Справа № 380/4525/22
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2022-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/4525/22
У Х В А Л А

з питань строку звернення до суду

05 вересня 2022 року зал судових засідань №11
Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гулика А.Г.,

за участю:

секретаря судового засідання Лєбєдєва Д.Ю.,

представника позивача Пітецького В.В.,

представника відповідача Іванейко Я.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові клопотання представника позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду та клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною та скасування вимоги

в с т а н о в и в:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі позивач) до Головного управління ДПС у Львівській області , місце знаходження: 79026, м. Львів, вул.Стрийська, 35 (далі відповідача), у якій позивач просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Львівській області №Ф-6772-52У від 31.01.2021 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 6295,30 грн.

До суду надійшло клопотання представника позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду. Вказане клопотання обґрунтоване тим, що про прийняття оскарженої постанови позивач дізнався лише 19.01.2022 від державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби у м.Львові, який у відповідь на адвокатський запит повідомив про відкриття виконавчого провадження №68077351 на підставі вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6772-52У від 31.01.2021. Відповідач надсилав оскаржену вимогу позивачу за адресою: АДРЕСА_2 . Проте, за вказаною адресою позивач з 2009 року не проживає, що підтверджується штампом у паспорті про зняття його з реєстрації. Натомість, з 2019 року зареєстрованим місцем проживання позивача є АДРЕСА_3 (Центр обліку та нічного перебування бездомних осіб).

До суду надійшло клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду. Вказане клопотання обґрунтоване тим, що позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець. Відповідно, на нього покладається обов`язок з інформування податкового органу про адресу свого місця проживання. Відповідач правомірно скерував оскаржену вимогу за відомою податковому органу адресою позивача: 79005, м.Львів, вул.І.Франка, 37/8. Така вимога 10.07.2021 повернута до відповідача, у зв`язку з завершенням терміну зберігання конверту, тому позивач вважається належним чином повідомленим про прийняття оскарженої вимоги з 10.07.2021. Тому, звернувшись до суду у лютому 2022 року позивач пропустив 10-денний строк для звернення до суду. При цьому, в ході судового розгляду позивач не довів поважності причин пропуску строку звернення до суду.

У судовому засіданні представник позивача клопотання про поновлення строку підтримав повністю, просив суд клопотання задовольнити та поновити пропущений строк звернення. Проти задоволення клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду заперечив.

У судовому засіданні представник відповідача клопотання про залишення позовної заяви без розгляду підтримав повністю, просив суд клопотання задовольнити та залишити позовну заяву без розгляду. Проти задоволення клопотання представника відповідача про поновлення строку звернення до суду заперечив.

Вирішуючи клопотання представників сторін, суд виходив з наступного.

Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого вказаним Кодексом або іншими законами.

В абзаці першому частини другої статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі Закон №2464-VI), як зазначено в його преамбулі, є нормативно-правовим актом, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

За змістом преамбули Закону №2464-VI вказаний Закон може, зокрема, встановлювати особливості адміністративної процедури досудового врегулювання спорів, але не може визначати порядок судового оскарження з порушенням гарантій платника єдиного внеску.

Закон №2464-VI не передбачає застосування обмежувального (присічного) строку в 10 днів для оскарження до суду вимоги про сплату недоїмки з єдиного соціального внеску. Платник єдиного соціального внеску для захисту своїх прав і законних інтересів має право на звернення до суду з позовом про оскарження вимоги у межах гарантованого процесуальним законом строку, встановленого статтею 122 КАС, а не статтею 25 Закону №2464-VI.

Вказана позиція суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 05.03.2021 у справі №640/9172/20.

З огляду на викладене, суд відхиляє доводи представника відповідача про 10-денний строк, який встановлений для судового оскарження вимоги про сплату боргу. Вказане право позивач може реалізувати впродовж 6-місяного строку, передбаченого статею 122 КАС України.

Суд встановив, що позивач оскаржує вимогу Головного управління ДПС у Львівській області №Ф-6772-52 від 31.01.2021 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску.

Відтак шестимісячний строк звернення до суду із позовом про визнання протиправною та скасування вказаної вимоги почав перебіг саме з 31.01.2021.

Натомість позивач звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом лише 22.02.2022, чим не дотримався шестимісячного строку звернення до суду, встановленого в абзаці першому частини другої статті 122 КАС України.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку звернення до суду, позивач посилається на зміну зареєстрованого місця проживання. В той час, як оскаржена постанова направлена відповідачем за попереднім місцем проживання позивача. З приводу цього суд зазначає таке.

Частиною першою статті 4 Закону №2464-VI (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до платників єдиного внеску віднесено, зокрема фізичних осіб - підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування (пункт 4); осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або осіб, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності (пункт 5).

Підпунктами 10, 12 частини другої статті 6 Закону №2464-VI визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний: повідомляти у складі звітності про зміну відомостей, що вносяться до Державного реєстру, про застраховану особу, на користь якої він сплачує єдиний внесок, у десятиденний строк після надходження таких відомостей; виконувати інші вимоги, передбачені цим Законом.

Обов`язки, передбачені частиною другою цієї статті, поширюються на усіх платників єдиного внеску (частина третя статті 6 Закону №2464-VI).

Розділ V Закону №2464-VI визначає особливості та порядок ведення Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - Державний реєстр).

Державний реєстр складається з реєстру страхувальників і реєстру застрахованих осіб (частина друга статті 16 Закону №2464-VI).

Відповідно до частини першої статті 18 Закону №2464-VI джерелами формування Державного реєстру є відомості, що надходять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, та Пенсійного фонду, зокрема, від: державних реєстраторів юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; платників єдиного внеску; застрахованих осіб; центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану, виконавчих органів сільських, селищних, міських (крім міст обласного значення) рад; податкових органів та уповноважених суб`єктів для обліку даних Єдиного державного демографічного реєстру; інших джерел, передбачених законодавством.

Згідно з вимогами пункту 3 частини другої статті 19 Закону №2464-VI до реєстру страхувальників вносяться відомості про місцезнаходження (для юридичної особи) та місце реєстрації місця проживання або місце фактичного проживання (для фізичної особи).

З аналізу наведених норм права слідує, що фізичні особи-підприємці та особи, що здійснюють незалежну професійну діяльність, є платниками єдиного внеску за себе і, відповідно, підлягають внесенню до реєстру страхувальників, в якому обов`язково мають міститись відомості про місце реєстрації місця проживання або місце фактичного проживання (для фізичної особи). Такі відомості можуть бути отримані як від самого платника єдиного внеску, так і від державного реєстратора, органу державної реєстрації актів цивільного стану тощо.

За правилами частини четвертої статті 25 Закону №2464-VI податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів, визначено Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року №449 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 7 травня 2015 року за № 508/26953 (далі - Інструкція №449).

За правилами пункту 4 розділу VІ «Порядок стягнення заборгованості з платників» Інструкції №449 вимога про сплату боргу (недоїмки) у паперовій формі вважається належним чином надісланою (врученою), якщо вона надіслана на адресу (місцезнаходження юридичної особи, місце проживання або останнього відомого місця перебування фізичної особи) платника єдиного внеску рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручена платнику єдиного внеску або його законному чи уповноваженому представникові.

У разі якщо неможливо надіслати (вручити) платнику єдиного внеску вимогу про сплату боргу (недоїмки) поштою у зв`язку з відсутністю його за місцезнаходженням (місцем проживання) (відсутністю службових (посадових) осіб платника єдиного внеску за його місцезнаходженням), відмовою платника єдиного внеску або службових (посадових) осіб платника прийняти вимогу, поверненням поштового відправлення у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання або з інших причин, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення, вимога вважається надісланою (врученою) платнику єдиного внеску у день, зазначений поштовою службою у повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

Відповідно до пункту 7 розділу VII «Фінансові санкції» Інструкції №449 рішення про нарахування пені та застосування штрафів вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено особисто такій фізичній особі або її законному представникові чи надіслано листом на її адресу за місцем проживання або останнім відомим місцем її перебування з повідомленням про вручення.

Якщо платник на день надсилання йому органом доходів і зборів рішення про нарахування пені та застосування штрафів не повідомив в установленому порядку про зміну місцезнаходження (місця проживання), рішення вважається належним чином врученим навіть у разі його повернення як такого, що не знайшло адресата.

З аналізу наведених норм слідує, що надіслання як рішення про нарахування пені та застосування штрафних санкцій, так і вимоги про сплату боргу (недоїмки) здійснюється контролюючим органом за адресою місця проживання чи останнього відомого місця перебування фізичної особи (місцезнаходження - для юридичної особи). При цьому на платника єдиного внеску покладено обов`язок із повідомлення контролюючого органу про зміну ним свого місця проживання (місцезнаходження). У разі виконання платником такого обов`язку є підстави для звільнення його від виконання документів, надісланих податковим органом за неактуальною адресою.

Про застосовність такого підходу свідчить розвиток правового регулювання цього питання, а саме наступні зміни, внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» від 16 січня 2020 року №465-IX (далі - Закон №465-IX) до статті 25 Закону №2464-VI, якими частину четверту зазначеної статті викладено в наступній редакції: «Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена з метою стягнення недоїмки з єдиного внеску у разі його несплати платником у визначені цим Законом строки, надсилається податковим органом платнику в паперовій та/або електронній формі у порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України». Згідно з Прикінцевими положеннями Закону №465-IX ці зміни набрали чинності з 1 липня 2020 року.

Так, за правилами абзацу шостого пункту 42.4 статті 42 ПК України у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

При цьому пунктом 42.3 статті 42 ПК України передбачено, що якщо платник податків у порядку та у строки, визначені статтею 66 цього Кодексу, повідомив контролюючий орган про зміну податкової адреси, він на період з дня державної реєстрації зміни податкової адреси до дня внесення змін до облікових даних такого платника податків звільняється від виконання вимог документів, надісланих йому контролюючим органом за попередньою податковою адресою та в подальшому повернених як таких, що не знайшли адресата.

Таким чином, за загальним правилом невиконання платником єдиного внеску обов`язку щодо повідомлення контролюючого органу про зміну ним місця проживання позбавляє його можливості посилатися у відповідному спорі на обставини невручення йому відповідних документів, якщо буде встановлено, що такі документи були направлені на визначену скаржником при взятті на облік адресу.

Водночас, на переконання суду, такі негативні наслідки не можуть бути поширені на випадок, коли контролюючий орган станом на дату надіслання відповідних документів володіє достовірною інформацією про зміну платником єдиного внеску місця проживання, в тому числі, за наслідками отримання таких відомостей від інших державних органів в порядку обміну інформацією. Це узгоджується і з приписами пункту 4 розділу VІ «Порядок стягнення заборгованості з платників» Інструкції №449, який передбачає направлення вимоги не тільки за місцем проживання, але і за останнім відомим місцем перебування фізичної особи.

Суд зазначає, що органи державної влади повинні уникати проявів надмірного формалізму при реалізації наданих їм повноважень та сприяти іншим учасникам публічних правовідносин у реалізації їх прав, зокрема щодо належного та своєчасного сповіщення про прийняті суб`єктом владних повноважень відносно них рішення.

Враховуючи викладене, за наявності у розпорядженні контролюючого органу достовірних відомостей про актуальне місце проживання (місце перебування) платника єдиного внеску невчинення контролюючим органом дій із надіслання документів також і на таку адресу може бути розцінено судом як поважна причина пропуску строку звернення до суду із відповідним позовом.

Суд встановив, що направлена відповідачем поштова кореспонденція повернулася із зазначенням причини повернення - «за закінченням терміну зберігання». При цьому позивач доводить, що з 12.05.2009 він за адресою: АДРЕСА_2 не проживає, що підтверджується відбитком штампу про зняття з реєстрації у його паспорті. З 2019 року позивач проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Ці обставини, на думку позивача, мали б бути відомі відповідачу.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 18.11.2021 у справі №460/5355/20, вирішуючи питання про поважність наведених позивачем обставин пропуску ним строку звернення до суду, з метою дотримання принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи, закріпленого приписами частини четвертої статті 9 КАС України, судам необхідно з`ясовувати: чи були у розпорядженні відповідача станом на час винесення оскаржених рішень відомості про зміну позивачем зареєстрованого місця проживання внаслідок їх отримання із джерел, зазначених у частині першій статті 18 Закону №2464-VI.

Як вбачається з аналізу картки платника податків ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , наданої відповідачем, у графі «адресні дані платника податків» вказані 2 адреси, а саме: « АДРЕСА_4 » та « АДРЕСА_3 ».

Згідно з даними інформаційно-комунікаційної системи ДПС місце проживання позивача відповідно до даних Державного реєстру фізичних осіб: АДРЕСА_3 , дата внесення інформації про адресні дані 23.11.2019. Вказані обставини підтверджуються відповіддю Управління електронних сервісів ГУ ДПС у Львівській області №330/13-01-12-01-10 від 16.08.2022.

З наведеного вбачається, що на момент прийняття оскарженої вимоги Головного управління ДПС у Львівській області №Ф-6772-52 від 31.01.2021 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування відповідач володів інформацією щодо проживання позивача за двома адресами, проте скерував оскаржену податкову вимогу лише за однією з них.

На підставі аналізу викладених обставин, з урахуванням правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 18.11.2021 у справі №460/5355/20, суд висновує про наявність у розпорядженні контролюючого органу відомостей про актуальне місце проживання (місце перебування) платника єдиного внеску та невчинення контролюючим органом дій із надіслання документів також і на таку адресу. Суд розцінює вказану обставину як неналежне інформування позивача про прийняття оскарженої вимоги Головного управління ДПС у Львівській області №Ф-6772-52 від 31.01.2021 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску. А відтак, суд погоджується з доводами представника позивача про те, що позивач дізнався про прийняття оскарженої постанови лише 19.01.2022.

З позовної заяви вбачається, що така надіслана до суду з використанням системи «Електронний суд» 22.02.2022, тобто з дотриманням шестимісячного строку звернення до суду.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 підкреслив значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді. У цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначав, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визначено, що положення частини другої статті 124 Конституції України стосовно поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України Про судоустрій і статус суддів встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Ілхан проти Туреччини" зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (Ilhan v. Turkey №22277/93).

Відтак, з метою забезпечення принципу правової визначеності та запобігання порушенню принципу верховенства права суди повинні досліджувати дотримання строку звернення до суду, причини його пропуску та послідовно застосовувати відповідні правові наслідки його спливу.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що строк звернення до суду позивач не пропустив, а тому у задоволенні клопотання представника позивача про поновлення такого необхідно відмовити повністю. У зв`язку з викладеним, суд дійшов висновку про необґрунтованість клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, а тому у його задоволенні також необхідно відмовити повністю.

Керуючись статтями 122, 243, 248 КАС України, суд

у х в а л и в :

у задоволенні клопотання представника позивача про поновлення пропущеного строку на звернення до суду відмовити повністю.

У задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду відмовити повністю.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення та окремо не оскаржується. Заперечення на ухвалу суду може бути включено до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийнятого за результатами розгляду справи.

Повна ухвала суду складена 12 вересня 2022 року.

Суддя А.Г. Гулик