Справа № 202/4361/22
Суддя: Марченко Н. Ю.
Дата ухвалення: 2022-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 202/4361/22
Провадження № 2-а/202/34/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2022 року місто Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючої судді Марченко Н.Ю. за участю секретаря судового засідання Різниченко Я.М., представника позивача Бартош-Стрєльникової Т.М., представника відповідача Рахматова В.М., Бойко О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Індустріального районного відділу у місті Дніпрі Головного управління ДМС України у Дніпропетровській області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому зазначила, що 30 червня 2022 року в.о. начальника Індустріального районного відділу у місті Дніпрі Головного управління ДМС України у Дніпропетровській області Рахматовим В. було затверджено рішення про примусове повернення її як громадянки Російської Федерації до країни походження або третьої країни.

Позивач вважає, що зазначене рішення є протиправним, оскільки вона тривалий час з 1997 року проживає в Україні, має місце проживання (власне житло) та міцні родинні стосунки.

Так, 19 березня 2010 року в Індустріальному відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області був зареєстрований шлюб між нею та ОСОБА_2 , актовий запис І-КИ № 156295. Вона має дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

06 грудня 2005 року Індустріальним РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області їй був виданий паспорт серії НОМЕР_1 .

У 2020 році вказаний паспорт був визнаний недійсним та таким, що оформлений з порушенням вимог законодавства, у зв`язку з чим Державною міграційною службою України в Дніпропетровській області їй направлено повідомлення № 1213-634/1213.8-20 від 07.05.2020 року щодо права оформити дозвіл на імміграцію в Україну.

Позивач наголошує, що вона не має в Російській Федерації близьких та майна, не бажає туди повертатися, не підтримує країну-агресора, вважає себе українкою, має велике бажання жити на території України, бути її громадянкою. Повернення на територію країни-агресора - це фактично ризик для її життя та здоров`я.

Вважає, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не були повною мірою враховані положення Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», зокрема приписи частини 1 статті 31 вказаного закону щодо неможливості примусового повернення чи видворення іноземців або осіб без громадянства до країн, де їх життю або свободі загрожує небезпека, Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150, а також положення Постанови Кабінету Міністрів України № 259 «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції на період установлення на всій території України карантину» та інших нормативно-правових актів».

За цих підстав позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення про примусове повернення її до країни походження або третьої країни, затверджене 30 червня 2022 року в.о. начальника Індустріального районного відділу у місті Дніпрі Головного управління ДМС України у Дніпропетровській області Рахматовим В.М. та судові витрати покласти на відповідача.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Бартош-Стрєльникова Т.М. адміністративний позов підтримала.

Представник позивача наполягала в судовому засіданні на тому, що 24 лютого 2022 року позивач особисто зверталася до відповідача із заявою про продовження строку її перебування на території України. Також просила врахувати, що заява позивача про надання дозволу на імміграцію розглядається понад один рік, що, на її думку, є підставою про продовження строку перебування в Україні.

Представник відповідача Рахматов В.М. у судовому засіданні позов не визнав, вважав, що рішення про повернення позивача як громадянки Російської Федерації до країни походження або третьої країни є законним.

Пояснив, що позивач, будучи громадянкою Російської Федерації, у 2005 році отримала в Україні паспорт, що було виявлено лише в 2020 році під час проведення перевірки у зв?язку з отриманням паспорта її старшою дочкою.

Звертав увагу, що у період з 17.06.2008 по 10.12.2008 року позивач була зареєстрована в республіці Калмикія Російської Федерації.

Мати позивача ОСОБА_5 17.07.2002 року здійснила вихід з громадянства Російської Федерації та прийняла громадянство України, але відомості про вихід з громадянства Російської Федерації дитиною ОСОБА_1 не було зазначено. Останньою був отриманий паспорт громадянина Російської Федерації. В той же час, оскільки ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з громадянином України, її діти були прийняті до громадянства України.

Позивачу було запропоновано отримати дозвіл на імміграцію в Україну.

Документи про надання дозволу на імміграцію в Україну були подані позивачем 02.09.2021 року та на теперішній час процедура їх розгляду триває.

Термін перебування ОСОБА_1 на території України продовжувався 05.07.2021 року до 03.09.2021 року, 03.09.2021 року до 30.11.2021 року, 30.11.2021 року до 26.02.2022 року.

Заява про продовження строку перебування на території України подається не раніше ніж за десять та не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення такого строку до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання.

Наголошував на тому, що іноземці мають право перебувати на території України не більше 90 днів протягом 180 днів.

Позивач порушила термін перебування на території України - 90 днів.

За порушення цього терміну відносно неї був складений протокол про адміністративне правопорушення та винесено постанову про накладення на неї штрафу.

Позивач має право повернутися в Україну через 90 днів.

Посвідка на проживання на території України може бути видана позивачу тільки після завершення процедури розгляду її заяви про надання дозволу на міграцію.

12.03.2022 року позивач виїхала за межі України через пункт «Рава-Руська», повернулася 05.06.2022 року через пункт «Краківець».

Вважає, що станом на 05.06.2022 року позивач не мала права повертатися до України, так як перевищила 90 днів з 180, які обчислюються з 08.12.2021 року.

У зв?язку з порушенням терміну перебування позивача на території України було прийнято рішення про її примусове повернення до країни походження або третьої країни.

З огляду на вищевикладене, просив у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Представник відповідача Бойко О.П. у судовому засіданні позов також не визнала, наполягала на тому, що позивач мала звернутися із заявою про продовження строку перебування на території України у строк до 23 лютого 2022 року, тобто не пізніше ніж за три робочі дні спливу строку її перебування на території України - 26 лютого 2022 року. Однак як до 23 лютого 2022 року, так і 24 лютого 2022 року, як наполягала представник позивача, позивач із заявою про продовження строку перебування в Україні не зверталася, такі відомості відсутні.

При цьому відзначила, що заява про продовження строку перебування в Україні формується автоматично, кожного разу робиться фотознімок особи, проставляється відмітка у паспорті.

Тому з огляду на відсутність доказів звернення позивача із заявою про продовження строку перебування в Україні, не продовження в установленому порядку цього строку, вважала, що рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни є законним та просила відмовити в позові ОСОБА_1 .

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 у місті Городовіковськ Росії.

У 1998 році позивач разом із матір`ю переїхала в Україну.

В подальшому 16.08.2002 року позивачем був отриманий паспорт громадянина Російської Федерації серії НОМЕР_2 .

06.12.2005 року Індустріальним РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області позивачу був виданий паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 .

В 2006 році та 03.07.2008 року ОСОБА_1 у зв`язку з укладенням та розірванням шлюбу також отримувала паспорт громадянина Російської Федерації серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_4 відповідно.

Після цього 20.03.2020 року раніше виданий позивачу паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 був визнаний недійсним як оформлений із порушенням законодавства.

18.03.2021 року позивачем був отриманий паспорт громадянина Російської Федерації серія та номер НОМЕР_5 .

Також судом установлено, що позивач перебуває у шлюбі з громадянином України ОСОБА_2 .

Має двох малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які є громадянами України.

Зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що термін перебування позивача на території України неодноразово продовжувався за її заявою, а саме 05.07.2021 продовжено до 03.09.2021 року, 03.09.2021 - до 30.11.2021 року, 30.11.2021 року - до 26.02.2022 року, про що маються відмітки в паспорті позивача.

Крім того, 02.09.2021 року позивач звернулася з заявою про надання їй дозволу на імміграцію в Україну.

Як зазначили представники відповідача в судовому засіданні, розгляд цієї заяви триває та складає до одного року.

Крім того, судом установлено, що 12.03.2022 року позивач виїхала за межі України через пункт «Рава-Руська» та повернулася 05.06.2022 року через пункт «Краківець».

Після звернення позивача 30.06.2022 року до Індустріального відділу у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області того ж дня провідним спеціалістом Індустріального відділу у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Артемом Бойко було прийнято рішення, яке затверджено в.о. начальника Індустріального відділу у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Рахматовим В., про її примусове повернення до країни походження або третьої країни.

Згідно з цим рішенням громадянку Російської Федерації ОСОБА_1 зобов?язано покинути територію України у термін до 30.07.2022.

Зазначене рішення мотивоване тим, що ОСОБА_1 порушила правила перебування іноземців на території України та вимоги п. 1, 3 ст. 9, п. 1 ст. 17 Закону України «Про правовий статус іноземця та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи адміністративний позов, суд враховує, що відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, продовження строку їх перебування на території України регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI.

Вказаним законом передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Статтею 9 цього Закону визначено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до статті 17 вказаного Закону іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).

Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

У продовженні строку перебування іноземцю або особі без громадянства може бути відмовлено в разі відсутності для цього підстав та достатнього фінансового забезпечення для покриття витрат, пов`язаних із перебуванням іноземця або особи без громадянства в Україні, або відповідних гарантій від приймаючої сторони.

Продовження строку перебування на території України здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Процедуру продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено Порядком продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 р. № 150.

Згідно з п. 2 Порядку № 150 іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: 1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України; 2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС; 3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року.

Відповідно до п. 5 Порядку №150 строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, паспортні документи або документи, що підтверджують особу без громадянства, яких зареєстровано посадовою особою Держприкордонслужби, продовжується територіальними органами або підрозділами ДМС.

Отже, законність перебування на території України громадян російської федерації та осіб без громадянства обчислюється з урахуванням вимог Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року № 150.

Відповідно до Угоди між Кабінетом Міністрів України і Урядом російської федерації про безвізові поїздки громадян України та російської федерації від 16.01.1997 року, громадяни російської федерації мали право перебувати на території України не більше як 90 днів протягом 180 днів.

Згідно пп. 1 п. 6, п. 7, п. 8 Порядку строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України продовжується у разі, коли вони прибули за короткостроковою візою, а також з держав з безвізовим порядком в`їзду за наявності обґрунтованих підстав (лікування, вагітність чи пологи, догляд за хворим членом родини, оформлення спадщини, подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України, виконання службових обов`язків іноземним кореспондентом або представником іноземного засобу масової інформації тощо) та за умови подання підтверджувальних документів - на період існування таких підстав, але не більш як 180 днів з дати останнього в`їзду в Україну.

Рішення про продовження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України понад встановлені цим Порядком строки приймається керівником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником у разі подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України та наявності підстав, які не дають змоги виїхати з України, відповідно до статті 22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також Головою ДМС або його заступником в інших випадках за умови подання підтверджувальних документів.

Заяви про продовження строку перебування на території України подаються іноземцями та особами без громадянства і приймаючою стороною не раніше ніж за десять та не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення такого строку до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України № 3773-VIіноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (частина 5 статті 26 Закону).

Суд бере до уваги, що позивач є громадянкою Російської Федерації, де неодноразово документувалася паспортом громадянина Російської Федерації.

Виданий позивачу 06.12.2005 року в Україні паспорт визнано оформленим з порушенням законодавства, тобто недійсним.

Строк перебування позивача на території України востаннє був продовжений за її заявою від 29.11.2021 року до 26.02.2022 року.

Відповідно до частини 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Заперечуючи проти адміністративного позову ОСОБА_1 та наполягаючи на правомірності свого рішення, представники відповідача посилалися на те, що позивач перевищала термін перебування в Україні та із заявою про продовження строку перебування в Україні не зверталася.

В свою чергу, позивачем та її представником не було надано жодних доказів звернення до відповідача із заявою про продовження строку перебування на території України, зокрема 24 лютого 2022 року, як наполягала представник у судовому засіданні.

Суд звертає увагу, що у справі відсутні будь-які докази, що позивач протягом встановленого строку, а саме не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення строку її перебування в Україні, тобто до 23 лютого 2022 року, зверталася в установленому порядку з заявою про продовження терміну її перебування на території України.

Доказів її звернення з такою заявою 24 лютого 2022 року суду також надано не було.

Приймаючи рішення про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни, відповідач виходив з того, що остання перевищила термін перебування та ухилилася від виїзду з території України, з заявою про продовження строку перебування на території України не зверталася.

Суд погоджується з вказаним рішення відповідача, оскільки на час прийняття такого рішення строк перебування ОСОБА_1 на території України перевищив 90 днів протягом 180 днів і строк її перебування на території України не був продовжений в установлений порядку і закінчився 26.02.2022 року.

Суд вважає безпідставними посилання позивача на постанову Кабінету Міністрів України № 259 «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції на період установлення на всій території України карантину», а саме, що тимчасово, на період установлення на всій території України карантину та протягом 30 днів з дня його відміни, до іноземців та осіб без громадянства, які порушили законодавство у сфері міграції в частині недотримання ними строку перебування на території України чи оформлення, обміну посвідки на постійне або тимчасове проживання, якщо такі порушення настали в період або внаслідок установлення карантину, не застосовуються заходи адміністративного впливу; іноземці та особи без громадянства, які не змогли виїхати за межі України або в установленому порядку звернутися до територіальних органів/підрозділів Державної міграційної служби із заявою про продовження строку перебування на території України та/або про оформлення, обмін посвідки на постійне або тимчасове проживання у зв`язку із установленням карантину, якщо строк звернення для оформлення таких документів настав у період установлення на всій території України карантину, у строк до 30 днів з дня відміни карантину звертаються в установленому порядку до територіальних органів/підрозділів Державної міграційної служби для продовження строку перебування на території України чи оформлення, обміну посвідки на постійне або тимчасове проживання.

Суд звертає увагу, що постановою КМУ № 757 від 21.07.2021 року були внести зміни до пункту 2 зазначеної постанови Кабінету Міністрів України, який викладено в іншій редакції, якою фактично виключено вищевказані положення.

Крім того, суд звертає увагу, що 21.09.2021 року Законом України «Про внесення зміни до розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», внесено зміни у п.п. 3 п. 2 розділу II «Прикінцеві положення" Закону України № 530-IX. Зокрема, передбачено відновлення перебігу строків надання адміністративних послуг, які були зупинені на період встановлення карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Суд наголошує, що в матеріалах справи відсутні докази, що позивач зверталася до органів Державної міграційної служби України із заявою щодо продовження терміну її перебування на території України.

Таким чином, позивач не реалізувала своє право на продовження строку тимчасового перебування на території України, не вжила заходів щодо продовження строку її перебування на території України, перевищила дозволений термін перебування на території України, чим порушила вимоги міграційного законодавства.

Суд критично ставиться до доводів сторони позивача про те, що позивач зверталася 24 лютого 2022 року з заявою про продовження строку перебування на території України, оскільки вони не підтверджені жодними доказами.

Тим більше, що позивач дії чи бездіяльність відповідача з приводу не реєстрації чи не розгляду її заяви не оскаржувала, достовірно знаючи, що в неї після 26.02.2022 року відсутня в паспорті відмітка про продовження строку перебування на території України.

На переконання суду, той факт, що позивач у вересні 2021 року звернулася із заявою про надання їй дозволу на імміграцію в Україну, не спростовує правомірність рішення відповідача про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни, оскільки на час прийняття такого рішення дозвіл на імміграцію в Україну позивачу не був наданий, термін її перебування на території України не продовжувався в установленому порядку, тому позивач незаконно перебуває на території України. Прийняття в майбутньому рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну може бути підставою для її повернення в Україну, а не залишення на території України понад встановлені строки.

Суд вважає необґрунтованими послання позивача щодо неможливості її примусового повернення до країни походження або третьої країни згідно з частиною 1 статті 31 Закону України № 3773-VI, відповідно до якої іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

В своєму позові позивач посилається лише на те, що повернення на територію країни-агресора - це фактично ризик для життя та здоров`я.

Між тим, суд звертає увагу, що позивач вправі виїхати до будь-якої третьої країни, а не обов`язково до Російської Федерації.

Слід відзначити, що позивач у період з 12.03.2022 - 05.06.2022 року знаходилася поза межами України і не вважала, що їй загрожує будь-яка небезпека чи інші обставини, передбачені ст. 31 вищевказаного Закону.

Сама по собі позиція позивача щодо не підтримання країни-агресора не свідчить про наявність загрози її життю чи здоров`ю, оскільки доказів, що позивач проявляла свою позицію, відкрито засуджувала злочинні дії Російської Федерації чи існуючий у ній режим, за що може переслідуватися в країні походження, у справі немає. Крім того, позивач не вживала заходів до отримання статуту біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту.

Тому її доводи щодо можливої загрози життю та свободі чи її переслідування у разі поверненню до країни походження ґрунтуються лише на припущеннях. Тим більше, позивач вправі виїхати до будь-якої третьої країни, а не лише до Російської Федерації.

Крім того, тривале проживання позивача в Україні, перебування у шлюбі з громадянином України, наявність дітей громадян України, не є правовою підставою для автоматичного залишення її на території України поза межами встановлених строків, оскільки чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України та не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушень міграційного законодавства України.

Слід відзначити, що відповідач не вчиняв жодних протиправних дій, які б були направлені на роз`єднання сім`ї, оспорюване рішення стосується виключно прав та обов`язків позивача, яка порушила законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

За таких обставин суд вважає, що відповідач, приймаючи рішення про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законами та Конституцією України.

Доводи, викладені у позовній заяві, щодо не залучення перекладача під час прийняття відповідачем вищевказаного рішення, не можуть свідчити про протиправність такого рішення, оскільки з матеріалів адміністративної справи вбачається, що ОСОБА_1 тривалий час проживала в Україні та у 2012 році закінчила Дніпропетровський державний аграрний університет і отримала базову вищу освіту, що свідчить про володіння нею української мовою.

Враховуючи наведене, в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 243-246, 271, 288 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Індустріального районного відділу у місті Дніпрі Головного управління ДМС України у Дніпропетровській області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його проголошення чи складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 09 вересня 2022 року.

Суддя Н.Ю. Марченко