Справа № 380/4498/20
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2022-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2022 року

справа №380/4498/20

провадження № П/380/4632/20

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гулкевич І.З., секретар судового засідання Іванес Х.О., за участю : представника позивачів Яцишина А.В., представника відповідача Кохан О.І., представників третіх осіб Смотрича Д.В., Павлової А.А., Барнича Т.В., Хандин О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Львівської обласної організації Національної спілки художників України, Українського національного комітету міжнародної ради з питань пам`яток і визначних місць (ІКОМОС) до Виконавчого комітету Львівської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів Кабінет Міністрів України, Міністерство культури та інформаційної політики України, Львівська обласна державна адміністрація, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю Центр розвитку нерухомості, Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,-

Встановив:

Львівська обласна організація Національної спілки художників України, Український національний комітет міжнародної ради з питань пам`яток і визначних місць (ІКОМОС) звернулося з позовом до Виконавчого комітету Львівської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів Кабінет Міністрів України, Міністерство культури, молоді та спорту України, Львівська обласна державна адміністрація, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю Центр розвитку нерухомості, Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, в якому просять:

визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 07.02.2020 №100 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на будівництво ТзОВ Центр розвитку нерухомості готелю з адміністративно-торговими приміщеннями, підземним паркінгом та даховою котельною на пл. А. Міцкевича, 9 у м. Львові.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що хоча оскаржуване рішення виконавчого комітету про затвердження містобудівних умов та обмежень формально відповідає компетенції такого суб`єкта, однак, прийняте ним із грубими порушеннями норм національного законодавства та міжнародних договорів у сфері охорони культурної спадщини. Зазначене порушує права та інтереси позивачів, зокрема, на збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність; права на розвиток національних культурних традицій, право на збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, розвиток національних культурних традицій, відзначення національних свят, сповідування своєї релігії, збереження життєвого середовища в місцях їх історичного і сучасного розселення з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб.

Так, за доводами сторони позивачів пл. Міцкевича, 9 знаходиться, в межах історичного ареалу м. Львова, внесеного до всесвітньої спадщини ЮНЕСКО, та за вказаною адресою знаходиться пам`ятка культури національного значення, архітектури та археології житловий будинок 1839 року (фундаменти колишнього будинку). Позивачі покликаються на те, що територія, до якої входить ділянка щодо якої видано містобудівні умови та обмеження, входила до Державного історико-історичного заповідника в межах давноруської і середньовічної частин м. Львова, який був віднесений до кола пам`яток історії, монументального мистецтва та археології національного значення. Згодом ця територія була внесена до Списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО. Крім того, м. Львів включено до списку історичних населених місць України з визначенням історичного ареалу такого населеного місця. Водночас, будинок №9 на пл. Міцкевича (на цей час у вигляді залишків фундаменту) був класифікований як пам`ятка культури національного значення з присвоєнням відповідного охоронного номера.

Таким чином, як конкретний об`єкт, так і відповідна територія знаходяться під спеціальним захистом як унікальна культурна спадщина, що тягне за собою необхідність дотримання певного особливого порядку здійснення містобудівних перетворень. Зокрема, можливість такої діяльності (щодо ведення нового будівництва та інших перетворень) вимагає погоджень зі сторони органу охорони культурної спадщини (Міністерство культури, молоді та спорту України), а також і органу управління об`єктом всесвітньої спадщини (ЮНЕСКО).

У той же час, наміри щодо забудови земельної ділянки за адресою пл. Міцкевича, 9, м. Львів і здійснення містобудівних перетворень не узгоджені з такими нормативними приписами й замовник будівництва не отримав жодного позитивного висновку, погодження від уповноважених органів, які би дозволили гарантувати дотримання вимог щодо збереження пам`ятки культури та недопущення можливого неправомірного втручання в унікальний історичний ансамбль міста. Зокрема, не було отримано й рекомендацій Комітету всесвітньої спадщини ЮНЕСКО для подальших містобудівних перетворень, що ставить під загрозу збереження статусу відповідної території та вказує на незаконність запланованого будівництва.

Окрім того, наявність на цій же земельній ділянці об`єкта нерухомості (охоронюваного) у будь-якому разі суперечить можливості її забудови шляхом здійснення нового будівництва, про що неправомірно видано оскаржуване рішення.

Тому, відповідно до позиції позивачів, зазначене свідчить про суттєві дефекти в процедурі надання відповідних містобудівних умов та обмежень і вказує на їх грубу суперечність із вимогами закону, що є підставою для їх оспорювання та визнання протиправним і скасування відповідного рішення виконавчого комітету міської ради.

Позивачі в своїй заяві також стверджують, що вони мають право звертатися до суду з таким позовом, оскільки діють таким чином на захист своїх прав та інтересів. Львівська обласна організація Національної спілки художників України стверджує, що їй належать залишки фундаменту колишнього будинку на пл. Міцкевича, 9, що є пам`яткою культурної спадщини, а також нею укладений охоронний договір на такий об`єкт, який покладає на позивача обов`язок із учинення всіх дій для збереження пам`ятки. У свою чергу, Міжнародна рада з питань пам`яток і визначних місць (ІКОМОС) створена як неурядова громадська організація, яка зосереджує свою діяльність на вивченні та пропаганді світової культурної спадщини, сприяє охороні й використанню пам`яток, розвиває співробітництво в розробці пам`яткоохоронних технологій. Відповідні функції ІКОМОС здійснює в України в тому числі через Український національний комітет, статутом якого визначено за мету сприяння охороні, реставрації та використанню пам`яток, ансамблів і визначних місць та захисту законних соціальних, економічних, творчих, національно-культурних та інших спільних інтересів своїх членів. Отже, це є достатнім і належним приводом для оскарження ними відповідного рішення органу місцевого самоврядування, яке прийняте без урахування основоположних вимог охоронного законодавства.

Таким чином, у зв`язку із прийняттям оскаржуваного рішення, яке ухвалене без дотримання вимог закону, позивачі вбачають порушення їхніх прав та інтересів, що має наслідком визнання протиправним і скасування такого незаконного рішення органу місцевого самоврядування.

Ухвалою суду від 02.07.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі.

Відповідач проти заявленого позову заперечив і ствердив про його безпідставність, що виклав у відзиві та інших заявах до суду.

У даному на думку відповідача випадку, указує на те, що позивачі не повинні користуватися правом на звернення до суду з цим позовом, так як рішення виконавчого комітету Львівської міської ради жодним чином не порушує права, свободи чи законні інтереси таких суб`єктів. Відповідач вважає, що наведене Львівською обласною організацією Національної спілки художників України й Українським національним комітетом міжнародної ради з питань пам`яток і визначних місць (ІКОМОС) обґрунтування позову в цій частині є загальним і абстрактним і породжує сумнів у наявності їх реальної матеріально-правової зацікавленості у результатах вирішення судом справи.

Виконавчий комітет Львівської міської ради підкреслює, що жоден із позивачів не має прав на земельну ділянку, щодо забудови якої видано спірні містобудівні умови та обмеження, а також не є власником нерухомого майна на такій ділянці. Зокрема, в судовому порядку свого часу вже було встановлено відсутність як предмету матеріального світу будинку на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові та його фундаментів і підвалів який був демонтований і його рештки знищені з плином часу та який узагалі ніколи не належав позивачам. Зазначене також вказує на те, що й охоронний договір, на який посилається Львівська обласна організація Національної спілки художників України, є нікчемним, за обставин відсутності предмета захисту (охорони). Також позивачі не можуть виступати на загальний захист громадських чи загальносуспільних інтересів, оскільки не є вповноважені на такі дії ані нормами закону, ані дорученням конкретних суб`єктів, права, свободи чи інтереси яких можуть зачіпатися оскаржуваним рішенням.

У нашому випадку, позивачі не є учасниками правовідносин публічно-правового характеру, які склалися лише між заявником (Товариством з обмеженою відповідальністю Центр розвитку нерухомості) та органом місцевого самоврядування (Виконавчим комітетом Львівської міської ради). Відповідач стверджує, що позивачі не мають універсального права на оскарження будь-яких рішень органів влади чи місцевого самоврядування, в той же час, вони не довели конкретних випадків порушення своїх суб`єктивних прав чи інтересів і можливість їх ефективного поновлення чи захисту в спосіб задоволення заявленого в цій справі позову.

Указане, за доводами відповідача, є самостійною та достатньою підставою для відмови в позові, оскільки правом на позов користуються тільки ті особи, права, свободи чи інтереси яких порушені, й судове рішення може їх ефективно відновити.

Окрім того, відповідач наголошує на безпідставності заявленого позову по суті й стверджує про правомірність оскаржуваного рішення виконавчого комітету, яким затверджено містобудівні умови та обмеження. Відповідач зазначає, що таке рішення носить зобов`язуючий, а не дозвільний характер та є лише передумовою для подальшого вчинення дій щодо здійснення забудови відповідної земельної ділянки (за умови виконання всіх визначених, у тому числі й містобудівними умовами та обмеженнями й приписами закону, вимог). На думку виконавчого комітету в даному випадку, приймаючи оскаржуване рішення, він діяв у межах своїх повноважень і у спосіб, встановлений законом, та був позбавлений можливості відмовити в надані містобудівних умов та обмежень, оскільки заявником було дотримано всіх законодавчих вимог для цього.

У зв`язку з чим, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову.

Треті особи, які залучені до участі в цій справі, також надали свої пояснення щодо заявленого позову та висловили своє ставлення до нього.

Так, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів Кабінет Міністрів України зазначає, що ансамбль історичного центру м. Львова був унесений до Списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО в 1998 році, а м. Львів включено до Списку історичних населених місць України в 2001 році, таким чином відповідні території мають особливих характер і в контексті збереження культурної спадщини підлягають спеціальній охороні, що регламентовано як національним законодавством, так і міжнародними угодами.

Третя особа звертає також увагу на те, що будинок АДРЕСА_1 (а пізніше його фундаменти) має значну історичну та культурологічну цінність як пам`ятка архітектури й охороняється державою відповідно до встановлених правил, у тому числі передбачаючи певні обмеження в разі містобудівних перетворень, використання даних територій.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів Міністерство культури, молоді та спорту України у своїх поясненнях вказує на те, що на сьогодні будинок на АДРЕСА_1 не внесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, проте, у минулому він був узятий під охорону держави як пам`ятка архітектури національного значення з присвоєнням йому охоронного номера. Цей будинок свого часу входив до території та був складовою історико-культурного заповідника у м. Львові, який охоплював забудову давноруської і середньовічної частин міста. Зважаючи ж на аварійний стан цього об`єкта він наприкінці 1990-х років був демонтований, після чого, за відсутності наземної частини, його залишки було рекомендовано занести до Державного реєстру нерухомих пам`яток України лише за видом археології та категорією місцевого значення (з подальшим віднесенням до категорії національного значення), однак, через невідповідність критеріям щодо порядку визначення категорій пам`яток до занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, він був визнаний таким, що не підлягає до внесення до такого реєстру.

Пояснюючи своє ставлення до позову, Міністерство культури, молоді та спорту України зазначає, що повноваження щодо видачі містобудівних умов та обмежень є власною компетенцією відповідних органів місцевого самоврядування. У той же час, третя особа підкреслює, що в нашому випадку об`єкт, щодо забудови якого прийнято оскаржуване рішення, розташований у межах буферної зони об`єкта всесвітньої спадщини ЮНЕСКО Історичний ансамбль міста Львова, що обумовлює обов`язкове попереднє інформування Центру всесвітньої спадщини ЮНЕСКО та врахування його рекомендацій. Щодо спірних пропозицій забудови таке повідомлення було скероване й у відповідь отримано технічну оцінку від ІКОМОС, який надав свої вимоги для можливості реалізації містобудівних перетворень. Також Міністерство культури, молоді та спорту України зазначило, що жодних погоджень проектів будівництва, реконструкцій за вказаною адресою міністерство не надавало.

Таким чином, Міністерство культури, молоді та спорту України вважає, що суд повинен прийняти рішення з урахуванням усіх доказів та у відповідності до норм чинного законодавства.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів Львівська обласна державна адміністрація висловилося на підтримку заявленого позову та вважає його обґрунтованим і підставним.

У своїх поясненнях обласна державна адміністрація покликається на те, що земельна ділянка на пл. Міцкевича, 9 знаходиться в межах історичного ареалу м. Львова та на території Архітектурного ансамблю історичного центру міста Львова, включеного до Списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО. Третя особа відзначає, що за вказаною адресою знаходився будинок, що в силу свого історичного значення підлягав державній охороні, а пізніше (після руйнування наземної частини) тут знаходилися рештки (фундамент) будинку. Крім того, на вказаній локації наявні інші об`єкти археологічної спадщини, які також підлягають охороні й збереженню.

При цьому, на переконання Львівської обласної державної адміністрації, оскаржуване рішення виконавчого комітету Львівської міської ради було прийняте без дотримання спеціальних приписів законодавства у сфері охорони культурної спадщини та без урахування особливостей відповідної території. Таким чином, воно суперечить вимогам закону в частині отримання дозволів і погоджень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, та не передбаченні заходів щодо збереження наявних і виявлених об`єктів, що підлягають охороні.

Третя особа, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю Центр розвитку нерухомості ствердила про необґрунтованість позову.

Першочергово Товариство з обмеженою відповідальністю Центр розвитку нерухомості оцінює звернення позивачів до суду як таке, що не має під собою правових підстав із огляду на відсутність порушень їх прав, свобод чи інтересів оскаржуваним рішенням виконавчого комітету. Третя особа звертає увагу на те, що оскаржуване рішення не адресовано позивачам, а також не породжує для них жодних наслідків, позивачі не є учасниками правовідносин щодо забудови відповідної території, а також не володіють ніяким правомочностями щодо неї, а тому, видача містобудівних умов та обмежень не зачіпає таких суб`єктів. Тут же Товариство з обмеженою відповідальністю Центр розвитку нерухомості» акцентує на тому, що покликання Львівської обласної організації Національної спілки художників України на які-небудь майнові права на об`єкти матеріального світу на пл. Міцкевича, 9 є голослівними, оскільки вони в такого позивача відсутні й йому не належить ніякий об`єкт нерухомого майна на відповідній території (а відповідна земельна ділянка є вільною від будь-якої забудови, у тому числі й нерухомі об`єкти культурної спадщини). З огляду на таку обставину, третя особа оцінює як неукладений охоронний договір щодо неіснуючих залишків фундаменту колишнього будинку на пл. Міцкевича, 9, так як сторони не могли дійти погодження щодо предмету договору за його об`єктивної відсутності. Також Товариство з обмеженою відповідальністю Центр розвитку нерухомості вважає, що позивачі, звертаючись із цим позовом до суду, зловживають своїми процесуальними правами, оскільки аналогічний спір уже був вирішений у суді (у справі №1.380.2019.000722), що є проявом недопустимого сутяжництва.

Окрім того, Товариство з обмеженою відповідальністю Центр розвитку нерухомості вважає, що оскаржуване рішення виконавчого комітету Львівської міської ради є правомірним. Третя особа підкреслює, що відповідні повноваження належать відповідачеві й він вправі їх реалізовувати відповідно до вимог, які встановлені чинним законодавством. При цьому, законом окреслено вичерпне коло підстав для відмови в наданні містобудівних умов та обмежень, які в нашому випадку не наставали. Таким чином, відповідач не міг вчинити іншої дії та прийняти іншого рішення, крім видачі запитуваних містобудівних умов та обмежень. Товариство з обмеженою відповідальністю Центр розвитку нерухомості наголошує, що воно є власником земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові, цільове призначення якої дозволяє її забудову громадськими спорудами, а містобудівна документація не суперечить таким намірам. У зв`язку з чим третьою особою й було прийняте рішення про відповідне будівництво та скеровано звернення до компетентного органу про надання містобудівних умов та обмежень, до якого додано всі необхідні документи, що вповні узгоджувалося з приписами релевантного законодавства. Отож, рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 07.02.2020 №100 Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на будівництво ТзОВ Центр розвитку нерухомості готелю з адміністративно-торговими приміщеннями, підземним паркінгом та даховою котельною на пл. А. Міцкевича, 9 у м. Львові є безумовно правомірним.

Також третя особа зазначає, що станом на сьогоднішній день (і на час прийняття оскаржуваного рішення) у встановленому законом порядку не було затверджено меж історичного ареалу м. Львова, що виключає обґрунтованість покликань на таку обставину та норми законодавства, які з цим пов`язані. Крім того, за адресою планованого будівництва (пл. Міцкевича, 9) відсутні які-небудь нерухомі пам`ятки культурної спадщини, які би були внесені до відповідного державного реєстру, що би перешкоджало забудові. Товариство з обмеженою відповідальністю Центр розвитку нерухомості підкреслює в цьому контексті й те, що хоча ця територія входить до складу зони культурної спадщини ЮНЕСКО, проте, чинне законодавство України не ставить видачу містобудівних умов та обмежень у залежність від такої обставини, а тому відповідна аргументація позову є нерелевантною.

У зв`язку з чим, Товариство з обмеженою відповідальністю Центр розвитку нерухомості оцінює заявлений позов як такий, що не може бути задоволений у силу безпідставності.

Третя особа, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради також висловилася щодо позову.

Так, управління вказує на те, що на час прийняття оскаржуваного рішення житловий будинок на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові був визначений таким, який не підлягає занесенню до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. Більш того, на той час не існувало такого об`єкта нерухомого майна через його демонтаж (знесено з огляду на аварійний характер за рішенням власника територіальної громади), а також і були відсутні його залишки (фундамент). У зв`язку з чим, безпідставним є посилання позивачів на охоронний договір щодо такого об`єкта за фактом відсутності останнього, що свідчить про нікчемний характер відповідного правочину.

Третя особа зауважує, що земельна ділянка за адресою пл. Міцкевича, 9 у м. Львові була відведена та надана у приватну власність, що передбачає можливість власника використовувати її у тому числі з метою забудови, для чого перешкод немає.

Ухвалою суду від 15.06.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судових засіданнях представники позивачів позовні вимоги підтримали повністю, просили позов задовольнити, мотивуючи його тими ж доводами, які викладені в письмових заявах до суду.

Представником відповідача в судових засіданнях позовні вимоги було заперечено повністю з підстав, які наведені в письмових заявах, стверджено про необхідність відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши думку представників сторін, інших учасників справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Виконавчим комітетом Львівської міської ради 07.02.2020 року було прийнято рішення №100 Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на будівництво ТзОВ Центр розвитку нерухомості готелю з адміністративно-торговими приміщеннями, підземним паркінгом та даховою котельнею на пл. А. Міцкевича, 9 у м. Львові.

Як випливає з преамбули такого рішення, воно ухвалене за наслідком розгляду відповідачем звернення Товариства з обмеженою відповідальністю Центр розвитку нерухомості від 21.10.2019 року (зареєстрованого у Львівській міській раді 21.10.2019 року за№2-32226/АП-2401) та зареєстрованого у Львівській міській раді 04.02.2020 за№2-2395-2401, містобудівного розрахунку з техніко-економічними показниками на будівництво готелю з адміністративно-торговими приміщеннями з підземним паркінгом та даховою котельнею на пл. А. Міцкевича, 9 у м. Львові, враховуючи витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 08.10.2019 року №НВ-019, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.10.2013 року №10778904.

Пунктом 1 рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 07.02.2020 №100 було затверджено додані до рішення містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва на будівництво Товариством з обмеженою відповідальністю Центр розвитку нерухомості готелю з адміністративно-торговими приміщеннями, підземним паркінгом та даховою котельнею на пл. А. Міцкевича, 9.

Пунктом 2 такого рішення Товариство з обмеженою відповідальністю Центр розвитку нерухомості зобов`язано: отримати у встановленому порядку технічні умови на інженерне забезпечення проектованого об`єкта; розробити у спеціалізованій проектній організації або архітектора, який має кваліфікаційний сертифікат на виконання робіт, робочий проект та провести його експертизу згідно з законодавством України; розробити паспорт кольорового опорядження фасаду та погодити його у встановленому законом порядку; звернутися у відповідний орган державного архітектурно-будівельного контролю для отримання дозвільних документів, які дають право на початок виконання будівельних робіт та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.

Згідно з п. 3 рішення, при розробці проекту слід врахувати результати проведеного закритого міжнародного конкурсу відповідно до умов та технології міжнародного готельного оператора, внаслідок якого було обрано образне рішення будівлі готелю.

Вважаючи ж оспорюване рішення протиправним і таким, що впливає на їхні права та інтереси, позивачі звернувся в суд за захистом своїх прав.

Відтак, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

У першу чергу, зважаючи на висловлену позицію сторін, які по-різному трактують право позивачів на звернення до суду з цим позовом, суд вважає за необхідне зазначити з цього приводу таке.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У п. 4.1 рішення від 14.12.2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно з ч. 2 цієї ж ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тобто, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав (свобод, інтересів) осіб у сфері публічно-правових відносин, а матеріальне право на позов в адміністративному судочинстві щодо оскарження бездіяльності, дій чи рішення суб`єкта владних повноважень визнається за тими особами, яких вони безпосередньо стосуються. У той же час, відсутність порушеного права (свободи, охоронюваного законом інтересу) оспорюваними бездіяльністю, діями чи рішеннями або невідповідність обраного способу його захисту способам, визначеним чинним законодавством, чи неможливість ефективного порушення такого права, є підставою для відмови в задоволенні позову.

Отже, підлягає перевірці та обставина, що у зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущенням бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача й що прийняте судом рішення може призвести до поновлення таких прав, свобод чи інтересів позивача (тобто, повинна бути встановлена існуюча матеріально-правова заінтересованість позивача).

Аналізуючи питання підставності звернення до суду в нашій справі, потрібно також узяти до уваги, що акти суб`єктів владних повноважень поділяються, зокрема, на нормативно-правові та індивідуальні.

Як визначено в п. 18 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України, нормативно-правовий акт це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування, а відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України, індивідуальний акт це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Оскаржуване позивачами рішення про затвердження містобудівних умов та обмежень є актом індивідуальної дії, так як воно відповідає зазначеним вище характеристикам, окресленим у п. 19 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України. Отже, в першу чергу воно впливає на права та обов`язки осіб, які є безпосередніми учасникам відповідних правовідносин особи, яка має намір здійснити забудову земельної ділянки й звернулася за відповідними містобудівними умовами та обмеженнями, суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого відноситься вирішення питання щодо їх надання або відмови в цьому.

У той же час, не виключеним є можливість втручання певного акта індивідуальної дії у права, свободи чи інтереси інших осіб, що залежить від конкретних обставин і особливостей справи.

У нашому випадку Львівська обласна організація Національної спілки художників України посилається на укладений нею охоронний договір на залишки фундаменту колишнього будинку на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові та вказує, що забудова цієї території суперечить такому договору, що й надає їй право на звернення до суду з відповідним позовом.

У зв`язку з чим, суд зазначає, що в матеріалах справи наявна копія охоронного договору на пам`ятку культурної спадщини житловий будинок, 1839 р. (фундаменти колишнього будинку) від 31.10.2005 року, який укладений Управлінням охорони історичного середовища та Львівською обласною організацією Національної спілки художників України. Відповідно до умови такого договору (п. 1) Львівська обласна організація Національної спілки художників України бере на себе зобов`язання щодо охорони пам`ятки архітектури ХІХ ст., фундаменти будинку на пл. Міцкевича, 9 охоронний №1326 (постанова РМ УРСР №442 від 06.09.1979р.). Згідно з п. 2 договору, він укладений на весь період користування (володіння) пам`яткою. Договором передбачено відповідні обов`язки Львівської обласної організації Національної спілки художників України щодо збереження пам`ятки, утримання її в належному стані, недопущення використання відповідної території у спосіб, який би міг зашкодити пам`ятці, проведення своєчасних реставраційних і ремонтних робіт тощо.

При цьому, суд бере до уваги рішення судів у справі №3/215, на які покликаються опоненти позивачів, стверджуючи про підтвердження ними факту відсутності будь-яких речей матеріального світу, які би могли бути предметом культурної цінності та підлягали би охороні за відповідним договором, що вказує на те, що він не породжує ніяких правових наслідків (чи то в силу нікчемності, чи то в силу неукладеності). Суд відзначає, що дійсно, рішенням Господарського суду міста Києва від 24.07.2008 року у справі №3/215, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 01.10.2008 року, Вищого господарського суду України від 07.12.2010 року, було задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю Центр розвитку нерухомості й визнано недійсним наказ Фонду державного майна України від 24.02.2004 року №338 Щодо передачі Львівського художньо-виробничого комбінату Художнього фонду УРСР у власність Національної спілки художників України. Таке рішення судів базувалося зокрема на висновку про те, що на момент передачі за спірним наказом майна (цегляні підвальні приміщення та фундамент загальною площею 1007 кв.м на пл. Міцкевича 9 у м. Львові) фактично не існувало.

Однак, потрібно підкреслити, що за змістом судових рішень у справі №3/215, суди ствердили про відсутність предмету матеріального світу приміщення підвалу площею 1007 кв.м. У той же час, щодо фундаменту (як залишку за зруйнованим на той час будинком на пл. Міцкевича 9 у м. Львові) суди вказали лише на те, що такий сам по собі не може бути окремим об`єктом нерухомого майна. Таким чином, на переконання суду, неможливість віднесення фундаменту будинку (який свого часу був віднесений до множини пам`яток культурної спадщини) не заперечує можливості перебування відповідних залишків під охороною закону щодо захисту культурної спадщини, якщо компетентний орган у цій сфері вважає, що вони мають цінність і підлягають відповідній охороні. Суд наголошує на тому, що у цій справі відсутні які-небудь рішення судів, якими би охоронний договір на пам`ятку культурної спадщини житловий будинок, 1839 р. (фундаменти колишнього будинку) від 31.10.2005 року було визнано недійсним або ж надано безпосередній висновок про неукладеність такого договору чи про його нікчемність (за наслідком розгляду спору, предметом якого був би такий правочин). Відтак, у силу презумпції правомірності правочину, яка закріплена у ст. 204 Цивільного кодексу України, слід дійти висновку про її неспростування в даному випадку. Та ж обставина, що позивачем не доведено наявності в нього певного речового права на майно, яке підлягає охороні за таким договором, безпосередньо не впливає на чинність правочину.

У зв`язку з чим, суд погоджується з доводами позивача в цій частині та вважає хибними заперечення щодо відсутності права у Львівської обласної організації Національної спілки художників України на звернення до суду з цим позовом.

Щодо іншого з позивачів, суд зауважує, що такий є міжнародною громадською організацією, яка на основі єдності інтересів об`єднує фахівців у галузі охорони, реставрації та використання культурної спадщини. Основною статутною метою Українського національного комітету міжнародної ради з питань пам`яток і визначних місць (ІКОМОС) є сприяння охороні, реставрації та використанню пам`яток, ансамблів і визначних місць та захисту законних соціальних, економічних, творчих, національно-культурних та інших спільних інтересів своїх членів.

Тут потрібно відзначити, що захисту в суді підлягають не лише права, а й інтереси. У своєму рішенні від 01.12.2004 року №18-рп/2004 Конституційний суд України визначив основні ознаки охоронюваного законом інтересу, як правового феномену, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. А також дав його дефініцію. Охоронюваний законом інтерес це прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що звернення Українського національного комітету міжнародної ради з питань пам`яток і визначних місць (ІКОМОС) переслідує мету захисту певного інтересу, який відповідає установчій меті діяльності такого суб`єкта.

Суд критично оцінює доводи Товариства з обмеженою відповідальністю Центр розвитку нерухомості, що подання позову в цій справі як вияв сутяжництва та зловживання правом на звернення до суду, оскільки такий правовий спір уже був вирішений у справі №1.380.2019.000722.

Із цього приводу необхідно зазначити, що предметом спору в справі №1.380.2019.000722 було рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 21.12.2018 року №1414 Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на будівництво ТзОВ Центр розвитку нерухомості готелю з адміністративно-торговими приміщеннями з підземним паркінгом та даховою котельнею на пл. А. Міцкевича, 9 у м. Львові. Отож, такі справи не стосуються того ж предмету оскарження, а оскарження у минулому подібного рішення чи ряду рішень саме по собі не може позбавляти особу права на судовий захист своїх прав, свобод чи інтересів у майбутньому й це не суперечить приписам актуального процесуального закону.

Потрібно зазначити, що за своїм змістом ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод захищає право особи на доступ до суду в тому числі у розумінні можливості звернутися до суду та отримати розгляд конкретного спору. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що право на доступ до суду має бути практичним та ефективним (рішення в справах Зубач проти Хорватії, Беллет проти Франції). Щоб право на доступ було ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дію, яка є втручанням у її права (рішення в справах Беллет проти Франції, Нунеш Діаш проти Португалії). Суд також систематично звертає увагу на те, що при застосуванні процесуальних правила, суди повинні уникати надмірного формалізму, який би погіршив справедливість провадження (рішення у справі Хасан Тунч та інші проти Туреччини). А як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні в справі Кевеші проти Румунії, здійснювана національними судами поверхнева перевірка зовнішніх формальностей, замість ґрунтовного аналізу суті і законності акту нормативного регулювання, призвела до порушення гарантованого ст. 6 Конвенції права заявника на доступ до суду у справі.

Відтак, підсумовуючи, суд приходить до висновку, що позивачі користуються правом на звернення до суду з цим позовом і вправі розраховувати на вирішення спору по суті, натомість відповідні заперечення відповідача та третіх осіб на його стороні слід відхилити.

Далі, розглядаючи заявлені позивачами вимоги про визнання протиправним і скасування рішення органу місцевого самоврядування про затвердження містобудівних умов та обмежень, суд зазначає наступне.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності установлені Законом України Про регулювання містобудівної діяльності, який, виходячи з його преамбули, спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності, планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку. У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст. 26 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності, на суб`єктів містобудування покладено обов`язок додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів, а право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 1 цього закону, містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки це документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Згідно з ч. 2 ст. 29 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності, фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів районній державній адміністрації заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.

Частиною 3 ст. 29 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності встановлено, що містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника (із зазначенням кадастрового номера земельної ділянки), до якої додаються:

1) копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію;

2) копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації);

3) викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000;

4) витяг із Державного земельного кадастру.

Для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви замовник також додає містобудівний розрахунок, що визначає інвестиційні наміри замовника, який складається у довільній формі з доступною та стислою інформацією про основні параметри об`єкта будівництва.

Тут же встановлено, що зазначений перелік документів для надання містобудівних умов та обмежень є вичерпним.

Одночасно, законом регламентовано питання можливої відмови у наданні містобудівних умов та обмежень, а саме, відповідно до ч. 4 ст. 29 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності підставами для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є:

1) неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень;

2) виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці;

3) невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

У ст. 14 Закону України Про основи містобудування встановлено що надання відповідно до закону містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок віднесено до компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 31 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить питання надання відповідно до закону містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок.

Отже, потрібно прийти до висновку, що питання надання містобудівних умов та обмежень при здійсненні забудови земельних ділянок у м. Львові відноситься до повноважень Виконавчого комітету Львівської міської ради, який вправі вирішувати таке питання в рамках дискреції, якою він наділений законом.

Окрім того, в нашому випадку, як це підтверджено зібраними матеріалами справи, Товариство з обмеженою відповідальністю Центр розвитку нерухомості є власником земельної ділянки у м. Львові на пл. Міцкевича, 9 із кадастровим номером :02:006:0007, цільове призначення ділянки для будівництва та обслуговування адміністративно-торгового центру (державний акт про право власності на земельну ділянку від 04.04.2005 року серії ЯА №422460).

Таким чином, така третя особа, як власник зазначеної земельної ділянки, може реалізувати своє право щодо її забудови (що в той же час, повинно узгоджуватися з відповідними вимогами законодавства, які регулюють забудову). Як засвідчується матеріалами нашої справи та не заперечується її учасниками, Товариством з обмеженою відповідальністю Центр розвитку нерухомості було виявлено такий намір щодо забудови ділянки шляхом здійснення на ній нового будівництва готелю.

У зв`язку з чим, власник земельної ділянки був зобов`язаний отримати відповідні містобудівні умови та обмеження, для чого він і звернувся до відповідача, подавши до Львівської міської ради відповідні звернення, котрі були розглянуті позитивно та за наслідком чого прийнято оскаржуване рішення.

У той же час, потрібно взяти до уваги, що містобудівна діяльність повинна також ураховувати необхідність у збереження культурної спадщини, як це випливає зі змісту преамбули та ст. 1 Закону України Про основи містобудування.

У ст. 2 цього закону підкреслено, що одним із головних напрямів містобудівної діяльності є збереження пам`яток культурної спадщини, а згідно зі ст. 5 Закону України Про основи містобудування, при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені охорона культурної спадщини, збереження традиційного характеру середовища населених пунктів; урахування державних та громадських інтересів при плануванні та забудові територій. При цьому, організація охорони культурної спадщини віднесена ст. 14 цього закону в тому числі до компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування.

Указане випливає, зокрема, з положень Основного Закону, ст. 11 якого встановлює, що держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 54 Конституції України, культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами. Згідно зі ст. 66 Конституції України, кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.

Як визначено в преамбулі Закону України Про охорону культурної спадщини, який регулює правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь, об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, у межах її територіального моря та прилеглої зони, охороняються державою.

Відповідно до визначень, наданих у ст. 1 Закону України Про охорону культурної спадщини, культурна спадщина сукупність успадкованих людством від попередніх поколінь об`єктів культурної спадщини; об`єкт культурної спадщини визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність; охорона культурної спадщини система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини.

Із цього бачимо, що хоча власник земельної ділянки володіє загальним правом на її забудову, проте, його реалізацію повинна узгоджуватися і з приписами закону щодо збереження культурної спадщини, що є спеціальною вимогою, особливо зважаючи на характер і вагу культурної спадщини, яка є історично сформованим надбанням нашого покоління за попередниками й підлягає передачі наступним поколінням. Нехтування ж такими обов`язками може мати незворотні наслідки, оскільки відновлення ситуації до порушення у даному випадку, з огляду на історичний характер формування такої спадщини, є практично неможливим.

Пунктом 14 ч. 2 ст. 5 Закону України Про охорону культурної спадщини передбачено, що до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, належить погодження програм та проектів містобудівних, архітектурних та ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт на пам`ятках національного значення, їх територіях, в історико-культурних заповідниках, на історико-культурних заповідних територіях, у зонах охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць, а також програм і проектів, реалізація яких може позначитися на об`єктах культурної спадщини.

Відповідно до ч. 4 ст. 32 Закону України Про охорону культурної спадщини, на охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони пам`яток, історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, забороняються містобудівні, архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні, шляхові, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

Окрім того, згідно з ч. 3 ст. 37-2 Закону України Про охорону культурної спадщини проведенню містобудівних, архітектурних та ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт на об`єкті всесвітньої спадщини, його території, в буферній зоні передує інформування Комітету всесвітньої спадщини ЮНЕСКО.

Рекомендації Комітету всесвітньої спадщини ЮНЕСКО щодо проектів містобудівних, архітектурних та ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт на об`єкті всесвітньої спадщини, його території, в буферній зоні є обов`язковими для виконання при проведенні таких робіт.

Пунктом 13 ч. 1 ст. 37-4 Закону України Про охорону культурної спадщини передбачено, що до повноважень органу управління об`єктом всесвітньої спадщини належать надання висновків до науково-проектної документації містобудівних, архітектурних та ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт на об`єкті всесвітньої спадщини, його території, в буферній зоні щодо їх впливу на видатну універсальну цінність об`єкта всесвітньої спадщини.

Відповідно до п. 2 Порядку інформування Міжурядового комітету з охорони всесвітньої культурної і природної спадщини про наміри здійснити містобудівні перетворення на території об`єкта культурної спадщини, включеного до Списку всесвітньої спадщини, та/або в межах його буферної зони, затвердженого наказом Міністерства культури України від 20.04.2018 року №345, містобудівні перетворення нове будівництво, реконструкція, реставрація, земляні роботи, ландшафтні перетворення на території об`єкта всесвітньої спадщини та/або в межах його буферної зони.

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що в зонах охорони пам`яток, історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, встановлено особливий режим регулювання забудови, зокрема, у таких зонах забороняється проведення будівельних робіт без попереднього отримання погодження в органах охорони культурної спадщини, а також здійснення містобудівних, архітектурних та ландшафтних перетворень без урахування рекомендацій Комітету всесвітньої спадщини ЮНЕСКО.

Суд підкреслює, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 року №878 Про затвердження Списку історичних населених місць України, м. Львів було включено до Списку історичних населених місць України, метою чого є захист традиційного характеру середовища такого населеного місця.

Із рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 09.12.2005 року №1311 Про затвердження меж історичного ареалу та зони регулювання забудови міста Львова та додатку №1 (графічні матеріали) до нього вбачається, що територія, до якої входить локація на пл. А. Міцкевича, 9, включена до охоронної зони всесвітньої спадщини ЮНЕСКО та до історичного ареалу міста.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Отже, вищезазначене рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 09.12.2005 року №1311 на момент виникнення спірних правовідносин було чинним та підлягало застосуванню всіма суб`єктами.

Однак, у нашому випадку зазначеної обставини не було враховано й не узгоджено питання видачі рішення щодо певних містобудівних перетворень із указаним актом органу місцевого самоврядування. Ба більше, тут потрібно підкреслити, що обидва рішення приймалися тим же суб`єктом Виконавчим комітетом Львівської міської ради, що свідчить про суперечність його дій своїм власним рішенням, отже про невідповідність таких дій/рішень загальноєвропейським вимогам щодо належного урядування, які вимагають вчинення органом влади вчасних, належних і послідовних дій відповідно до запроваджених (у першу чергу ним же) правил і процедур.

Окрім того, ст. 4 Конвенції про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини передбачено, що кожна держава - сторона цієї Конвенції (учасником якої є й Україна) визнає, що зобов`язання забезпечувати виявлення, охорону, збереження, популяризацію й передачу майбутнім поколінням культурної і природної спадщини, що зазначена у статтях 1 і 2, яка перебуває на її території, покладається насамперед на неї. З цією метою вона прагне діяти як власними зусиллями, максимально використовуючи наявні ресурси, так і, за необхідності, використовувати міжнародну допомогу і співробітництво, якими вона може користуватися, зокрема, у фінансовому, художньому, науковому й технічному відношеннях.

Цією Конвенцією також передбачено заснування при Організації Об`єднаних Націй з питань освіти, науки і культури (ЮНЕСКО) Міжурядового комітету з охорони визначної культурної і природної спадщини загального значення, що називається Комітет всесвітньої спадщини, одним із основних завдань якого є складання, поновлення і публікація списку цінностей культурної і природної спадщини, які, на його думку, мають видатну універсальну цінність відповідно до встановлених критеріїв з метою забезпечення особливої міжнародної охорони об`єктів.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Конвенції про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини, список цінностей культурної і природної спадщини (під назвою Список всесвітньої спадщини) включає об`єкти, які мають видатну універсальну цінність. Відповідно до ч. 3 цієї ж статті, до цього списку можуть бути внесені тільки цінності культурної і природної спадщини, яким загрожують серйозні й конкретні небезпеки, як, наприклад, загроза зникнення внаслідок прогресуючого руйнування, проекти проведення великих громадських чи приватних робіт, швидкий розвиток міст і туризму, руйнування у зв`язку зі змінами призначення або права власності на землю, серйозні пошкодження внаслідок невстановленої причини, занедбаність з яких-небудь причин, стихійне лихо і катаклізми, небезпека збройних конфліктів, великі пожежі, землетруси, зсуви, вулканічні вибухи, зміни рівня води, повені, припливи.

Потрібно зазначити, що у м. Львові, за висновками Комітету всесвітньої спадщини ЮНЕСКО, розміщено найбільше пам`яток історії та архітектури в Україні, що пояснюється давнім освоєнням цієї території, порівняно високим економічним розвитком та значною густотою населення, його на перехресті важливих торговельних шляхів. У місті збереглися визначні пам`ятки, починаючи від ХII ст., а особливо цінними є архітектурні ансамблі, зокрема, площі Ринок (XV-XIX ст.).

У зв`язку з чим, 05.12.1998 року на засіданні комітету світової спадщини у ході 22-ї конференції Комітету Світової спадщини ЮНЕСКО, ансамбль історичного центру Львова був внесений до Списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО, отже, збереження й охорона унікального цивілізаційного надбання, яке наявне у м. Львові, має не лише національне, а й міжнародне значення.

У нашому випадку, як уже вказано вище, плановані третьою особою містобудівні перетворення знаходяться на території ансамблю історичного центру Львова, занесеного до Списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО. Відтак, їх здійснення вимагає отримання висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини та висновку Комітету всесвітньої спадщини ЮНЕСКО й їх урахування.

І хоча у матеріалах справи наявні матеріали за наслідком інформування Комітету всесвітньої спадщини ЮНЕСКО щодо запланованих на вказаній території забудови та здійснення нового будівництва (технічний огляд ІКОМОС, наданий за листом директора Національної комісії України з питань ЮНЕСКО), однак, відсутні які-небудь підтвердження того, що така інформація була належним чином розглянута та в який-небудь спосіб урахована та що Комітет всесвітньої спадщини ЮНЕСКО надав власний позитивний висновок щодо можливості нового будівництва на території, занесеній до Списку всесвітньої спадщини.

Таким чином, потрібно резюмувати, що при вирішенні питання щодо забудови земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові не було отримано позитивного висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини (Міністерства культури, молоді та спорту України), а також і не було враховано рекомендацій Комітету всесвітньої спадщини ЮНЕСКО відповідно до його висновку.

При цьому, на переконання суду, хоча отримання містобудівних умов та обмежень не є безпосереднім здійсненням будівництва об`єкта містобудування, однак, це є складовою процесу забудови, який розпочинається з отримання зацікавленою особою вихідних даних, отож, охоплюється поняттям містобудівних перетворень, що в свою чергу вимагає дотримання встановлених законом процедур, про які мова вище.

Суд підкреслює, що з оскаржуваного рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 07.02.2020 року №100 вбачається те, що воно не містить відсилань чи вказівок на специфіку об`єкта забудови та відповідної території (на яку поширюється режим захисту відповідно до законодавства щодо охорони культурної спадщини), положень щодо необхідності урахування його особливого режиму, зумовленого перебуванням під охороною як об`єкта культурної спадщини та входженням до Списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО, вимог до об`єкта будівництва спричинених відповідним спеціальним статусом території забудови. При цьому, потрібно повторити, що п. 8 ч. 1 ст. 1 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності допускає можливість передбачення інших вимог до об`єктів будівництва, які могли би визначатися відповідно до зазначених вище особливостей, однак, у нашому випадку цього не здійснено. Зі змісту протоколу засідання Виконавчого комітету Львівської міської ради від 07.02.2020 року №6 узагалі не підтверджується яке-небудь обговорення питання збереження культурної спадщини при здійсненні містобудівних перетворень на пл. Міцкевича, 9, необхідності отримання відповідних погоджень і висновків компетентних органів у сфері збереження такої спадщини, урахування рекомендацій Комітету всесвітньої спадщини ЮНЕСКО тощо. На такому засіданні при розгляді питання затвердження спірних містобудівних умов та обмежень не заслуховували навіть представника підрозділу охорони історичного середовища міської ради. При цьому, як уже було зазначено вище, на час ухвалення оскаржуваного рішення (й по цей день) було відсутнє погодження на відповідні містобудівні перетворення від центрального органу у сфері охорони культурної спадщини, а також підтвердження факту врахування рекомендацій Комітету всесвітньої спадщини ЮНЕСКО при такій діяльності, що випливає з положень ст.ст. 5, 32, 35, 37-2, 37-4 Закону України Про охорону культурної спадщини.

Із огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку, що відповідачем під час прийняття спірного рішення не було дотримано релевантних вимог національного законодавства та положень міжнародно-правових актів у сфері охорони культурної спадщини, що свідчить про дефекти в процедурі надання відповідних містобудівних умов та обмежень, що є підставою для визнання протиправним і скасування оскаржуваного рішення.

Потрібно відзначити, що такий висновок суду співзвучний із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12.07.2021 року у справі №380/142/20 щодо оскарження детального плану території у районі пл. Ринок у м. Львові в частині, що стосується пл. А. Міцкевича, 9, якою таку позовну вимогу задоволено.

Тут же суд зауважує, що вказане може бути виявом втручання в право третьої особи на мирне володіння своїм майном (земельною ділянкою з правом її забудови), однак, за оцінкою суду, таке втручання є правомірним.

Так, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

При цьому, поняття майно тут слід розуміти в автономному значенні й ним охоплюються не лише матеріальні речі, а й можливість належного використання свого майна, реалізації правомочностей власника, пов`язані з цим правомірні очікування.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення у справах Спорронґ і Льоннрот проти Швеції, Джеймс та інші проти Сполученого Королівства, Щокін проти України, Сєрков проти України, Колишній король Греції та інші проти Греції, «Булвес АД проти Болгарії, Трегубенко проти України, East/West Alliance Limited проти України) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно суспільний інтерес; чи є таке втручання пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу. Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

У нашому випадку, втручання в майнові права третьої особи шляхом визнання протиправним і скасування рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради про затвердження містобудівних умов та обмежень відповідає критерію законності, оскільки, як уже вказано вище, воно було прийняте без урахування спеціальних нормативних вимог у сфері охорони культурної спадщини. Окрім цього, таке втручання переслідує безумовний суспільний інтерес, якому відповідає необхідність збереження спадщини минулих поколінь і охорони відповідних культурних цінностей для нащадків. А також немає підстав для висновку про порушення засади пропорційності, оскільки власник земельної ділянки на загал не позбавлений своїх прав щодо неї, проте, при реалізації окремих правомочностей (зокрема, і в частині забудови) з дотриманням певних обов`язкових вимог і правил. Подібні висновки (у контексті втручання в право на майно у взаємозв`язку з необхідністю охорони культурної та природньої спадщини) ми можемо знайти й у практиці Європейського суду з прав людини, наприклад у рішеннях у справах Беєлер проти Італії, Дебеліанові проти Болгарії.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з вимогами ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити.

Щодо клопотання третьої особи ТОВ Центр розвитку нерухомості про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок позивачів, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

При задоволенні позову сторона, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. (ч. 1 ст. 139 КАС України).

Частиною 2 ст. 139 КАС України установлено, що при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Згідно з ч. 11 ст. 139 КАС України судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь зі сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того, заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

Зміст цієї норми дає підстави для висновку, що право на відшкодування судових витрат понесених третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, реалізується за правилами розподілу судових витрат, які встановлені для тієї сторони у справі, на боці якої виступала ця третя особа, та залежно від того, заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.05.2019 у справі № 821/410/17.

Суд зазначає, що в даному випадку позов позивачів задоволено повністю, а третя особа на стороні відповідача заперечувала проти позову та підтримувала позицію відповідача, який є суб`єктом владних повноважень, тому витрати на правничу допомогу з позивачів на користь ТОВ Центр розвитку нерухомості не стягуються.

Отже, ТОВ Центр розвитку нерухомості, у даному випадку, відповідно до вимог частини 1 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України самостійно несе витрати на професійну правничу допомогу, які не відшкодовуються за рахунок позивачів.

Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

Вирішив:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 07.02.2020 №100 Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на будівництво ТзОВ Центр розвитку нерухомості готелю з адміністративно-торговими приміщеннями, підземним паркінгом та даховою котельною на пл. А. Міцкевича,9 у м. Львові.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Львівської міської ради () на користь Львівської обласної організації Національної спілки художників України () судовий збір в сумі 2102,00 грн (дві тисячі сто дві гривні) 00 копійок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Львівської міської ради () на користь Українського національного комітету міжнародної ради з питань пам`яток і визначних місць (ІКОМОС) () судовий збір в сумі 2102,00 грн (дві тисячі сто дві гривні) 00 копійок.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення. Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який постановив рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 08 вересня 2022 року.

Суддя Гулкевич І.З.