Справа № 120/16390/21-а
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2022-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/16390/21-а

Головуючий у 1-й інстанції: Заброцька Л.О.

Суддя-доповідач: Полотнянко Ю.П.

06 вересня 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Драчук Т. О. Смілянця Е. С.

за участю:

секретаря судового засідання: Москалюк Ю.П.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: Моніч Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Вінницької обласної прокуратури на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 травня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Вінницької обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 11.05.2022 позов задоволено:

- визнано протиправною бездіяльність Вінницької обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 27.03.2020 по 22.10.2021 у відповідності до положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру»;

- зобов`язано Вінницьку обласну прокуратуру нарахувати ОСОБА_1 заробітну плату (включаючи надбавку за вислугу років та оплату часу відпусток) за період з 27.03.2020 по 22.10.2021, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного відповідно до положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру», з урахуванням усіх встановлених у цей період надбавок і премій, та виплатити різницю між нарахованою відповідно до положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру» заробітною платою та фактично отриманою сумою заробітної плати за вказаний період;

- в решті вимог відмовлено.

Відповідачем на вказане рішення суду подано апеляційну скаргу, в якій зазначає на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального, просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції приймаючи рішення про визнання протиправною бездіяльність Вінницької обласної прокуратури невірно застосував норми Законів №1697-VІІ та №113-ІХ. За відсутності рішення кадрової комісії про успішне проходження атестації ОСОБА_1 не була призначена на посаду прокурора окружної прокуратури, у звязку з чим не набула права на отримання заробітної плати відповідно до норм ч.3 ст.81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VІІ.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Позивач заперечила проти доводів апеляційної скарги відповідача та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач, відповідно до записів у трудовій книжці, працювала з 03.07.2001 в органах прокуратури, зокрема, з 15.12.2015 на посаді прокурора Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області (а.с. 30 32, 187).

13.09.2021 п`ятнадцятою кадровою комісією обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) прийнято рішення №243 про неуспішне проходження прокурором атестації, згідно з яким прокурор Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області ОСОБА_1 неуспішно пройшла атестацію ( а.с. 198 ).

На підставі такого рішення наказом керівника Вінницької обласної прокуратури від 20.10.2021 № 1364к позивачку звільнено з посади прокурора Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області та з органів прокуратури (а.с. 35 ).

02.11.2021 позивач звернулась до Вінницької обласної прокуратури із заявою про проведення перерахунку та виплати їй заробітної плати за період з 27.03.2020 по 22.10.2021 відповідно до вимог частини 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" (а.с. 36 37).

Листом від 16.11.2021 відповідач зазначив, що норми Закону України №113 не визнано неконституційними, а тому оплата праці прокурорів регіональних, місцевих і військових прокуратур з 26.03.2020 і до початку роботи обласних та окружних прокуратур продовжує здійснюватися згідно з постановою Кабінету Міністрів України з питань оплати праці працівників органів прокуратури. Враховуючи, що позивачка не пройшла атестацію, оплата її праці здійснювалась відповідачем на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31.05.2012 року № 505.

Не погодившись з такою відмовою відповідача здійснити перерахунок розміру заробітної плати у період з 27.03.2020 по 22.10.2021 позивачка звернулась до суду із цим позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

В свою чергу, постановою Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, є Постанова № 505 від 31.05.2012 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

В той же час, рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 року визнано неконституційним положення п. 26 р. VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст. 81 Закону України від 14 жовтня 2014 року "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За таких обставин, дія окремого положення п. 26 р. VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, згідно рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18), втратила чинність 26.03.2020 року.

Поряд з цим, суду зазначив, що на теперішній час, є чинними положення Закону № 113 щодо збереження за прокурорами регіональних, місцевих прокуратур відповідного правового статусу, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення, зокрема, до обласної прокуратури, окружної прокуратури. І саме на цей зазначений період оплата праці працівників регіональних, місцевих прокуратур здійснюється відповідно до Постанови № 505.

Як видно із розрахункових листів ОСОБА_1 за 2020 і 2021 роки в період з 27.03.2020 по 22.10.2021 року позивачці нараховувалась та виплачувалась заробітна плата згідно із вимогами Постанови № 505, зокрема з підстав того, що позивачка не переведена до окружної прокуратури, не здійснює функції прокурора, відповідно, не набула права на отримання заробітної плати згідно ст. 81 Закону України від 14 жовтня 2014 року "Про прокуратуру" (а.с. 38 39 ).

В той же час, в ході розгляду справи судом було встановлено та не заперечувалось відповідачем, що позивачка, зокрема, в період з 27.03.2020 року по 22.10.2021 року обіймала посаду прокурора Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області, з визначенням робочого місця у Вінницькій обласній прокуратурі. Позивачка здійснювала у спірний період свої повноваження прокурора, з урахуванням наданих їй умов роботи. Відповідачем (Вінницькою обласною прокуратурою) здійснювалось нарахування позивачці заробітної плати, її трудова книжка також знаходилась у відповідача ( а.с. 38 39, 32 - 33 ).

Так, наказом керівника Вінницької обласної прокуратури № 351к від 15 березня 2021 року, прокурору вінницької місцевої прокуратури Вінницької області Муляр О.М. тимчасово визначено робоче місце у Вінницькій окружній прокуратурі Вінницької області; керівнику Вінницької окружної прокуратури Вінницької області наказано забезпечити ведення щодо ОСОБА_1 табельного обліку використання робочого часу та контроль за службовою дисципліною ( а.с. 125 ).

Відтак, суд констатував, що з дня початку роботи окружних прокуратур, яким згідно з наказом Генерального прокурора від 17.02.2021 року №40 визначено 15 березня 2021 року, за позивачкою зберігався її статус прокурора та вона фактично приступила до роботи в Вінницькій окружній прокуратурі, відповідно, у наявності виконання усіх умов щодо фактичного переведення позивачки до вказаної прокуратури.

Таким чином, суд визнав необгрунтованими твердження відповідача, що на позивачку не розповсюджуються умови оплати праці визначені ст. 81 Закону України "Про прокуратуру".

Суд першої інстанції вказав, що заробітна плата прокурорів, як елемент організації та порядку діяльності прокуратури в розумінні статті 131-1 Основного Закону України, має визначатися виключно законом, а тому положення абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113, в частині, що «На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури», є таким, що суперечить частині другій статті 131-1 Основного Закону України.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції та оцінюючи аргументи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів виходить з того, що відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, принцип законності вимагає, щоб органи державної влади мали дозвіл на вчинення певних дій та в наступному діяли виключно в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України.

Правове регулювання оспорюваних позивачкою питань щодо виплати заробітної плати, визначено спеціальним Законом України від 19 вересня 2019 року №113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (далі - Закон №113-ІХ), що набрав чинності 25 вересня 2019 року, яким передбачена переатестація прокурорів. Отже, на час виникнення спірних правовідносин у цій справі, діяла нова редакція статті 81 Закону №1697-VII.

Сам Закон №113-ІХ визначає умови переведення прокурорів, процедуру проходження атестації і відповідно порядок оплати праці прокурорів на період проведення їх атестації.

Згідно з пунктом 3 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України від 19 вересня 2019 року №113-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Отже, правовий статус зазначених вище прокурорів, який вони мали до набрання чинності цим Законом, характеризується і державними гарантіями щодо виплати заробітної плати з відповідних джерел фінансування. Тобто правове регулювання оплати праці, яке існувало до прийняття спеціального Закону №113-IX здійснювалося у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Системний аналіз приписів Закону №113-ІХ, дозволяє зробити висновок, що на зазначений період (тобто, до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури) оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" (далі - постанова КМУ №505), яка була чинною у оспорюваний позивачем період.

Згідно з пунктами 1, 2, 6 постанови КМУ №505 затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5; надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці: 1) установлювати: працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів, а також зазначено, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури здійснюється в межах затвердженого фонду оплати праці.

Водночас, ті прокурори, які переведені на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, отримують заробітну плату згідно зі статтею 81 Закону №1697-VII зі змінами, внесеними Законом №113-ІХ.

Верховний Суд звертає увагу, що положеннями пункту 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX запроваджено різні підходи до оплати праці прокурорів залежно від проходження чи непроходження атестації.

Тому прирівняння посадового окладу позивача до посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в ці установи, суперечить вимогам Закону №113-ІХ.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі №540/1268/21.

Відповідно до юридичної позиції Конституційного Суду України, сформульованої у цьому рішенні (абзаці одинадцятий підпункту 2.2 пункту), заробітна плата прокурорів, як елемент організації та порядку діяльності прокуратури в розумінні статті 131-1 Основного Закону України, має визначатися виключно законом.

Таким чином, Конституційний Суд України дав тлумачення статті 81 Закону №1697-VІІ зі змінами в розумінні статті 131-1 Основного Закону України, яка водночас відповідно до іншого рішення Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року №5-р (II)/2020 вказує на те, що за новим конституційним правопорядком прокуратуру як інститут, що виконує функцію кримінального переслідування, структурно вмонтовано в загальну систему правосуддя.

Конституція України, як неодноразово зазначив Верховний Суд у своїх постановах від 21 вересня 2021 року у справі №160/6204/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 560/4176/19, від 26 листопада 2021 року у справі № 200/14545/19-а, віднесла прокурорів у розділ правосуддя, змінила характер їх діяльності з загального нагляду на основну функцію кримінального обвинувачення та запровадила нові принципи в проведенні оцінювання прокурорів. Таке оцінювання було визначено на законодавчому рівні і стосувалось без винятку усіх прокурорів, які мали бажання продовжувати працювати у органах прокуратури.

Тобто Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року у справі №6-р/2020, на яке посилається позивач, стосується приписів статті 81 Закону №1697-VІІ зі змінами, офіційне тлумачення яких здійснено в розумінні статті 131-1 Основного Закону України і пов`язане з організацією і порядком діяльності прокуратури нової якості - функцією кримінального обвинувачення та проведення кадрового перезавантаження через оцінювання прокурорів. А тому застосування статті 81 Закону №1697-VII зі змінами в редакції Закону №113-ІХ без обмежень у цій справі, пов`язується із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в "новоутворені"/"оновлені" прокуратури (відповідно до Закону №113-ІХ).

Судом встановлено, що позивач звільнена з посади на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів реформи органів прокуратури".

Отже, позивач не є прокурором, який успішно пройшов атестацію, а тому у спірних правовідносинах застосуванню підлягають приписи абзацу 3 пункту 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX, зі змісту якого слідує, що на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме: постанови КМУ №505.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі №540/1268/21, від 14 липня 2022 року у справі № 160/13767/20, від 28 липня 2022 року у справі №620/1338/21.

Щодо посилання позивача та суду першої інстанції на наказ керівника Вінницької обласної прокуратури №351к від 15 березня 2021 року, то суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вказаний наказ не є підставою вважати, що з дня початку роботи окружних прокуратур, яким згідно з наказом Генерального прокурора від 17.02.2021 року №40 визначено 15 березня 2021 року, за позивачкою зберігався її статус прокурора та вона фактично приступила до роботи в Вінницькій окружній прокуратурі, оскільки цим наказом позивачу тимчасового визначено лише робоче місце у Вінницькій окружній прокуратурі, тоді як наказом керівника Вінницької обласної прокуратури від 20.10.2021 №1364к позивача звільнено з посади прокурора Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області та з органів прокуратури, який позивачем не оскаржувався і є чинним.

Тобто, у період з 27.03.2020 по 22.10.2021 позивач перебвала на посаді прокурора місцевої прокуратури та у зв`язку з відсутністю рішення кадрової комісії про успішне проходження атестації ОСОБА_1 не була призначена на посаду прокурора до окружної прокуратури, а тому не набула права на отримання заробітної плати відповідно до норм ч.3 ст.81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VІІ.

Із врахуванням вищевикладених обставин, доводи апеляційної скарги Вінницької обласної прокуратури про те, що відповідач при нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати за період з 27.03.2020 по 22.10.2021 діяв на підставі та у спосіб, передбачений чинним законодавством знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи.

Отже, колегія суддів зазначає про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури про стягнення грошових коштів, а тому апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню.

Таким чином, суд першої інстанції, задовольняючи позов, припустився порушень норм матеріального права, що тягне за собою скасування рішення суду першої інстанції, а в задоволенні позову слід відмовити.

Згідно зі статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин та відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга Вінницької обласної прокуратури підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанцій у цій справі - скасуванню з ухваленням нової постанови про повну відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Вінницької обласної прокуратури задовольнити повністю.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 травня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 08 вересня 2022 року.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Драчук Т. О. Смілянець Е. С.