Справа № 260/1435/22
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2022-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

19 серпня 2022 року м. Ужгород№ 260/1435/22

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Луцович М.М.

при секретарі судових засідань Полянич В.І.

та осіб, що беруть участь у справі:

представника позивача - Аннишинець М.В.;

представника відповідача - Фурт С.Р.;

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 29 грудня 2021 року позивачеві, якому виповнилося 58 років, було встановлено інвалідність третьої групи. Після встановлення інвалідності, 03.02.2022 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області з відповідною заявою про призначення пенсії по інвалідності. Однак, листом від 18.03.2022 року за № 0700-0212-8/9773 відповідач повідомив позивача про прийняття ним рішення про відмову в призначенні пенсії по інвалідності. Позивач з діями відповідача щодо розрахунку стажу, зокрема, з не врахуванням в страховий стаж повного стажу роботи в колгоспі ім. Калініна, періодів роботи в КСП «Велятино» (СТОВ «Велятино») не погоджується повністю та вважаючи протиправною відмову відповідача в призначенні пенсії по інвалідності з 29.12.2021 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, з мотивів викладених в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, з мотивів викладених у відзиві на позов, вказавши, на те що рішенням відповідача №84 від 09.02.2022 р. позивачеві відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності, оскільки, страховий стаж роботи становить 10 років 11 місяців (з необхідних 14 років), що є недостатнім для призначення пенсії відповідно до п. 1 ст. 32 Закону України "Про загальнообов`язкове Державне пенсійне страхування". Представник відповідача зазначила, що до страхового стажу роботи позивача враховано період роботи, зокрема: у колгоспі ім. Калініна з 01.07.1984 р. по 31.12.1990 р., за фактичною тривалістю, оскільки згідно довідки від 20.01.2022 року № 07-04/124 у протоколах засідання правління та протоколів загальних зборів по колгоспу ім. Калініна дані про прийом ОСОБА_1 в члени колгоспу відсутні; з 01.07.1996 р. по 31.05.1999 р., згідно довідки № 07-04/122 від 20.01.2022 року, оскільки відповідно до довідки від 20.01.2022 року № 07-04/125 колгосп ім. Калініна реорганізовано в КСП «Велятино» від 16 червня 1992 року, а тому період роботи після перейменування в КСП зараховується до стажу роботи на підставі записів у трудовій книжці з урахуванням наказів про прийняття та звільнення. Однак, запис за даний період у трудовій книжці позивача не відповідає вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним Наказом Міністерства праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 р., а саме: запис про звільнення з роботи не завірений підписом уповноваженої особи; на титульній сторінці не зазначена повна дата народження, власника трудової книжки, а лише рік народження. З огляду на зазначене, представник відповідача вказує, що період роботи в КСП «Велятино» потребує підтвердження уточнюючою довідкою про стаж роботи. Враховуючи зазначене, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 29 грудня 2021 року позивачеві встановлено інвалідність третьої групи, що підтверджується довідкою № 1598 від 29.12.2021 року до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААБ № 386022 (а.с. 17).

На час встановлення інвалідності позивачеві, ІНФОРМАЦІЯ_1 , виповнилося 58 років (а.с. 13-15).

Після встановлення інвалідності, позивач 03.02.2022 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області із заявою про призначення йому пенсії по інвалідності.

Як підтверджується наявною в матеріалах справи копією пенсійної справи (відмовного матеріалу), до заяви про призначення пенсії по інвалідності від 03.02.2022 року позивач надавав до відповідача: трудову книжку серії НОМЕР_1 ; довідку про проходження військової служби; архівну довідку про членство та роботу в колгоспі від 20.01.2022 року; архівну довідку про заробітну плату для обчислення пенсії від 20.01.2022 року; архівну довідку про реорганізацію; архівну довідку про вивільнення працівників.

Однак, згідно листа від 18.03.2022 року за № 0700-0212-8/9773 відповідач повідомив позивача про прийняте рішення №84 від 09.02.2022 року щодо відмови в призначенні пенсії по інвалідності (а.с. 18).

Відповідно до листа від 18.03.2022 року за № 0700-0212-8/9773 відповідач повідомив позивача, що для осіб з інвалідністю 3 групи від 56 років до досягнення особою 59 років включно необхідно мати 14 років страхового стажу, а згідно наданих позивачем документів загальних страховий стаж такого становить 10 років 11 місяців 0 днів (а.с. 18).

Згідно листа від 18.03.2022 року за № 0700-0212-8/9773 відповідач вказав, що попередньо до страхового стажу роботи позивача враховано період роботи:

- у колгоспі ім. Калініна з 01.07.1984 р. по 31.12.1990 р., однак згідно довідки від 20.01.2022 року № 07-04/124 у протоколах засідання правління та протоколів загальних зборів по колгоспу ім. Калініна даних про прийом позивача в члени колгоспу не виявлено. Тому до стажу можливо врахувати лише період роботи в колгоспі з 01.07.1984 р. по 31.12.1990 р. за фактичною тривалістю;

- з 01.07.1996 р. по 31.05.1999 р., згідно довідки № 07-04/122 від 20.01.2022 року, однак відповідно до довідки від 20.01.2022 року № 07-04/125 колгосп ім. Калініна реорганізовано в КСП «Велятино» від 16 червня 1992 року, а тому період роботи після перейменування в КСП зараховується до стажу роботи на підставі записів у трудовій книжці з урахуванням наказів про прийняття та звільнення. Про те, запис за даний період у трудовій книжці не відповідає вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним Наказом Міністерства праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 р., а саме: 1) запис про звільнення з роботи не завірений підписом уповноваженої особи; 2) на титульній сторінці не зазначена повна дата народження, власника трудової книжки, а лише рік народження. Тому період роботи в КСП «Велятино» потребує підтвердження уточнюючою довідкою про стаж роботи (а.с. 18-19).

Так, відповідач повідомив позивача, що в разі надання уточнюючих довідок за вищезазначений період, при повторному зверненні, страховий стаж буде переглянутий та додатково враховано період з 01.07.2001 р. по 03.07.2001 р., згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК -5 (а.с. 18, зворотній бік).

Не погоджуючись з діями відповідача щодо не врахування до страхового стажу повністю періодів роботи в колгоспі імені Калініна з 01.07.1980 року по 31.10.1981 року, з 01.01.1984 року по 31.12.1990 року та в КСП «Велятино» (СТОВ «Велятино») з 15.04.1996 року по 31.03.2003 року позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Питання виникнення та реалізації права громадян на пенсійне забезпечення врегульоване положеннями Законів України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 р. (далі - Закон №1788) та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-1V (далі - Закон №1058).

Згідно ч. 2 ст. 24 Закону №1058 страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону №1058 визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно ст. 56 Закону №1788, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Відповідно до ст. 48 КЗпП України основним документом про трудову діяльність працівника є трудова книжка. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів.

Статтею 62 Закону №1788 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Вказане кореспондується з положеннями постанови Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 р. №310 «Про трудові книжки колгоспників» (далі - Постанова №310).

Згідно п. 5 Постанови № 310 в трудову книжку колгоспника вносяться, в тому числі, відомості про трудову участь, а саме, прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в суспільному господарстві, його виконання.

З огляду на зазначене, норми чинного законодавства передбачають необхідність врахування при обчисленні страхового стажу особи, що була членом колгоспу, виконання мінімуму трудової участі в громадському господарстві.

Як вбачається із трудової книжки позивача НОМЕР_2 (копія такої наявна в матеріалах справи), згідно запису № 1 позивач був прийнятий в члени колгоспу ім. Калініна с. Велятино Хустського району з 01.07.1980 року, згідно наказу №6 від 28.06.1980 р. (а.с. 19).

Згідно запису № 2 трудової книжки позивач 31.01.1991 року був виключений з членів колгоспу та звільнений з роботи за власним бажанням, згідно наказу №1 від 31.01.1991 року (а.с. 19).

Суд констатує, що вище вказані записи за №1 та №2 в трудовій книжці виконані акуратно, чітко та розбірливо, не містять жодних виправлень, засвідчені відповідним підписом та печаткою колгоспу ім. Калініна, де працював позивач.

Щодо відсутності у трудовій книжці позивача записів про виробіток трудового мінімуму за період з липня 1980 року до 30.12.1990 року, то суд зауважує, що такі відомості містяться в довідці № 07-04/122 від 20.01.2022 року, виданій архівним відділом Хустської районної державної адміністрації (а.с. 20).

Зокрема, з даної довідки № 07-04/122 від 20.01.2022 року вбачається, що позивач виконав мінімум трудової участі в колгоспі ім. Калініна в період з 01.07.1980 року по 31.12.1980 року, з 01.01.1981 року по 31.10.1981 року та в період з 01.01.1984 року по 31.12.1990 року, що в цілому складає понад 8 років.

Згідно наявної у матеріалах справи довідки № 07-04/123 від 20.01.2022 року, виданої архівним відділом Хустської районної державної адміністрації, підтверджується, що за виконану в колгоспі ім. Калініна роботу, позивачеві нараховувалась та виплачувалась заробітна плата, що є належним доказом виконання позивачем трудових обов`язків в колгоспі ім. Калініна (а.с. 21).

Враховуючи вище викладене, суд приходить висновку, що факт роботи позивача в колгоспі ім. Калініна за період з 01.07.1980 року по 31.10.1981 року та в період з 01.01.1984 року по 31.12.1990 року підтверджується належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим даний період підлягає врахуванню повністю до страхового стажу позивача.

З огляду на вище викладене, суд приходить висновку, що відповідач протиправно не зарахував до страхового стажу позивача в повному обсязі періоди роботи в колгоспі ім. Калініна з 01.07.1980 року по 31.10.1981 року та з 01.01.1984 року по 30.06.1984 року, а зараховано лише за фактичною тривалістю до страхового стажу періоди роботи в колгоспі ім. Калініна з 01.07.1984 р. по 31.12.1990 року.

Також відповідачем не зараховано в повному обсязі до страхового стажу позивача період його роботи в КСП «Велятино» з 15.04.1996 року по 31.03.2003 року згідно трудової книжки НОМЕР_2 , про що відповідач вказав у листі від 18.03.2022 року № 0700-0212-8/9773 (а.с. 18).

Так, згідно із записом № 3 трудової книжки позивач був прийнятий 15.04.1996 року на роботу робочим ферми в КСП «Велятино», згідно наказу №3 від 19.04.1996 року (а.с. 19).

Відповідно до запису №4 трудової книжки позивач був звільнений 31.03.2003 року за власним бажанням з КСП «Велятино» (СТ «Велятино»), згідно наказу №19 від 31.03.2003 року (а.с. 19).

Як підтверджується наявною у матеріалах справи довідкою № 07-04/121 від 20.01.2022 року, виданою архівним відділом Хустської районної державної адміністрації: «Згідно наказу № 19 по СТ «Велятино» від 31 березня 2003 року було звільнено всіх працівників за власним бажанням у зв`язку з переходом на договірну систему роботи» (а.с. 22).

У відповідності до довідки виданої архівним відділом Хустської районної державної адміністрації, КСП «Велятино» утворилося шляхом реорганізації колгоспу імені Калініна згідно протоколу № 2 правління колгоспу ім. Калініна від 16 червня 1992 року (а.с. 23).

Згідно протоколу № 1 установчих зборів СТОВ «Велятино» від 22 лютого 2000 року КСП « Велятино» реорганізовано в СТОВ «Велятино» (а.с. 23).

Крім того, суд зауважує, що підтвердженням того, що позивач був звільнений 31.03.2003 року з роботи саме з СТОВ «Велятино» є печатка даного товариства в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_2 (а.с. 19).

Право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки, оскільки на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в численних постановах, зокрема в постанові від 21.02.2018 року у справі №687/975/17.

Враховуючи вище викладене, суд приходить висновку, що у відповідача відсутні підстави для виключення зі стажу роботи позивача вище вказаних періодів роботи в колгоспі ім. Калініна та КСП «Велятино» (СТОВ «Велятино») за наявності трудової книжки та вище зазначених довідок, оскільки працівник не може відповідати за те чи інше оформлення довідок на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Згідно п. 3 постанови Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до п. 18 Постанови Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 р. «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Отже, згідно п. 18 Постанови Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 р., відповідач мав можливість опитати свідків, які знають заявника по спільній з ним роботі в колгоспі ім. Калініна. Натомість, відповідач цього не зробив, доказів протилежного відповідач до суду не надав.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

В матеріалах справи наявні заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які проживають в селі Велятино Хустського району та підтверджують те, що позивач дійсно працював в КСП «Велятино», в подальшому реорганізоване в СТОВ «Велятино» (а.с. 25-36).

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є саме відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Відповідач виносячи оскаржуване рішення не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі №754/14898/15-а.

З урахуванням зазначеного, на підставі встановлених в судовому засіданні фактів та обставин, суд дійшов до висновку, що відповідач протиправно не врахував з 29.12.2021 року - дати встановлення групи інвалідності позивача у страховий стаж ОСОБА_1 повністю періодів його роботи в колгоспі імені Калініна з 01.07.1980 року по 31.10.1981 року, з 01.01.1984 року по 31.12.1990 року та в КСП «Велятино», що реорганізоване в СТОВ «Велятино» з 15.04.1996 року по 31.03.2003 року.

Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною першою статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Аналогічна позиція стосовно обов`язку доказування була висловлена Європейським судом з прав людини у пункті 36 справи «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), від 01 липня 2003 року №37801/97, в якому він зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення).

За наведених обставин, позовні вимоги підтверджені належними та допустимими доказами та підлягають до задоволення.

У відповідності до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача слід стягнути суму сплаченого судового збору у розмірі 992,40 грн.

Керуючись ст. 241, ч. 3 ст. 243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (пл. Народна, буд. 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88008, ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області щодо не врахування до страхового стажу ОСОБА_1 повністю періодів його роботи в колгоспі імені Калініна з 01.07.1980 року по 31.10.1981 року, з 01.01.1984 року по 31.12.1990 року та в КСП «Велятино», що реорганізоване в СТОВ «Велятино» з 15.04.1996 року по 31.03.2003 року.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області врахувати у страховий стаж ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) періоди його роботи в колгоспі імені Калініна з 01.07.1980 року по 31.10.1981 року, з 01.01.1984 року по 31.12.1990 року, в КСП «Велятино» (СТОВ «Велятино») з 15.04.1996 року по 31.03.2003 року повністю та прийняти відповідне рішення щодо призначення пенсії ОСОБА_1 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 992,40 (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 копійок) грн.

5. Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду в строки визначені ст. 295 КАС України. Рішення суду набирає законної сили в порядку визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя М.М. Луцович

Відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України рішення суду у повному обсязі складено та підписано 24.08.2022 року.