Справа № 400/3972/22
Суддя: Ярощук В.Г.
Дата ухвалення: 2022-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2022 р. № 400/3972/22
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Ярощука В.Г., розглянувши у письмовому проваджені матеріали заяви про забезпечення позову в адміністративній справі

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідача:Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), пр-т Миру, 46/1, м. Миколаїв, 54056,

про:визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

31 серпня 2022 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - відповідач) про:

визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не зняття арешту з майна позивача, накладеного у межах виконавчого провадження № 53924330;

зобов`язання відповідача зняти арешт, який було накладено на все майно позивача у межах виконавчого провадження № 53924330.

Позов обґрунтовано позивачем тим, що на момент виникнення спірних правовідносин відповідач повинен був зняти арешт, який був накладений на все майно позивача, при поверненні стягувачу виконавчого документа у виконавчому провадженні № 53924330, але цього не зробив, чим допустив протиправну бездіяльність.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 02.09.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, встановлених статтями 268-273 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) щодо розгляду термінових прав. Цією ухвалою також постановлено призначити судове засідання на 12.09.2022 та провести його без виклику сторін (у письмовому провадженні). Суд встановив відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву та подання витребуваних судом доказів до 08.09.2022.

08.09.2022 через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечив проти позову і просив у його задоволенні відмовити повністю. Відзив аргументовано тим, що:

позивачем заявлені вимоги щодо зняття арешту, накладеного на все майно боржника, але такий арешт накладено тільки однією постановою - постановою про арешт майна боржника від 22.01.2020; тому посилання в позовній заяві з такими вимогами на інші зазначені позивачем постанови є необґрунтованими і надуманими;

норми чинного законодавства не містять в собі обов`язку державного виконавця припинити заходи примусового характеру у випадку повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження»;

станом на 08.09.2022 на рахунок відповідача не надходили суми коштів, стягнених з боржника, необхідні для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження за завершеним виконавчим провадженням, що є підставою для зняття виконавцем арешту з майна боржника.

Витребуванні відповідно до ухвали Миколаївського окружного адміністративного суду від 02.09.2022 копії матеріалів виконавчого провадження № 53924330 відповідач суду не надав з поважних причин. Так, у зв`язку із значною інтенсивністю воєнних (бойових) дій, що проводяться у місті Миколаєві з 24.02.2022 по сьогоднішній день, у відповідача запроваджено дистанційну роботу. Оскільки зазначене виконавче провадження є завершеним, матеріали провадження зберігаються в архіві на території міста Миколаєва, доступ до якого тимчасово відсутній.

Тому суд вирішив справу за наявними матеріалами.

Розглянувши позовну заяву, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

12.05.2017 до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшла заява Одеської митниці ДФС про примусове виконання постанови Одеської митниці ДФС від 25.01.2017 № 0951/50000/16 щодо стягнення з позивача штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів, що на день вчинення порушення становить 689706,18 гривні.

15.05.2017 заступником начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 53924330.

22.01.2020 заступником начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винесено постанову про арешт майна боржника.

28.01.2020 заступником начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винесено постанову про арешт коштів боржника, що містяться на рахунках у банках.

29.05.2020 головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

11.02.2021 заступником начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винесено постанову про передачу виконавчого провадження № 53924330 до відповідача.

25.02.2021 головним державним виконавцем відповідача винесено постанову про прийняття виконавчого провадження № 53924330 для подальшого його виконання в примусовому порядку.

17.03.2021 головним державним виконавцем відповідача винесено постанову про арешт коштів боржника, згідно з якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику.

25.05.2021 головним державним виконавцем відповідача винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувача на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Згідно із вищезазначеною постановою виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 28.08.2021.

Відповідно до Інформації про виконавче провадження № 53924330 від 04.02.2022 постанова Одеської митниці ДФС від 25.01.2017 № 0951/50000/16 щодо стягнення з позивача штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів повністю невиконана.

04.08.2022 позивач звернувся до відповідача із заявою про скасування арешту майна та коштів боржника по виконавчому провадженні № 53924330.

Листом-відповіддю від 10.08.2022 № 6960 на звернення позивача від 04.08.2022 відповідач повідомив, що станом на 10.08.2022 на його рахунок не надходили суми коштів, стягнення з боржника, необхідні для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження за завершеним виконавчим провадженням, що є підставою для зняття виконавцем арешту з майна боржника. Зі змісту цього листа слідує, що відповідач відмовився знімати арешт з майна і коштів позивача, посилаючись на відсутність для цього правових підстав.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача щодо незняття арешту з майна і коштів протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходив з такого.

Відповідно до частити другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першої стаття 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним (частина третя статті 41 Основного Закону України).

Статтею 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 2/0301/806/11.

Відтак суд прийшов до висновку, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння майном.

Згідно з частиною першою статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Відповідно до абзацу першого статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусової реалізації.

Таким чином, грошові кошти, заробітна плата, пенсії тощо є майном в розумінні ЦК України і Закону України «Про виконавче провадження», хоча Законом України «Про виконавче провадження» і передбачено особливості звернення на деякі види майна боржника, зокрема та не виключно, на кошти і доходи боржників.

З огляду на зазначене вище суд прийшов до висновку, що твердження відповідача про те, що постанови державного виконавця у виконавчому провадженні № 53924330 від 28.01.2020, від 29.05.2020 та від 17.03.2020 ніяким чином не призвели до накладання арешту на все майно боржника, є необґрунтованими. При цьому суд врахував, що предметом позову є зняття арешту на все майно позивача, який не можливо зняти, не знявши арешт на частину його майна (його коштів, доходів).

Що стосується відсутності (наявності) правових підстав припинити заходи примусового характеру у випадку повернення виконавчого документа стягувачу суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Згідно з частиною п`ятою статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Згідно з абзацом першим пункту 22 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2832/5), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

З вищенаведеного слідує, що незняття виконавцем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачу є протиправною бездіяльністю виконавця і порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання виконавця зняти арешт з майна боржника.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.03.2020 у справі №817/928/17.

Суд встановив, що 25.05.2021 головним державним виконавцем відповідача винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Згідно із вищезазначеною постановою виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 28.08.2021.

Стягувач відповідний виконавчий документ до 28.08.2021 повторно не пред`явив.

04.08.2022, тобто більш ніж через 11 місяців після закінчення строку для пред`явлення виконавчого документа, позивач звернувся до відповідача із заявою про скасування арешту майна (коштів) боржника у виконавчому провадженні № 53924330.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідач повинен був зняти арешт з майна (коштів) боржника на підставі заяви позивача від 04.08.2022 про скасування арешту майна (коштів) боржника у виконавчому провадженні № 53924330, оскільки наявність протягом тривалого часу (майже один рік) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння майном.

Тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 139 КАС України при задоволенні Позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» як особа з інвалідністю ІІ групи і не поніс документально підтверджених судових витрат, пов`язаних з розглядом цієї справи в суді, а тому розподіл судових витрат у порядку статті 139 КАС України не здійснюється.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 241-246, 255, 271, 287, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (пр-т Миру, 46/1, м. Миколаїв, 54056; ) задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арешту з майна ОСОБА_1 , накладеного у межах виконавчого провадження № 53924330.

3. Зобов`язати відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт, який було накладено на все майно ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) постановами державного виконавця від 22.01.2020, від 28.01.2020, від 29.05.2020 та від 17.03.2021 у виконавчому провадженні № 53924330.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

5. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.Г.Ярощук

Рішення складено в повному обсязі 12 вересня 2022 року