Справа № 200/3466/22
Суддя: Олішевська В.В.
Дата ухвалення: 2022-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2022 року Справа№200/3466/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Олішевської В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1

до відповідача: Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області

про: визнання протиправною та дискримінаційною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо не поновлення пенсії ОСОБА_1 , визнання протиправним, дискримінаційним та скасування рішення про відмову у поновленні пенсії Позивачу викладене в листі Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 18.10.2021 року №15367-14784/М-15/8-0500/21, визнання протиправними та дискримінаційними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області стосовно відмови поновити виплату пенсії ОСОБА_1 , зобов`язання Головне управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області вчинити певні дії щодо поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.06.2014 року, на вказаний ним банківський рахунок, з нарахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування; стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області кошти в сумі 100000 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної протиправними та дискримінаційними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області відмовило у поновленні пенсії ОСОБА_1 .

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправною та дискримінаційною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо не поновлення пенсії ОСОБА_1 , визнання протиправним, дискримінаційним та скасування рішення про відмову у поновленні пенсії Позивачу викладене в листі Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 18.10.2021 року №15367-14784/М-15/8-0500/21, визнання протиправними та дискримінаційними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області стосовно відмови поновити виплату пенсії ОСОБА_1 , зобов`язання Головне управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області вчинити певні дії щодо поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.06.2014 року, на вказаний ним банківський рахунок, з нарахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування; стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області кошти в сумі 100000 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної протиправними та дискримінаційними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області відмовило у поновленні пенсії ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що після досягнення ним пенсійного віку та наявності необхідного страхового стажу, йому була призначена пенсія за віком, яка виплачувалась до 01.06.2014 року. Позивач зазначає, що він виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль, отримавши свідоцтво про репатріацію. При цьому позивач наголошує, що він має право на відновлення пенсії з 01.06.2014 року, адже з 07.10.2009 року Рішенням Конституційного суду України №25-рп/2009 були скасовані дискримінуючі положення законодавства, що забороняли виплату пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, і яке обґрунтоване нормами ст. ст. 35, 46, 49 Закону про пенсії та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, однак з 01.06.2014 року і станом на сьогоднішній день призначеної по закону пенсії він не отримує.

Позивач вказує на те, що його представник на підставі довіреності звернувся до Пенсійного Фонду України з заявою про визначення уповноваженого територіального управління Пенсійного фонду для розгляду заяви позивача про поновлення пенсії, та отримав листа №10109/Г-11 від 11.05.2018 року, відповідно до якого Пенсійний фонд України повідомило, що Управління Пенсійного фонду України в м. Красний Лиман визначене уповноваженим для розгляду особистої заяви позивача про поновлення пенсії, Пенсійний фонд України направив заяву про поновлення пенсії з доданими необхідними документами та відповідною вказівкою: «для розгляду по суті та прийняття рішення».

Також, позивач вказує на те, що 26.09.2019 року його представник, діючи на підставі нотаріальної довіреності, надіслав безпосередньо до управління нотаріально посвідчену та апостильовану особисту заяву позивача про поновлення пенсії як вказано у супровідному листі, однак, не зважаючи на сплив встановленого Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» терміну розгляду заяви щодо пенсійного забезпечення по суті, з прийняттям рішення про призначення/ поновлення пенсії або відмову у задоволенні заяви, ані позивач ані його представники про прийняті рішення не були повідомлені, відповіді не отримані, у зв`язку з чим його представник звернувся до суду з відповідним позовом. Так, Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 04.03.2020 року у справі № 200/13355/19-а було: визнано протиправною бездіяльність Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, що полягає у не розгляді заяви ОСОБА_1 про поновлення пенсії від 26 вересня 2019 року; обов`язано Бахмутсько-Лиманське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Донецькій області розглянути встановленому порядку заяву ОСОБА_1 щодо поновлення виплати пенсії від 26 вересня 2019 року; зобов`язано Бахмутсько-Лиманське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Донецькій області розглянути встановленому порядку заяву ОСОБА_1 щодо поновлення виплати пенсії від 23 лютого 2018 року та винести відповідне рішення щодо поновлення виплати пенсії позивачу, відповідно до вимог Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Позивач вказує на те, що незважаючи на наявність судового рішення, яке визнало неправомірність відмови УПФУ, його представником був отриманий лист відповідача №0574-03-8/12051 від 24.09.2020 року, у відповідності до якого, відповідач повідомив, що його пенсійна справа не була передана до УПФУ і її відсутність унеможливлює поновлення пенсії, тому, на думку відповідача, відсутні підстави для поновлення пенсії.

Позивач наголошує, що 20.09.2021 року його представник, діючи на підставі нотаріально посвідченої довіреності, скориставшись електронним кабінетом вебпорталу Пенсійного фонду України, надіслав до відповідача оригінал апостильованої нотаріально посвідченої заяви про поновлення пенсії та заяву про витребування пенсійної справи та поновлення виплат пенсії, як вказано у супровідному листі, та підтверджено доказами направлення, однак листом від 18.10.2021 №15367-14784/М-15/8-0500/2 відповідач протиправно відмовив йому у поновленні виплати пенсії посилаючись на те, що він повинен особисто звернутися з заявою за місцем фактичного проживання (реєстрації) з актуальною довідкою внутрішньо переміщеної особи та надати банківські реквізити згідно з Порядком виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 №1596.

Позивач вважає, рішення відповідача про відмову в поновленні виплати пенсії протиправним та таким, що порушує його конституційне право на отримання пенсії, у зв`язку з чим просив суд задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 20 червня 2022 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

31 серпня 2022 року відповідач через канцелярію суду надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечував проти позову та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Відповідач зазначає, що з аналізу п.п. 2.1, 2.9 Порядку слідує, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема документи про місце проживання (реєстрації) особи, тобто особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). Відповідач наголошує, що право громадянина України на пенсійне забезпечення є беззаперечним та становить складову гарантованого Конституцією права на соціальний захист для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості. Відповідне право не може пов`язуватись, зокрема, з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами. Разом з тим, наведеними нормами закону та підзаконними нормативно-правовими актами передбачений механізм реалізації відповідного права особи. Дотримання вказаного механізму є обов`язковим не тільки для суб`єкта владних повноважень, але й для особи, що звернулась за поновленням виплати пенсії. Одним з обов`язкових вимог до заявника є подання ним разом з заявою паспорту (або іншого документу, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або документ відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання (п.2.22 Порядку). У ст.13 Закону України "Про єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" наведено перелік документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, саме: паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну; тимчасове посвідчення громадянина України.

Відповідач зазначає, що позивач не має реєстрації на території України, на території обслуговування управлінням, або довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, тобто в нього відсутня адреса за якою можна було б поставити його на облік як отримувача пенсії. На думку відповідача вказана обставина є важливим фактором, оскільки програмне забезпечення «Підсистема призначення та перерахунку пенсій» не дозволяє поставити на облік особу без місця реєстрації на території обслуговування, тобто без адреси. Таким чином, відповідач вважає, що позивачем не дотримано встановленого порядку звернення за поновленням пенсії, оскільки ОСОБА_1 подав заяву про поновлення виплати пенсії за віком без дотримання вимог ст. 44 Закону №1058-IV щодо необхідного пакету документів, а відтак управління не мало підстав для поновлення пенсії позивачу та в межах своїх повноважень виконав обов`язок щодо розгляду заяви і надав роз`яснення щодо порядку поновлення виплати пенсії. Враховуючи викладене, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Також, суд зазначає, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Указом Президента України від 18.04.2022 № 259/2022 Про продовження строку дії воєнного стану в Україні, затвердженим Законом України від 21.04.2022 № 2212-ІХ, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану, постановлено часткову зміну ст.1 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14.03.2022 № 133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 №2119-IX), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.04.2022 строком на 30 діб.

Відповідно до Указу Президента України Про продовження строку дії воєнного стану в Україні від 17.05.2022 № 341/2022, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, та відповідно до Указу Президента України Про продовження строку дії воєнного стану в Україні від 12.08.2022 № 573/2022 ще на 90 діб.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

З огляду на збройну агресію Російської Федерації, справа розглядається судом в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін 09 вересня 2022 року.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має рнокпп: НОМЕР_1 , перед виїздом за кордон проживав за адресою: АДРЕСА_1 , в подальшому виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю. Є отримувачем пенсії за віком відповідно до пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 .

Судом встановлено, що 23 лютого 2018 року позивач звернувся до Пенсійного фонду України, відповідно до якої позивач просив запросити його пенсійну справу з управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та взяти його на пенсійний облік в уповноваженому Лівобережному об`єднаному управлінні Пенсійногофонду України м. Києва. Також позивач надав заяву до Пенсійного фонду України від 23 лютого 2018 року про поновлення з 01.06.2014 року нарахування та виплати пенсії за віком.

Листом Департаменту пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України від 11.05.2018 року № 10109/Г-11 зазначено, що Пенсійний фонд України не здійснює безпосередньо призначення, перерахунку і виплату пенсій. Тому, Пенсійний фонд України направляє звернення ОСОБА_2 від 23.04.2018 року № 2613 за дорученням від імені ОСОБА_1 до Управлінні Пенсійного фонду України в м. Красний Лиман Донецької області заяву щодо пенсійного забезпечення, та копії документів, доданих до звернення (на 32 -х аркушах), для організації розгляду по суті, оскільки ОСОБА_1 перебував на обліку, як одержувач пенсії у місті Єнакієво Донецької області.

26 вересня 2019 року ОСОБА_3 , за дорученням ОСОБА_1 звернувся до Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області з заявою про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 , яку викладено у довільній формі.

У відповідь на вказане звернення Бахмутсько-Лиманське об`єднане Пенсійного фонду України Донецької області надало відповідь від 21.12.2019 року № 31799/03, відповідно до якого за результатами перевірки Центральної бази даних одержувачів пенсії ОСОБА_1 перебував на обліку в управлінні Пенсійного фонду України м. Єнакієве Донецької області, та електронна пенсійна справа вивантажена 30.08.2016 року до Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Києва. Згідно документів, які надійшли до управління, є заява ОСОБА_1 про витребування пенсійної справи та поновлення виплати пенсії в Лівобережному об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Київ.

Зазначені обставини встановлені у рішенні Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/13355/19-а.

З матеріалів справи встановлено, що позивач не погодившись з рішенням Бахмутсько-Лиманське об`єднане Пенсійного фонду України Донецької області про відмову в поновленні виплати пенсії з 01.06.2014 року звернувся до суду з адміністративним позовом.

Так, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 04 березня 2020 року у справі № 200/13355/19-а позовні вимоги ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; місце фактичного проживання: АДРЕСА_2 ; рнокпп: НОМЕР_1 ) до Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (місце знаходження: вул. Миру, буд. 35, м. Бахмут, Донецька область; ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, що полягає у не розгляді заяви ОСОБА_1 про поновлення пенсії від 26 вересня 2019 року.

Зобов`язано Бахмутсько-Лиманське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Донецькій області розглянути встановленому порядку заяву ОСОБА_1 щодо поновлення виплати пенсії від 26 вересня 2019 року.

Зобов`язано Бахмутсько-Лиманське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Донецькій області розглянути встановленому порядку заяву ОСОБА_1 щодо поновлення виплати пенсії від 23 лютого 2018 року та винести відповідне рішення щодо поновлення виплати пенсії позивачу, відповідно до вимог Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

В задоволені позовних вимог - відмовлено.

16 вересня 2021 року представник позивача через вебпортал Пенсійного фонду України оригінал апостильованої нотаріально посвідченої заяви про призначення/перерахунок пенсії, відповідно до якої просив поновити пенсію та заяву про витребування пенсійної справи та поновлення виплат пенсії.

Згідно розписки повідомлення встановлено, що до заяви представником позивача було надано трудову книжку, довідку про заробітну плату, довідку про стаж.

Крім того, у зазначеній заяві представник позивача просив виплачувати пенсію на банківський рахунок позивача у НОМЕР_3 ОПЧ ЗОУ АТ «Ощадбанк», рахунок № НОМЕР_4 , код 02760363.

Листом від 18.10.2021 року № 15367-14784/М-15/8-0500/21 Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повідомило представника позивача, що для поновлення виплати пенсії рекомендовано ОСОБА_1 звернутися особисто до сервісного центру за місцем фактичного проживання (реєстрації) з актуальною довідкою внутрішньо переміщеної особи або документом про відмову в видачі довідки про реєстрацію внутрішньо переміщеної особи згідно з п. 8 Постанови № 509 та надати банківські реквізити згідно з Порядком виплати пенсій за грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року № 1596.

Не погодивсь з рішенням та діями відповідача щодо не поновлення виплати пенсії, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058).

Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009, пункт 2 частини 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058 щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України(є неконституційними).

Зазначені положення Закону №1058 втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 07.10.2009.

Як вказано в Рішенні № 25-рп/2009 від 07.10.2009, оспорюваними нормами Закону №1058держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як окреслив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Тобто, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49 та другого речення статті 51 Закону №1058 громадяни України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон користуються правами на призначення пенсії на рівні з тими громадянами України, які проживають на території України.

Отже, громадяни України, які проживають в Ізраїлі, мають такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Статтею 44 Закону №1058 встановлено порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії, відповідно до якого заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Частиною п`ятою статті 45 цього Закону визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган ПФУ та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління ПФУ 25 листопада 2005 року № 22-1.

Відповідно до пункту 1.5 Порядку № 22-1 заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Отже, передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу ПФУ особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 20.02.2018 у справі № 757/12134/14-а.

Суд також критично ставиться до вимог відповідача відносно надання позивачем для поновлення пенсії довідки внутрішньо переміщеної особи, оскільки це суперечить діючому законодавству з наступних підстав.

Пунктом 4.2 розділу ІV Приймання, оформлення і розгляд документів Порядку № 22-1 встановлено, що при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі;

4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 3), копія якої зберігається у пенсійній справі.

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (абзац перший пункту 4.3 розділу ІV Приймання, оформлення і розгляд документів Порядку № 22-1).

Порядок отримання та втрати статусу внутрішньо переміщеної особи врегульовано Законом України Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб.

Так, згідно ч. 3 ст. 4 вказаного Закону, для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, та статусу внутрішньо переміщеної особи відповідно, така особа звертається із заявою до компетентного органу соціального захисту населення.

Пунктом 1 частини 1 статті 12 вказаного Закону встановлено, що підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, відповідно і скасування статусу внутрішньо переміщеної особи, є заява особи про відмову.

Таким чином, отримання та втрата статусу внутрішньо переміщеної особи є добровільним правом кожного громадянина, сам лише факт проживання/реєстрації на відповідних територіях, без волевиявлення отримання відповідного статусу, не надає громадянину автоматично статусу внутрішньо переміщеної особи.

Суд також зазначає, що згідно з частиною другої статті 2 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, оскільки матеріалами справи підтверджено, що позивач виїхав до держави Ізраїль, до спірних правовідносин не підлягало застосуванню законодавство, яким врегульовано питання виплати (відновлення) пенсії внутрішньо переміщеним особам за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, як Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365.

Таким чином, враховуючи викладене, доводи відповідача ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому позиція відповідача є необґрунтованою.

Враховуючи те, що позивач виїхав за кордон до Ізраїлю на постійне місце проживання, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділені посольства України в Державі Ізраїль, на ного не розповсюджуються дія Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постановах від 19 травня 2015 року по справі № 21-168а15, від 06 жовтня 2015 року по справі № 608/1189/14-а, позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 20 вересня 2018 року по справі № 754/3047/17.

Отже, кожний громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав і, виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту», у розумінні статті 13 Конвенції, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Відповідно до судової практики Європейського суду з прав людини (рішення «Олссон проти Швеції» від 24 березня 1988 року), запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається. Аналогічний підхід має бути застосований і в разі, коли має місце протиправна бездіяльність органу влади щодо неприйняття відповідного рішення у відносинах, коли обставини свідчать про наявність всіх підстав для його прийняття (Olsson v. Sweden (no. 1), 24 March 1988, Series A no. 130).

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України викладеної у рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що заяву про поновлення пенсії відповідачем розглянуто в порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян», незважаючи на те, що зміст заяви представника позивача очевидно дає змогу оцінити намір заявника та містить всю необхідну інформацію для поновлення виплати пенсії позивачу.

Таким чином, лист відповідача від 18.10.2021 року вих. № 15367-14784/М-15/8-0500/21 не є індивідуальним правовим актом відповідача та не породжує для позивача жодних правових наслідків.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що у розглядуваному випадку наявна протиправна бездіяльність відповідача щодо не поновлення виплати пенсії позивачу, а тому відповідача слід зобов`язати поновити виплату пенсії позивачеві з моменту припинення, тобто, з 01.06.2014, що буде належним та достатнім способом відновлення порушених прав позивача.

Враховуючи викладене, в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо позовних вимог стосовно виплати пенсії з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів, суд зазначає наступне.

Згідно частини першої статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно статті 6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, у встановленому законом порядку здійснюється перегляд розмірів у тому числі пенсій. Перегляд зазначених у частині першій цієї статті гарантій здійснюється у розмірах, що визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

У разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації (абзац 1 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення).

Відповідно до абзацу 6 пункту 4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, сума індексації грошових доходів, визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків. Отже, у разі відсутності перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого у розмірі 101%, підстав для проведення індексації грошових доходів населення немає.

Тобто, в місяцях, коли величина приросту індексу споживчих цін не подолала поріг індексації, сума індексації грошових доходів залишається фіксованою.

При цьому, при підвищенні грошового доходу (пенсії) позивача необхідно керуватись нормами статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та зразком нарахування індексу споживчих цін для проведення індексації приведеному у Додатку № 1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, згідно з яким не проводиться індексація в місяці, в якому здійснено підвищення грошових доходів громадян.

Аналізуючи вказані норми, суд приходить до висновку, що питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого у розмірі 101%, у взаємозв`язку з розміром пенсії, що має виплачуватись позивачу, належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум. При цьому у разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування індексації та її розмірів, позивач не позбавлений права звернутися за захистом своїх прав до суду.

З огляду на наведене, позовні вимоги у цій частині є передчасними та направлені на захист ще не порушеного права, що суперечить статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки підлягає судовому захисту лише порушене право позивача.

Щодо вимог стосовно компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії відповідно до частини 2 статті 46 Закону №1058, слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 вказаного закону передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється лише у випадку, якщо відповідні виплати були нараховані, проте не виплачені. В даному випадку позивачеві нарахування пенсійних виплат не здійснювалося, що свідчить про відсутність законних підстав для виплати компенсації.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 11.07.2018 року у справі 487/6923/16-а, від 10.07.2018 року у справі № 404/6317/16-а, від 18.09.2018 року у справі № 522/535/17.

Таким чином, в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Позовні вимоги про зобов`язання виплатити пенсію на зазначений позивачем банківський рахунок суд вважає передчасними, оскільки на час розгляду справи нарахування та виплату пенсії позивачу не поновлено, та, відповідно, не визначено конкретного порядку виплати пенсії позивачу.

Стосовно вимог позивача про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Положеннями ст. 56 Конституції України, гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Згідно з ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Постановою Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року №4 (пункт 3) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 зазначеної Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Цю частину позовних вимог позивач мотивувала тим, що є особою похилого віку, має багаторічний стаж роботи. Відмова пенсійного органу у поновленні пенсії спричинила їй страждання та душевні муки через страх ніколи не отримати належне їй майно.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (стаття 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Проте, позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, не зазначено, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується; не підтвердив наявність причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправним діянням відповідача.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення моральної шкоди.

Згідно з частиною 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень..

Відповідно до пункту 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 72 КАС України визначено, що, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області в частині визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо не поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 червня 2014 року, зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Донецькій області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії з моменту припинення - з 01.06.2014 року.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому, суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки позовні вимоги задоволено частково, у відповідності до чого підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у сумі 496,20 грн.

Керуючись Конституцією України та Кодексом адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправною та дискримінаційною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо не поновлення пенсії ОСОБА_1 , визнання протиправним, дискримінаційним та скасування рішення про відмову у поновленні пенсії Позивачу викладене в листі Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 18.10.2021 року №15367-14784/М-15/8-0500/21, визнання протиправними та дискримінаційними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області стосовно відмови поновити виплату пенсії ОСОБА_1 , зобов`язання Головне управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області вчинити певні дії щодо поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.06.2014 року, на вказаний ним банківський рахунок, з нарахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування; стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області кошти в сумі 100000 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної протиправними та дискримінаційними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області відмовило у поновленні пенсії ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо не поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 червня 2014 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Донецькій області (, місце знаходження: пл. Соборна, буд. 3, м. Слов`янськ, Донецька область, 84122) поновити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; місце фактичного проживання: АДРЕСА_2 ) виплату пенсії з моменту припинення - з 01.06.2014 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області (, місце знаходження: пл. Соборна, буд. 3, м. Слов`янськ, Донецька область, 84122) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; місце фактичного проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість) гривень 20 копійок.

Повний текст рішення складено та підписано 09 вересня 2022 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В. Олішевська