Справа № 420/18032/21
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2022-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/18032/21
Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г.П.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів Джабурії О.В.,

Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області та ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 червня 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

29 вересня 2021 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області, у якій позивач просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області №243-VIII від 10.09.2021 «Про відмову гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва»;

зобов`язати Таїровську селищну раду Одеського району Одеської області надати дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), комунальної власності, орієнтовною площею 0,25 га, виділену на викопіюванні, що знаходиться в районі та поруч із земельними ділянками за кадастровими номерами: :02:002:0231, :02:002:0002 (для визначення місцезнаходження бажаної земельної ділянки), з метою подальшої передачі безоплатно у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у межах населеного пункту Сухолиманської сільської ради (що входить Таїровської селищної ОТГ) Одеського (раніше Овідіопольського) району Одеської області;

зобов`язати Таїровську селищну раду Одеського району Одеської області надати дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за цільовим призначенням для ведення садівництва, комунальної власності, орієнтовною площею 0,12 га, виділену на викопіюванні, що знаходиться в районі та поруч із земельними ділянками за кадастровими номерами: :02:002:0231, :02:002:0002 (для визначення місцезнаходження бажаної земельної ділянки), з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення садівництва, у межах населеного пункту Сухолиманської сільської ради (що входить Таїровської селищної ОТГ) Одеського (раніше Овідіопольського) району Одеської області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувана відмова відповідача є повторною. Спірні земельні ділянки відповідно до генерального плану с. Сухий Лиман відносяться до земель сільськогосподарського призначення поза межами прибережних захисних смуг та водозахисних зон. Крім того, відповідачем клопотання позивача не розглянуто у встановленому порядку та строки.

Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи, що питання надання дозволів на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок, які розташовані в межах с. Сухий Лиман, є компетенцією Таїровської селищної ради як органу місцевого самоврядування. При наданні земельної ділянки за відсутності затвердженого проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених у ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до порядку визначення розміру і меж водоохоронних зон. Відповідно до викопіювання з затвердженої документації (генерального плану села Сухий Лиман) бажані земельні ділянки, які зазначено у клопотаннях ОСОБА_1 , відносяться до земель загального користування населеного пункту для озеленення та розташовані на прибережній захисній смузі Сухого лиману та в водоохоронній зоні, що виключає можливість надання їх у приватну власність, а тому оскаржуване рішення Ради є обґрунтованим.

Позивач надав відповідь на відзив, в якій зазначив, що спірні земельні ділянки відповідно до генерального плану с.Сухий Лиман відносяться до земель сільськогосподарського призначення поза межами прибережних захисних смуг та водозахисних зон, що чітко простежується на кадастровій карті.

На думку позивача, викопіювання з плану зонування генерального плану с.Сухий Лиман, яке зроблене начальником управління містобудування, архітектури та землеустрою ОСОБА_2 , не є належним та достатнім доказом, оскільки зроблене зацікавленою особою та не може підміняти висновок експерта.Крім того, ефективним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача надати йому дозвіл на розробку проекту землеустрою.

Рішенням Одеськогоокружного адміністративного суду від 20червня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано противоправним та скасовано рішення Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області №243-VIII від 10.09.2021 «Про відмову гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва».

Зобов`язано Таїровську селищну раду Одеського району Одеської області розглянути клопотання ОСОБА_1 від 12.01.2021 (вх № Є-92 від 16.01.2021 та вх № Є-94 від 16.01.2021) про надання дозволів на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), комунальної власності, орієнтовною площею 0,25 га, виділену на викопіюванні, що знаходиться в районі та поруч із земельними ділянками за кадастровими номерами: :02:002:0231, :02:002:0002 (для визначення місцезнаходження бажаної земельної ділянки), з метою подальшої передачі безоплатно у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у межах населеного пункту Сухолиманської сільської ради (що входить Таїровської селищної ОТГ) Одеського (раніше Овідіопольського) району Одеської області та за цільовим призначенням для ведення садівництва, комунальної власності, орієнтовною площею 0,12 га, виділену на викопіюванні, що знаходиться в районі та поруч із земельними ділянками за кадастровими номерами: :02:002:0231, :02:002:0002 (для визначення місцезнаходження бажаної земельної ділянки), з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення садівництва, у межах населеного пункту Сухолиманської сільської ради (що входить Таїровської селищної ОТГ) Одеського (раніше Овідіопольського) району Одеської області, з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись нанеправильне застосуваннянорм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для розгляду справи,просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. Зокрема, апелянт зазначає, що прибережна захисна смуга визначена та відображена в генеральному плані Сухий Лиман. На викопіюванні із затвердженої містобудівної документації чітко зображене орієнтоване місце розташування земельних ділянок разом з межами водоохоронної зони, що не враховано судом першої інстанції. Визначаючи зобов`язальні дії, судом здійснено втручання в межі дискреційних повноважень Ради, як органу місцевого самоврядування, що приймає рішення на сесії Ради шляхом голосування її депутатів.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням в частині відмови у позові, позивач також подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача розглянути клопотання ОСОБА_1 з врахуванням висновків суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а саме: зобов`язатиТаїровську селищну раду Одеського району Одеської області надати відповідні дозволи на розробку проектів землеустрою щодо спірних земельних ділянок. Зокрема, апелянт зазначає, що з врахуванням фактичних обставин справи та судової практики відповідні зобов`язальні дії не є втручанням в дискреційні повноваження відповідача, тим більше що його відмова по суті є повторною. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та виключати подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 311 КАС України, справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційні скаргипідлягають частковому задоволенню,виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 12.01.2021 звернувся до Таїровської селищної ради з клопотаннями про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за цільовим призначенням:

- для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), комунальної власності, орієнтовною площею 0,25 га, виділена на викопіюванні, що знаходиться в районі та поруч із земельними ділянками за кадастровими номерами: :02:002:0231, :02:002:0002 (для визначення місцезнаходження бажаної земельної ділянки), з метою подальшої передачі безоплатно у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у межах населеного пункту Сухолиманської сільської ради (що входить Таїровської селищної ОТГ) Одеського (раніше Овідіопольського) району Одеської області або мотивовану відмову в наданні вказаного дозволу.

- для ведення садівництва, комунальної власності, орієнтовною площею 0,12 га, виділену на викопіюванні, що знаходиться в районі та поруч із земельними ділянками за кадастровими номерами: :02:002:0231, :02:002:0002 (для визначення місцезнаходження бажаної земельної ділянки), з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення садівництва, у межах населеного пункту Сухолиманської сільської ради (що входить Таїровської селищної ОТГ) Одеського (раніше Овідіопольського) району Одеської області або мотивовану відмову в наданні вказаного дозволу (т.1, а.с. 47-50).

До клопотань додано копії паспорта та ідентифікаційного номеру, графічний матеріал на бажану земельну ділянку із позначенням місця її розташування (схема розміщення земельної ділянки).

На вказані клопотання на адресу заявника направлено відповіді листами, в якихТаїровською селищною радою повідомлено, що територія, яка позначена в клопотаннях, розташована в межах села Сухий Лиман Таїровськоїселищної ради і згідно з чинним генеральним планом с. Сухий Лиман відноситься до земель загального користування населеного пункту для озеленення та розташована в прибережній захисній смузі морського лиману та в водозахисній зоні. На підстав вмкладеногоТаїровська селищна рада не вбачає за можливе позитивно розглянути порушене позивачем питання (т.1, а.с. 77, 81).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.06.2021 у справі № 420/5155/21 визнано протиправною бездіяльність Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області щодо розгляду клопотань ОСОБА_1 від 12.01.2021 та зобов`язано Таїровську селищну раду Одеського району Одеської області розглянути по суті та прийняти рішення у встановлений законодавством спосіб клопотання ОСОБА_1 від 12.01.2021р. (вх № Є-92 від 16.01.2021 та вх № Є-94 від 16.01.2021) про надання дозволів на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок (т.1, а.с. 82-89).

Виконуючи рішення суду, Таїровська селищна рада Одеського району Одеської області прийняла рішення №243-VIII від 10.09.2021, яким відмовила у задоволенні клопотань ОСОБА_1 від 12.01.2021 (вх № Є-92 від 16.01.2021 та вх № Є-94 від 16.01.2021) про надання дозволів на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), комунальної власності, орієнтовною площею 0,25 га, виділену на викопіюванні, що знаходиться в районі та поруч із земельними ділянками за кадастровими номерами: :02:002:0231, :02:002:0002 (для визначення місцезнаходження бажаної земельної ділянки), з метою подальшої передачі безоплатно у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у межах населеного пункту Сухолиманської сільської ради (що входить Таїровської селищної ОТГ) Одеського (раніше Овідіопольського) району Одеської області та за цільовим призначенням для ведення садівництва, комунальної власності, орієнтовною площею 0,12 га, виділену на викопіюванні, що знаходиться в районі та поруч із земельними ділянками за кадастровими номерами: :02:002:0231, :02:002:0002 (для визначення місцезнаходження бажаної земельної ділянки), з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення садівництва, у межах населеного пункту Сухолиманської сільської ради (що входить Таїровської селищної ОТГ) Одеського (раніше Овідіопольського) району Одеської області, місце розташування яких: Одеська область, Одеський район, с. Сухий Лиман (а.с. 95-96).

Обґрунтуванням відмови зазначено невідповідність бажаного місця розташування об`єктів (земельних ділянок) вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, затверджених у встановленому законом порядку, а саме генеральному плану с. Сухий Лиман Одеського (Овідіопольського) району Одеської області (т.1, а.с. 97-98).

Вважаючи дії відповідача щодо прийняття рішення №243-VIII від 10.09.2021протиправними, позивач звернуся до суду з даним позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав до суду документів, які б визначали прибережну захисну смугу. До відзиву відповідач надав викопіювання. Доказів того, що земельні ділянки, які вказав позивач відносяться до земель водного фонду відповідачем не надано. Будь-яких інших обґрунтованих доказів на підтвердження даної обставини відповідачем не надано та у відзиві не вказано.Отже, та обставина, що земельні ділянки, які позивач вказав в своїй заяві, перебувають в межах прибережної захисної смуги Сухого лиману відповідачем не доведена, тому рішення відповідача №243-VIII від 10.09.2021р. є протиправним та підлягає скасуванню.Належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде зобов`язання відповідача повторно розглянути відповідні клопотання позивача про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою, з урахуванням висновків суду.

Судова колегія частково погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За приписами ст. 12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Згідно з ч. 1, 2 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Виходячи з наведених правових норм, рішення про затвердження або відмову у затвердженні проекту землеустрою належить до виключних повноважень сільської ради шляхом прийняття відповідних рішень на пленарному засіданні.

Матеріали справи підтверджують, що відповідач прийняв оскаржуване рішення в належному вигляді та у визначений спосіб.

Відповідно до ч. 6 статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 вказаного Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Кабінету міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 вказаного Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені зазначеною статтею.

Згідно із частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 вказаного Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, про що вірно зазначав суд першої інстанції.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 жовтня 2020 року по справі № 2040/7746/18.

Чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Судова колегія звертає увагу, що ухвалення рішення є результатом певної правової процедури, яка йому передує. Тобто, відповідно до статті 118 ЗК України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянам передбачає визначену земельно-правову процедуру, яка включає такі послідовні стадії:

1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;

2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);

3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України;

4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;

5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення.

Аналіз наведених норм права, якими врегульовано процедуру безоплатного отримання земельних ділянок, свідчить про те, що всі дії відповідних суб`єктів земельно-правової процедури є взаємопов`язаними, послідовними і спрямовані на досягнення результату у вигляді отримання земельної ділянки у власність.

Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого «земельного» питання. У світлі вимог частини другої статті 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим.

Матеріали справи підтверджують, що підставою відмови, яку покладено в основу оскаржуваного в даній справі рішення є невідповідність бажаного місця розташування об`єктів (земельних ділянок) вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, затверджених у встановленому законом порядку, а саме генеральному плану с. Сухий Лиман Одеського (Овідіопольського) району Одеської області (т.1, а.с. 97-98).

Проаналізувавши доводи сторін та наявні в матеріалах справи докази, судова колегія зазначає наступне.

Статтею 58 ЗК України визначено склад земель водного фонду. До земель водного фонду належать землі, зайняті, зокрема, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.

Для створення сприятливого режиму водних об`єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою.

Статтею 4 Водного Кодексу України встановлено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.

Отже, до земель водного фонду належать землі, які за своїм призначенням сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Правовий режим прибережних захисних смуг визначається положеннями статей 60, 62 ЗК України та статей 88, 90 ВК України.

Частинами першою та третьою статті 60 ЗК України встановлено, що вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги.

Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації.

Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту.

Відповідно до частин першої та другої статті 62 ЗК України у прибережних захисних смугах уздовж морів, морських заток і лиманів та на островах у внутрішніх морських водах забороняється: а) влаштування полігонів побутових та промислових відходів і накопичувачів стічних вод; б) влаштування вигребів для накопичення господарсько-побутових стічних вод об`ємом понад 1 кубічний метр на добу; в) влаштування полів фільтрації та створення інших споруд для приймання і знезаражування рідких відходів; г) застосування сильнодіючих пестицидів.

Режим господарської діяльності на земельних ділянках прибережних захисних смуг уздовж морів, морських заток і лиманів та на островах у внутрішніх морських водах встановлюється законом.

Статтею 88 ВК України визначено, що з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту.

Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом.

У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації.

Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом.

Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Порядком визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режимом ведення господарської діяльності в них, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 N 486 (далі - Порядок № 486) встановлено єдиний правовий механізм визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них.

Відповідно до пунктів 2 - 5 Порядку № 486 водоохоронні зони встановлюються для створення сприятливого режиму водних об`єктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколоводних рослин і тварин, а також зменшення коливань стоку вздовж річок, морів та навколо озер, водосховищ і інших водойм.

До складу водоохоронних зон обов`язково входять заплава річки, перша надзаплавна тераса, бровки і круті схили берегів, а також прилеглі балки та яри.

У межах водоохоронних зон виділяються землі прибережних захисних смуг та смуги відведення з особливим режимом їх використання відповідно до статей 88-91 ВК України.

Розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації.

Згідно із пунктами 11-12 Порядку № 486 водоохоронна зона морів, морських заток і лиманів, як правило, збігається з прибережною захисною смугою і визначається шириною не менш як 2 кілометри від урізу води.

У водоохоронній зоні дотримується режим регульованої господарської діяльності. На території водоохоронної зони забороняється: використання стійких та сильнодіючих пестицидів; розміщення кладовищ, скотомогильників, звалищ, полів фільтрації; скидання неочищених стічних вод з використанням балок, кар`єрів, струмків тощо.

Прибережні захисні смуги у межах водоохоронної зони можуть використовуватися для провадження господарської діяльності за умови обов`язкового виконання вимог, передбачених статтями 89 та 90 Водного кодексу України.

Таким чином, законодавством чітко врегульовано правовідносини щодо встановлення та використання меж прибережних захисних смуг.

При цьому, статтею 90 ВК України визначено, що прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва військових та інших оборонних об`єктів, об`єктів, що виробляють енергію за рахунок використання енергії вітру, сонця і хвиль, об`єктів постачання, розподілу, передачі (транспортування) енергії, а також санаторіїв, дитячих оздоровчих таборів та інших лікувально-оздоровчих закладів з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією, гідротехнічних, гідрометричних та лінійних споруд.

У прибережних захисних смугах уздовж морів, морських заток і лиманів та на островах у внутрішніх морських водах забороняється:

1) застосування стійких та сильнодіючих пестицидів;

2) влаштування полігонів побутових та промислових відходів і накопичувачів стічних вод;

3) влаштування вигрібів для накопичення господарсько-побутових стічних вод обсягом більше 1 кубічного метра на добу;

4) влаштування полів фільтрації та створення інших споруд для приймання і знезаражування рідких відходів.

У межах пляжної зони прибережних захисних смуг забороняється будівництво будь-яких споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних.

Таким чином ЗК України та ВК України визначено мету використання прибережних смуг та заборони, які встановлюються при їх використанні.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених уст. 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року у справі №820/3478/17.

Судова колегія звертає увагу, що з метою повного та належного дослідження фактичних обставин справи, ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.08.2022 витребувано від Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області ():

інформацію щодо факту розробки проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги в районі бажаного ОСОБА_1 місця розташування земельних ділянок поруч із земельними ділянками за кадастровими номерами: :02:002:0231, :02:002:0002, а у випадку його наявності належним чином завірену копію відповідного проекту землеустрою.

належним чином завірені викопіювання із затвердженої містобудівної документації із зазначенням планувальних обмежень, зокрема, прибережної захисної смуги в районі бажаного ОСОБА_1 місця розташування земельних ділянок поруч із земельними ділянками за кадастровими номерами: :02:002:0231, :02:002:0002.

07.09.2022 до апеляційного суду надійшли витребувані докази, серед яких, зокрема, вказано, що у Таїровської селищної ради відсутній проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги в районі бажаного позивачем місця розташування земельних ділянок.

При цьому, в поданій з апеляційною скаргою пояснювальній записці до генерального плану та плану зонування території с. Сухий Лиман Овідіопольського району Одеської області зазначено, що прибережні захисні смуги відносяться до земель водного фонду та можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності згідно ст. 59 ЗК України у визначених випадках.

Судова колегія звертає увагу, що відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не може свідчити про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розмір і межі встановлено законом, а тому такі земельні ділянки, що належали до земель водного фонду, не можуть бути передані у приватну власність (стаття 83 ЗК України).

Зазначені правові позиції щодо встановлення прибережної захисної смуги навіть за відсутності відповідного проекту землеустрою підтримано Верховим Судом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №372/2180/15-ц; постанова Касаційного господарського суду від 25.04.2018 у справі №904/5974/16; постанова Касаційного адміністративного суду від 05.06.2019 у справі №806/3602/15 від 11.07.2019 у справі №806/3709/15.

За таких умов, сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги, який охороняється законом.

Слід зазначити, що на виконання ухвали суду від 29.08.2022 відповідачем також надано належним чином завірені викопіювання із затвердженої містобудівної документації із зазначенням планувальних обмежень, зокрема, прибережної захисної смуги в районі бажаного ОСОБА_1 місця розташування земельних ділянок поруч із земельними ділянками за кадастровими номерами: :02:002:0231, :02:002:0002.

Відповідно до ч.3 ст. 60 ЗК України відповідні викопіювання затвердженої містобудівної документації є належною документацією, яка дає змогу визначити встановлену прибережну захисну смугу.

Матеріали справи підтверджують, що позивач до відповідача звертався із двома клопотаннями про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення двох земельних ділянок:

для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (т.1, а.с. 47-48);

для ведення садівництва (т.1, а.с. 49-50).

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, судова колегія вбачає, що бажана позивачем земельна ділянка для ведення садівництва знаходяться у встановленій прибережній захисній смузі, що підтверджує обґрунтованість відмови відповідача, яка викладена в оскаржуваному рішенні Ради №243-VIII від 10.09.2021 з врахуванням приписів ст. 118 Земельного кодексу України.

Доводи позивача, що бажана земельна ділянка знаходяться на землях сільськогосподарського призначення поза межами прибережних захисних смуг, що вбачається із карти земельного кадастру судова колегія не приймає, оскільки документація, яка є належною для підтвердження встановлених меж чітко визначена в ст. 60 ЗК України та досліджена в ході розгляду даної справи.

Доводи позивача, що поданий до суду першої інстанції витяг містобудівної документації підготовлено зацікавленою особою, а тому його неможливо враховувати в якості належного доказу є необґрунтованими, оскільки виготовлення наданого до суду витягу є компетенцією відповідної уповноваженої особи, що не змінює зміст наданого доказу.

Висновки в цій частині суду першої інстанції, що відповідач не надав до суду документів, які б визначали прибережну захисну смугу або інших доказів, що земельні ділянки, які вказав позивач, відносяться до земель водного фонду, є помилковими та такими, що спростовуються наявним в матеріалах справи викопіюванням із затвердженої містобудівної документації (т.1, а.с. 154).

При цьому, у випадку незгоди із якістю наявного доказу, суд не був обмежений в праві та можливості витребувати його у встановленому порядку, що забезпечило б дослідження обставин дотримання відповідачем приписів ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України щодо визначення межі прибережної захисної смуги в належній документації.

Разом з тим, вірними є висновки суду, що стосовно бажаної позивачем земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) відповідачем не доведено невідповідність її місця розташування генеральному плану, оскільки з наданого викопіювання вбачається місцезнаходження спірної ділянки позамежами прибережної захисної смуги.

Зазначене свідчить про часткову протиправність оскаржуваного рішення Ради та, відповідно, наявність підстав для його скасування у відповідній частині.

Щодо оскаржуваного ОСОБА_1 рішення суду в частині встановлених зобов`язальних дій, а саме розгляду поданих клопотань про надання дозволів на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок з урахуванням висновків суду, тобто по суті їх повторного розгляду Радою, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом". Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Частиною другою статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Згідно з пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Слід зазначити, що поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами:

1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо;

2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав;

3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів;

4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Судом першої інстанції помилково визнано повноваження Таїровської селищної ради дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, остання зобов`язана була до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч. 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Судова колегія враховує правові висновки Верховного Суду викладені у постанові від 24.12.2019 у справі № 823/59/17, від 02.07.2020 у справі №825/2228/18 згідно яких повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Аналогічна правова позиція неодноразово застосовувалася Верховним Судом, в постановах від 11.09.2019 у справі №819/570/18, від 31.10.2019 у справі № 802/1224/16-а, від 22.01.2020 у справі №560/798/16-а та від 31.07.2020 у справі № 810/2474/18.

Застосовуючи ці підходи до справи, що розглядається, судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є втручанням у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування.

За обставинами справи Таїровська селищна рада відмовила позивачу у задоволенні клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на тій підставі, що її місце розташування не відповідає генеральному плану с. Сухий Лиман.

В ході судового розгляду належним чином встановлено, що вказана підстава для відмови в певній частині спростовується встановленими обставинами даної справи.

При цьому, важливим є те, що сільська рада вирішила клопотання позивача у формі, що відповідає вимогам законодавства, а саме шляхом прийняття відповідного рішення.

Також, в даному рішенні відповідачем зазначено, що Рада в ході розгляду клопотання позивача дослідила всі подані ним матеріали, що не мало наслідків щодо зазначення зауважень про їх недостатність.

Судова колегія звертає увагу на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 23.06.2022 у справі №420/6458/18, а саме, що надання дозволу на розробку проекту землеустрою має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта. При цьому не суттєво, за чиїм замовленням такий проект буде розроблено.

Під час розробки проекту, серед іншого, визначаються (узгоджуються) її межі та з`ясовується наявність правових та фактичних перешкод для надання її у власність. Ці обставини повинні враховуватися органом, що розпоряджається землями, під час затвердження проекту та надання земельної ділянки у власність, а не на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Надання дозволу на розробку проекту відведення не свідчить, що проект радою буде затверджено. Якщо буде виявлено обставини, що за законом є підставами для відмови у затвердженні проекту, рада може відмовити.

З урахуванням викладеного, підлягає задоволенню позовна вимога про зобов`язання Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області надати дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), комунальної власності, орієнтовною площею 0,25 га, виділену на викопіюванні, що знаходиться в районі та поруч із земельними ділянками за кадастровими номерами: :02:002:0231, :02:002:0002 (для визначення місцезнаходження бажаної земельної ділянки у межах населеного пункту Сухолиманської сільської ради (що входить Таїровської селищної ОТГ) Одеського (раніше Овідіопольського) району Одеської області.

При цьому, судова колегія не вбачає необхідності зазначення у зобов`язальній частині рішення мети зобов`язальних дій щодо подальшої передачі безоплатно у власність, оскільки це не стосується даного етапу земельно-правової процедурипорядку безоплатної передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_1 .

Щодо бажаної позивачем земельної ділянки за цільовим призначенням для ведення садівництва, то судом вірно встановлена обґрунтованість оскаржуваного рішення Ради в частині відмови в наданні дозволу на розробку відповідного проекту землеустрою. Тому позовні заява в цій частині задоволенню не підлягає.

Щодо доводів ОСОБА_1 , викладених в апеляційній скарзі, щодовстановлення судового контролю за виконанням судового рішення, то ним не спростовано висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для даних дій, а здійснені посилання на повторність відмови про розробку документації із землеустрою органом Держгеокадастру не стосується даної справи.

Відповідно до п. 1, 3 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Оскільки суд першої інстанції не дослідив містобудівну документацію із планувальними обмеженнями, він дійшов хибного висновку провідсутність документів, які б визначали прибережну захисну смугу та, як наслідок, помилково встановив підстави для задоволення позовних вимог в частині:

визнання противоправним та скасування рішення Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області №243-VIII від 10.09.2021 «Про відмову гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва».

Також, при визначенні належного способу захисту та відновлення прав позивача у цій справі, суд першої інстанції помилково не врахував, що за встановлених обставин справи відсутні втручання у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування, що свідчить про можливість задоволення відповідних позовних вимог.

З урахуванням правових висновків суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню ухваленням постанови про часткове задоволення позовної заяви ОСОБА_1 шляхом:

визнання противоправним та скасування рішення Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області №243-VIII від 10.09.2021 в частині «Про відмову гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка);

зобов`язання Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області надати дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), комунальної власності, орієнтовною площею 0,25 га, виділену на викопіюванні, що знаходиться в районі та поруч із земельними ділянками за кадастровими номерами: :02:002:0231, :02:002:0002 (для визначення місцезнаходження бажаної земельної ділянки у межах населеного пункту Сухолиманської сільської ради (що входить Таїровської селищної ОТГ) Одеського (раніше Овідіопольського) району Одеської області.

В іншій частині у позові слід відмовити.

Щодо стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу, які ним понесено в суді першої інстанції, то в поданій апеляційній скарзі представником ОСОБА_1 в якості доводів для повного відшкодування витрат (15000 грн) лише зазначено, що вони підлягають відшкодуванню в повному обсязі у випадку повного задоволення позовних вимог.

Враховуючи наявність підстав для часткового задоволення позову, а також відсутність будь-яких інших доводів сторін, судова колегія вважає за можливе погодитися з висновком суду першої інстанції щодо визначеної суми стягнених з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 2000 грн.

Відповідно до ст.139 КАС України на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача також підлягають стягненню витрати на оплату судового збору, понесені як в суді першої інстанції, так і апеляційній інстанції, що з врахуванням факту часткового задоволення позовних вимог становить 2270 грн (908,00 грн + 1362,00 грн).

Керуючись ст. ст. 310, 315, 317, 320, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області, ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 червня 2022 року скасувати та ухвалити постанову, якою позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати противоправним та скасувати рішення Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області №243-VIII від 10.09.2021 в частині «Про відмову гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)».

Зобов`язати Таїровську селищну раду Одеського району Одеської області ()надати дозвіл ОСОБА_1 (рнокпп: НОМЕР_1 ) на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), комунальної власності, орієнтовною площею 0,25 га, виділену на викопіюванні, що знаходиться в районі та поруч із земельними ділянками за кадастровими номерами: :02:002:0231, :02:002:0002 для визначення місцезнаходження бажаної земельної ділянки у межах населеного пункту Сухолиманської сільської ради (що входить Таїровської селищної ОТГ) Одеського (раніше Овідіопольського) району Одеської області.

В іншій частині у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області (65496, Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, вул. 40-річчя Перемоги, буд. 25; ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 2270,00 грн. (дві тисячі двісті сімдесят гривень) та суму витрат на правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн. (дві тисячі гривень), всього 4 270,00 (чотири тисячі двісті сімдесят) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко