин установлювався ст. 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» № 875-ХІІ, а також ст. 1 Закону України від 06 жовтня 2005 року № 2961-ІV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (далі - Закон № 2961-ІV). Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Відповідно до абз. 3 ст. 1 Закону № 2961-ІV дитина-інвалід - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Велика Палата Верховного Суду наголосила й на тому, що визначення терміну «інвалід з дитинства» не міститься ані в Законі № 875-ХІІ, ані в Законі України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» № 2109-III. При цьому за змісту абз. 2 п. 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 (далі - Положення № 1317), інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з п. 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.

Отже, для призначення пенсії на підставі Закону № 1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до досягнення дитиною шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Тобто такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону № 1058-IV.

Надані позивачем медичні документи не містять належних доказів, що її син до шести років мав захворювання, які підтверджують настання інвалідності у дитини до шестирічного віку.

Отже, відповідний висновок лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина позивача мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку позивачем до заяви про призначення пенсії не надано.

За таких обставин позивач не має права на призначення дострокової пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства, оскільки документи надані відповідачу, та наявні в матеріалах справи висновки та довідки не підтверджують факт, що до шестирічного віку дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Само по собі виховання дитини до шестимісячного віку, без показань для визначення дитиною інвалідом у віці до 6-ти років, не є підставою для призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства.

Враховуючи те, що визначальним для призначення дострокової пенсії по досягненню 50-річного віку на підставі статті 115 Закону №1058 є саме визнання дитини в установленому законом порядку дитиною з інвалідністю до шестирічного віку, докази чого у випадку позивача суду не надані та судом в ході розгляду справи не здобуті, тому суд приходить до висновку про те, що відповідач правомірно відмовив позивачу у призначенні такої пенсії, як особі, яка не відповідає законодавчо встановленим вимогам.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень в ході розгляду справи довів правомірність своєї поведінки в спірних правовідносинах.

Натомість, доводи та аргументи позивача, якими остання обґрунтовувала позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження за наслідками розгляду справи по суті, а тому в задоволенні позовної заяви належить відмовити.

Відповідно до ч.5 ст.250 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 9, 73-78, 90, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.В. Сидоренко