Справа № 640/1196/20
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2022-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2022 року м. Київ № 640/1196/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Вищого господарського суду України,

Державної казначейської служби України

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Вищого господарського суду України, Державної казначейської служби України, в якому просить: визнати порушення державою Україна в особі Вищого господарського суду України права ОСОБА_1 на отримання суддівської винагороди у період з 01 січня 2014 року по 19 липня 2018 року в сумі 1 782 675,66 грн внаслідок застосування норм Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI, які визнані рішенням Конституційного Суду України №11-р/2018 від 04 грудня 2018 року неконституційними; стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 782 675,66 грн майнової шкоди у вигляді недоотриманої суддівської винагороди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідно до резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року -12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат. Крім того визначено, що судді, які не здійснюють правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді, мають право на отримання доплат до посадового окладу. Таким чином позивач вважає, що станом на 01 січня 2014 року він мав отримувати посадовий оклад у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, а з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат помножений на 1,2. Крім того він, позивач, мав право на доплату за вислугу років у розмірі 60% посадового окладу, яка згідно з наказом голови Вищого господарського суду України від 04 вересня 2015 року №320-к збільшилась до 70% з 16 вересня 2015 року. Проте, Вишим господарським судом України у 2014, 2015 та 2016 роках здійснювалось нарахування та виплата позивачу посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат та з відповідної суми посадового окладу надбавки за вислугу років, відповідно до положень Закону України №2453-VI, визнаного неконституційним.

Також позивач вказує, що посилаючись на положення абзаца другого пункту 3 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 №1774-VIII (із змінами, внесеними згідно із Законом України від 15 травня 2018 року №2415-VIII), Вищий господарський суд України у 2017 та 2018 роках проводив нарахування та виплати йому, позивачу, посадового окладу у розмірі 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на 1 січня календарного року. Крім того, відповідно до положень частини десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року N 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII, які визнані такими, що не відповідають Конституції України, з січня по липень 2018 року позивачу не проводилось нарахування та виплата надбавки.

Зазначенні нарахування і виплати проводилися судом згідно з нормами Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року N 2453-VI, які в подальшому визнані неконституційними.

Така поведінка Вищого господарського суду України, на думку позивача, порушувала його право на отримання суддівської винагороди в розмірі, визначеному Законом, який відповідає Конституції України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог у відзиві на позов представник Вищого господарського суду України вказує, що пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 №1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року. З прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 №1774-VIII в Україні було змінено підхід щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини не лише при визначенні посадових окладів, а й щодо розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата.

Після ухвалення рішення Конституційного Суду України № 11 -р/2018 від 04 грудня 2018 року частина третя статті 133 Закону N2453-VI викладена у первинній редакції: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".

Нормативним доповненням до зазначеної статті є відповідні законодавчі положення, зокрема пункт 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1774-VIII, яким установлено, що мінімальна заробітна плата (3200 грн.) після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

На підставі Рішення Конституційного Суду України та з урахуванням положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 №1774-VIII наказом Вищого господарського суду України від 11 грудня 2018 року № 303-к внесено зміни до штатного розпису Вищого господарського суду України.

Таким чином, позивачу у період з 01 січня 2014 року по 19 липня 2018 року Вищим господарським судом України здійснювались нарахування та виплата суддівської винагороди у повній відповідності до норм чинного законодавства, що на думку представника Вищого господарського суду України спростовує твердження позивача стосовно порушення Вищим господарським судом України його права на отримання суддівської винагороди у визначеному законом розмірі.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог у відзиві на позов представник Державної казначейської служби України вказує, що Державна казначейська служба України не має та не мала жодних правовідносин з позивачем, отже не порушувало його прав та інтересів. Крім того, представник Державної казначейської служби України зауважує, що нарахування Вищим господарським судом України позивачу суддівської винагороди у ймовірно меншому розмірі мало місце у період з 01 січня 2014 року по 17 липня 2018 року, тобто до прийняття Конституційним Судом України рішення № 11-р/2018 від 04 грудня 2018 року.

У відповіді на відзив позивач наголошує, що відповідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018 положення частини третьої, десятої статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI, які визнанні неконституційними, дійсно втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Саме у зв`язку з визнанням неконституційним зазначених норм Законів, позивач просить суд стягнути з держави (Державного бюджету України) матеріальну шкоду у сумі та за період, котрі вказані позивачем у позовній заяві.

У запереченнях на відповідь на відзив представник Вищого господарського суду України зауважує, що даний спір є спором щодо проходження публічної служби, який виник у зв`язку із виплатою позивачу суддівської винагороди у меншому розмірі, ніж він, позивач, сподівався.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києві від 10 березня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

В судове засідання 24 березня 2020 року жодна зі сторін не з`явились, хоча і були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у судовому засіданні 24 березня 2020 року судом, згідно з частиною 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що наказом від 08 квітня 2008 року №228-к відповідно до постанови Верховної Ради України від 20 березня 2008 року ОСОБА_1 зарахований на посаду судді Вищого господарського суду України з посадовим окладом, передбаченим штатним розписом.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 03 липня 2018 року №2122/0/15-18 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Вищого господарського суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Наказом Вищого господарського суду України від 17 липня 2018 року №200-к з 19 липня 2018 року ОСОБА_1 відраховано зі штату Вищого господарського суду України .

Отже, ОСОБА_1 перебував на посаді судді Вищого господарського суду України з 08 квітня 2008 року по 19 липня 2018 року та отримував суддівську винагороду.

Так, з липня 2010 року суддівська винагорода регулювалась статтею 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VІ (далі - Закон № 2435). Даною статтею у її первинній редакції було передбачено порядок визначення суддівської винагороди, яка складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Згідно з частиною 3 цієї статті у її первинній редакції, посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

В подальшому змінами, внесеними Законом України "Про внесення зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 19 грудня 2013 року № 716-VII (далі - Закон № 716), посадовий оклад судді місцевого суду встановлювався у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджувався поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Тобто Законом №716 виключено положення, яке з 1 січня 2014 року встановлювало посадовий оклад судді місцевого суду в розмірі 12 мінімальних заробітних плат.

Згідно із Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року № 76-VІІІ (далі - Закон №76) з частини третьої статті 129 Закону № 2453 виключено положення, яке з 1 січня 2015 року встановлювало посадовий оклад судді місцевого суду в розмірі 15 мінімальних заробітних плат. Тобто оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат, а відтак значно зменшено розмір суддівської винагороди в цілому.

Посадовий оклад судді місцевого суду в розмірі 10 мінімальних заробітних плат було закріплено і в частині третій статті 133 Закону № 2453 (якою стала попередня стаття 129 Закону № 2453) після викладення його у новій редакції Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII (далі - Закон № 192).

Рішенням Конституційного Суду України № 11-р/2018 від 04 грудня 2018 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-УІ у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII щодо обмеження розміру посадового окладу судді 10-ма мінімальними заробітними платами. Визначено, що це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року -15 мінімальних заробітних плат".

Разом з тим, пунктом 3 резолютивної частини згадуваного рішення Конституційного Суду України зазначено, що положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VІ, які визнані неконституційними даним рішенням Конституційного Суду України, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

З наведеного слідує, що нарахування суддівської винагороди відповідно до вказаного рішення повинно здійснюватися з 04 грудня 2018 року.

Дана позиція суду узгоджується з постановою Верховного Суду від 16 квітня 2019 року по справі № 318/2132/14-а (2а/318/97/2014) (адміністративне провадження № К/9901/53017/18).

Відповідно до статті 91 Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Частиною 2 статті 152 Конституції України і частиною 1 статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» визначено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Отже, визнання неконституційними певних положень чинного законодавства в подальшому, не може мати наслідком визнання протиправними дій/рішень, які були вчинені/прийняті до визнання таких норм неконституційними.

Відповідно до статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Отже, зазначені положення Конституції України, як норми прямої дії, прямо передбачають як можливість виправлення помилок, допущених при ухваленні законів, у спосіб визнання таких законів неконституційними повністю чи в окремій частині, так і право особи на компенсацію матеріальної чи моральної шкоди, яка заподіяна фізичній чи юридичній особі актом, який визнаний неконституційним.

Суд враховує, що у заявленому позові позивач посилається як на норми Основного закону (частина 3 статті 152 Конституції України), так і на положення Цивільного кодексу України (статті 1175).

Відповідно до статті 1175 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивач, шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Тобто, вказаної нормою права передбачено підстави відшкодування шкоди, у тому числі, державою, у випадку прийняття державним органом нормативно-правового акту, в результаті чого особі завдано шкоду.

Частиною 1 статті 167 Цивільного кодексу України передбачено, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Згідно зі статтею 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до частини 4 статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції.

У Рішенні Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року у справі №1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) визначено, що шкода, завдана незаконними діями державних органів, відшкодовується за рахунок державного бюджету.

Згідно зі статтею 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Пунктом 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України установлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету:

1) рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання;

Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

2) відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо для відшкодування такої шкоди необхідні додаткові кошти понад обсяг бюджетних призначень, в установленому законодавством порядку подаються відповідні пропозиції щодо внесення змін до закону про Державний бюджет України (рішення про місцевий бюджет) та/або виділення коштів з резервного фонду державного бюджету (місцевого бюджету).

Виходячи з наведених норм, а також затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №845 від 03 серпня 2011 року «Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

Отже, у спірних правовідносинах саме держава є боржником у зобов`язанні зі сплати коштів Державного бюджету України.

Саме у зв`язку з визнанням неконституційним цього акта позивач і просить суд стягнути з держави (Державного бюджету України) матеріальну шкоду у сумі та за період, який зазначений ним у позовній заяві.

При цьому, суд враховує також правову позицію Конституційного Суду України, яка викладена у його Рішенні від 30 травня 2001 року у справі № 7-рп/2001, де він, зокрема, зазначає: Конституція України закріпила принцип відповідальності держави перед людиною за свою діяльність, який проявляється передусім у конституційному визначенні обов`язків держави (статті 3, 16, 22). Така відповідальність не зводиться лише до політичної чи моральної відповідальності публічної влади перед суспільством, а має певні ознаки юридичної відповідальності як застосування заходів публічно-правового (в даному випадку - конституційно-правового або міжнародно-правового) характеру до держави та її органів за невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків. Зокрема стаття 152 Конституції України зобов`язує державу відшкодувати матеріальну чи моральну шкоду, завдану фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що «…у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб…».

Тобто, виходячи з принципу «належного урядування», державні органи зобов`язані діяти в належний спосіб, а держава не повинна отримувати вигоду у вигляді безпідставної відмови в відшкодуванні матеріальної шкоди та виправляти допущені органами державної влади помилки за рахунок приватної особи, яка діяла добросовісно.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Зубко та інші проти України» від 26 квітня 2006 року Суд констатував, що неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати, є несумісною з потребою їх здатності виконувати свої професійні функції неупереджено, щоб не зазнавати тиску і впливу на поведінку. Неспроможність держави гарантувати адекватну та своєчасну виплату винагороди національним суддям та невизначеність, у якій вони залишаються, порушує справедливий баланс, що має виникнути між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права заявників на мирне володіння своїм майном.

Невиконання обов`язку з боку держави проводити відповідні виплати, які законодавчо встановлені, становить порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а саме: позбавлення майна на умовах, що не встановлені Законом.

З урахуванням наведеного, суд вбачає наявним підстави для задоволення позову в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 1782675,66 (один мільйон сімсот вісімдесят дві тисячі шістсот сімдесят п`ять грн. 66 коп.) майнової шкоди.

Так, Європейський суд з прав людини у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України" (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

В даному випадку, стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1782675,66 грн майнової шкоди у вигляді недоотриманої суддівської винагороди, завданої законом, що визнаний неконституційним є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений, та є належним способом захисту порушеного права.

В зв`язку із зазначеним, в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивач надав належні та допустимі докази в обґрунтування заявлених ним позовних вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди, в той час як відповідачі, як суб`єкти владних повноважень, покладений на них обов`язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконали, а тому, беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, отже суд не вбачає підстав для розподілу судових витрат.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 1 782 675,66 (один мільйон сімсот вісімдесят дві тисячі шістсот сімдесят п`ять грн. 66 коп.) майнової шкоди.

В задоволенні решти позовним вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко