Справа № 720/2363/21
Суддя: Оленчук І. В.
Дата ухвалення: 2022-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 720/2363/21
Провадження № 2-а/720/9/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2022 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі:

головуючого судді Оленчука І.В.,

секретаря Єфтемій М.І.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Гайсан О.М.,

розглянувши адміністративний позов ОСОБА_1 до начальника Новоселицького районний відділ Державної міграційної служби України про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до начальника Новоселицького районний відділ Державної міграційної служби України про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення посилаючись на те, що 01.03.2021 року начальником Новоселицької міграційної служби України в Чернівецької області Ватаман Д.В. винесено постанову №000904 про накладення на позивача адміністративного стягнення в розмірі 3502 гривні за ст. 203 КУпАП.

Притягнення позивача до відповідальності слугувало те, що вона з 05.02.2015 року перебувала на території України з недійсною посвідкою на постійне проживання в Україні вважає що жодних вимог закону позивач не порушувала а тому вказує на те, що зазначена постанова є незаконною та підлягає скасуванню та провадження по справі закриттю.

Представник відповідача подав до суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на законність винесеної відносно позивача постанови про притягнення її до адміністративної відповідальності.

В обґрунтування заперечень зазначає, що оскаржувана постанова, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності, є законною, оскільки підставою для її винесення слугувало те, що позивачем порушено вимоги, які регламентуються Порядком, оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою КМУ від 25.04.2018 року за № 321, відповідно до п. 7 вказаного порядку обмін посвідки здійснюється по досягненню іноземцями або особами без громадянства 25- або 45-річного віку.

Таким чином 05.01.2015 року позивачу виповнилося 45 років і остання у місячний термін, а саме до 05.02.2015 року була зобов`язана звернутися до підрозділу міграційної служби із заявою щодо обміну вказаної посвідки.

За вказаних обставин вважають, що вимоги адміністративного позову є необґрунтованими у зв`язку з чим просили відмовити у задоволенню позову.

В судовому засіданні позивач підтримала вимоги позову, просила їх задовільнити, оскільки посвідка на право перебування на території України видана безстрокового.

Представник відповідача заперечував щодо задоволення позову та просив відмовити в задоволенні позову з підстав зазначених у відзиві.

Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.03.2021 року начальником Новоселицької міграційної служби України в Чернівецької області Ватаман Д.В. винесено постанову №000904 про накладення на позивача адміністративного стягнення в розмірі 3502 гривні за ст. 203 КУпАП. (а.с. 3).

Не погодившись із вказаною постановою, позивач звернулась до суду.

Судом також встановлено, що відповідно до тимчасової посвідки на постійне проживання серія НОМЕР_1 позивач - ОСОБА_1 перебуває на території України на законних підставах а вказана посвідка видана останній - безстроково.

Вирішуючи даний позов, суд виходить з того, що відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок розгляду справ про адміністративне правопорушення регламентований главою 22 КУпАП.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 КУпАПпередбачена відповідальність за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно до ч. 1 ст. 7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Крім того суд враховує, що вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Предметом судового дослідження за даними правовідносинами є правомірність дій суб`єкта владних повноважень щодо встановлення адміністративного правопорушення, законність та обґрунтованість постанови про адміністративне правопорушення.

У відповідності до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зазначити, що в таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З наведеної норми слідує, що при прийнятті суб`єктом владних повноважень відповідного рішення таке рішення повинно містити інформацію про докази, які підтверджують викладені в ньому факти. У випадку ж відсутності покликань на певні докази, що підтверджують факт викладеного порушення суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

Зі змісту оскаржуваної постанови слідує, що позивач з 05.02.2015 року перебуває на території України за недійсною посвідкою, що в свою чергу є порушенням п. 7 п. 18 вказаного вище положення, яке затверджено Постановою КМУ № 321 від 25.04.2018 року, а відтак необґрунтованими є посилання позивача на порушення вимог постанови ще в лютому 2015 року, в той час як остання була затверджена аж в квітні 2018 року.

Так під час розгляду справи суд враховує що наявна у позивача Посвідка на право перебування на території України видана останні - безстроково, а також те, що відповідачем не наведено посилань на жодний нормативний акт який би вказував про незаконність перебування позивача на території України ще з 2015-го року, як на те що зазначено в оскаржуваній постанові.

Суд звертає увагу, що оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може вважатися беззаперечним доказом вчинення саме ним правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення, а лише тільки вказує на нього.

Аналізуючи вищевказане, суд вважає за необхідне зазначити, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.

Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенню до суб`єкта владних повноважень.

В даному випадку, встановлені обставини справи свідчать про те, що для прийняття рішення відповідачем не було встановлено усіх обставин, які мають значення для його прийняття.

Грубе порушення процедури притягнення позивача до адміністративної відповідальності на думку суду є підставою для скасування спірної постанови.

Підсумовуючи викладене, суд ще раз відзначає, що здійснюючи судовий контроль щодо правомірності дій працівників поліції, суд має досліджувати належні та допустимі докази вчинення правопорушення. А належними та допустимими доказами є такі, що містяться у матеріалах адміністративної справи, та зібрані до моменту її розгляду працівником міграційної служби.

Проте вчинення правопорушення позивачем ще 05.02.2015 року без посилання на нормативний акт який на той час передбачав обов`язок останньої звернутись до міграційної служби для здійснення заміни посвідки на іншу у зв`язку з досягненням нею 45-річного віку не було підтверджено належними та допустимими доказами.

За вказаних обставин, зважаючи на відсутність доказів вини позивача, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а справа закриттю з вищенаведених підстав, що відповідає повноваженням суду передбаченим п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України та положенням п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

На підставі викладеного, суд керуючись ст.ст. 242-246, 250, 286 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до начальника Новоселицького районний відділ Державної міграційної служби України про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - задовольнити.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення №000904 від 01 грудня 2021 року про адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 203 КупАП України відносно ОСОБА_1 та провадження по справі закрити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І.В. Оленчук