Справа № 380/1340/20
Суддя: Коваленко Н.В.
Дата ухвалення: 2022-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2022 року

м. Київ

справа №380/1340/20

адміністративне провадження № К/9901/14399/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду судді-доповідача Коваленко Н.В., суддів Стрелець Т.Г., Берназюка Я.О., розглянувши у попередньому судовому засіданні в касаційному порядку справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу, за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів Ніколіна В.В., Гінди О.М., Пліша М.А. від 16.03.2021,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У лютому 2020 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі також ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Головного управління Держпраці у Львівській області (далі також ГУ Держпраці, Управління, відповідач), у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими особами №ЛВ4395/1553/АВ/ФС від 14.01.2020 (далі також спірна, оскаржувана постанова).

2. У позовній заяві наводились аргументи про те, що під час інспекційного відвідування Головним управлінням Держпраці у Львівській області допущено низку процесуальних порушень, зокрема, не з`ясовано фактичних обставин, допущено довільне трактування цивільно-правових договорів, безпідставну їх кваліфікацію як трудових.

3. З цих підстав позивач наполягав, що постанова про накладення штрафу №ЛВ4395/1553/АВ/ФС від 14.01.2020, прийнята за наслідками такого інспекційного відвідування, є протиправною та підлягає скасуванню.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

4. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05.11.2020 позов задоволено.

5. Ухвалюючи таке судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що укладені між позивачем та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 договори були саме цивільно-правовими, а не трудовими.

6. При цьому суд першої інстанції у своєму рішенні зазначав, що здійснюючи підприємницьку діяльність фізичні особи-підприємці організовують свою діяльність самостійно в тому числі в частині прийняття рішень про використання найманої праці чи залучення третіх осіб на умовах цивільно-правових договорів. Жодних обмежень щодо укладення цивільно-правових договорів за умови відсутності у фізичної особи - підприємця найманих працівників, ні Кодекс законів про працю України, ні Цивільний кодекс України не містить.

7. Суд першої інстанції критично оцінив доводи відповідача щодо відсутності у договорах відомостей про перелік завдань, роботи та їх обсягу, оскільки у договорах, що містяться в матеріалах справи, наявний опис робіт (ремонт електричного устаткування автомобіля Renault ( ОСОБА_3 ) демонтаж двигуна, укомплектування двигуна, зміна щеплення автомобіля MAN ( ОСОБА_2 ), заміна приводу гідромуфти, монтаж, демонтаж вентилятора, зміну рідини системи охолодження, заміну мастила, заміну масляного фільтру автомобіля MAN ( ОСОБА_4 )), а зазначення обсягу робіт саме в такій формі є правом сторін договору, формулювання умов якого залежить як від особистих ділових якостей сторін договору так і розумінням існуючих завдань та їх обсягу.

8. У рішенні суду першої інстанції наявні мотиви й про те, що долучені до матеріалів справи договори не містять і інших умов, що притаманні трудовому договору, зокрема, дію правил внутрішнього трудового розпорядку, одержання соціальних гарантій, виконання робіт у конкретно визначені години, тощо.

9. Судом першої інстанції підкреслено, що відповідно до змісту договорів послуги надавались протягом строку дії договорів, тобто є строковими та обмеженими у часі. На думку суду, прийняття робіт за актом приймання передачі свідчить про те, що оплачувався не процес праці, а її результати, які визначалися після закінчення робіт і зафіксовані в акті здачі-приймання наданих послуг, на підставі яких проводилася оплата.

10. За наведених вище обставин, суд першої інстанції констатував, що долучені до матеріалів справи договори підряду виключають існування трудових відносин між позивачем та фізичними особами ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

11. Надаючи оцінку доводам відповідача щодо допуску до роботи ще однієї особи, яка назвалася ОСОБА_5 , без оформлення трудового договору, суд першої інстанції звертав увагу, що відповідач всупереч вимогам Кодексу адміністративного судочинства не надав належних та допустимих доказів встановлення особи, щодо якої зроблено висновок про відсутність трудових відносин. Не вжиття відповідачем заходів щодо встановлення особи, на переконання суду першої інстанції, виключає можливість зробити висновок про факт існування трудових відносин між ФОП ОСОБА_1 та цією особою, яка не була ідентифікована під час інспекційного відвідування.

12. Окрім цього, судом першої інстанції за результатом розгляду клопотання представника позивача ухвалено додаткове судове рішення від 20.11.2020, яким стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Львівській області (79005, м. Львів, вул. Міцкевича, буд. 8, ) на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000 (сім тисяч) грн. 00 коп.

13. Наявність підстав для ухвалення такого судового рішення суд першої інстанції обґрунтовував тим, що оскільки спір вирішено на користь позивача, з урахуванням категорії справи, її складності, враховуючи наданий суду детальний опис здійснених робіт (наданих послуг) адвокатом Науменко І.В. та обсяг витраченого часу, заявлена до стягнення сума витрати на правничу допомогу у розмірі 10000 гривень є завищеною, тобто не є об`єктивно співмірною в розумінні вимог Кодексу адміністративного судочинства України, а отже підлягає відшкодуванню частково в сумі 7000 гривень.

14. Переглянувши цю справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції з такими висновками Львівського окружного адміністративного суду не погодився й ухвалене цим судом рішення по суті спору та додаткове рішення скасував, і прийняв постанови, якими у задоволенні позову та клопотання позивача про відшкодування судових витрат - відмовив.

15. У оскаржуваних постановах суду апеляційної інстанції наведено мотиви про те, що надані під час проведення інспекційного відвідування позивача цивільно - правові договори не спростовували факту наявності між ним та особами, з якими такі договори укладені, саме трудових відносин.

16. Проаналізувавши змість договорів, які надавались інспекторам праці, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що їх предметом є власне робота (трудова функція) в діяльності підприємця (позивача), а тому такі відносини регулюються законодавством про працю й повинні бути належним чином оформлені відповідно до вимог законодавства України.

17. Апеляційний суд також підкреслював, що умови представлених позивачем цивільно - правових угод передбачали зобов`язання виконавців суворо дотримуватись усіх вказівок замовника (ФОП ОСОБА_1 ) щодо виконання роботи, негайно інформувати Замовника у випадку, якщо дотримання вказівок Замовника загрожує придатності або міцності виконуваної роботи, а замовник був зобов`язаний сприяти підрядникові у виконанні роботи.

18. На переконання колегії суддів суду апеляційної інстанції, такі обставини справи свідчили про наявність підпорядкованості виконавців за договорами ФОП ОСОБА_1 під час виконання ними роботи, що також є характерною ознакою трудових відносин, а також про наявність взаємозв`язку між замовником та підрядником при виконанні роботи, притаманного тому взаємозв`язку, який виникає між роботодавцем та підлеглим працівником в межах трудових правовідносин

19. Суд апеляційної інстанції звертав увагу й на те, що за умовами цих же договорів вони набули чинності з моменту підписання Сторонами і діяли до моменту їх остаточного виконання Сторонами, але в будь-якому випадку до 20.12.2019. Тобто, за висновком суду апеляційної інстанції, навіть у випадку остаточного виконання договору, працівники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно до вказаних договорів зобов`язані у будь-якому випадку виконувати роботу до зазначеної дати, оскільки правовідносини продовжують тривати.

20. Згідно з викладеними у оскаржуваних постановах мотивами вищевказані особи залучалися ФОП ОСОБА_1 до роботи, яка збігається із основним видом його економічної діяльності (технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів), а відповідно до умов наданих позивачем договорів підрядники виконували роботи, що передбачають виконання функцій, властивих саме найманим працівникам, які згідно Класифікатора мають професію «авторемонтник» (код професії 7239, за Класифікатором професій ДК 003:2010).

21. Окрім цього, суд апеляційної інстанції підкреслював, що договори підряду передбачають виконання робіт зі своїх матеріалів і за допомогою власного обладнання. Однак, колегія суддів апеляційного суду звертала увагу на специфіку передбачених договорами робіт, виконання яких потребує спеціальних знань для обрання способів використання матеріалів та інструментів, визначення стадій робочого процесу, характеристик та призначення кінцевої продукції та вимагають професійної підготовки. Крім того, судом апеляційної інстанції зауважено, що процес монтажу, демонтажу, ремонту обладнання автомобіля потребує спеціального обладнання, доступу до електромереж та дотримання вимог техніки безпеки. Приміщення де виконуються роботи подібного характеру повинні бути облаштовані відповідно до вимог законодавства у сфері техногенної та пожежної безпеки.

22. Зокрема, апеляційний суд вказував, що відповідно до Переліку робіт з підвищеною небезпекою, затвердженого наказом Держнаглядохоронпраці України 26.01.2005 №15, до таких робіт належать: обслуговування і ремонт елементів підвіски автомобілів, ремонт паливної апаратури двигунів внутрішнього згорання.

23. З огляду на вказане колегія суддів дійшла висновку про те, що згідно з умовами договорів підряду, укладених між ФОП ОСОБА_1 та вищевказаними працівниками, останні були позбавлені можливості самостійно організовувати виконання роботи та забезпечувати отримання замовником певного результату. Тобто, за висновками суду апеляційної інстанції, між сторонами фактично існували трудові відносини, які не були оформлені у встановленому чинним законодавством порядку.

24. Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови апеляційного суду, під час апеляційного перегляду цієї справи було враховано, що позивачем надавалось направлення на практику та угода на проведення практики студентів вищих навчальних закладів від 02.09.2019, укладена між ВСП Львівський автомобільно - дорожній коледж Національного університету «Львівська політехніка» та ФОП ОСОБА_1 , відповідно до якої ОСОБА_4 проходить практику у ФОП ОСОБА_1 у період з 02.09.2019 по 01.11.2019.

25. Проте, як встановив суд апеляційної інстанції, вказана вище особа була присутня на робочому місці під час проведення інспекційного відвідування 07.11.2019, тобто вже після закінчення практики, а тому, на переконання апеляційного суду, за таких обставин мав місце допуск працівника до роботи без укладення трудового договору, затвердженого наказом або розпорядженням, та без повідомлення ДПС про новоприйнятих працівників.

26. Апеляційний суд також установив, що договір підряду від 06.11.2019, укладений між позивачем та ОСОБА_4 , не надавався в ході інспекційного відвідування, а з пояснень, наданих ФОП ОСОБА_1 інспекторам праці, вбачається, що вказана особа проходить практику. Виходячи з вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у поясненнях, наданих інспекторам праці в ході інспекційного відвідування, ФОП ОСОБА_1 не зазначав про наявність договору підряду, укладеного між ним та ОСОБА_4 .

27. При цьому, згідно з позицією апеляційного суду, доданий до позовної заяви договір підряду, укладений між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , містить ознаки саме трудового договору, аналогічні тим, що наявні в договорах між ФОП ОСОБА_1 та працівниками ОСОБА_2 й ОСОБА_3 .

28. Також суд апеляційної інстанції підкреслював, що обставини стосовно фактичного допуску до роботи працівника в червоному одязі, який назвався ОСОБА_5 , та який повідомив, що працює у ФОП ОСОБА_1 , без оформлення трудового договору підтверджено наявними у справі доказами, а саме - актом інспекційного відвідування від 18.11.2019, у якому зазначено, що 15.11.2019 уповноваженими особами відповідача було повторно здійснено вихід за адресою здійснення позивачем господарської діяльності та зафіксовано за допомогою засобів відеофіксації (відеозапис IMG 6197) за виконанням трудової функції (ремонт мотору транспортного засобу) вказану особу.

29. Поряд із цим, апеляційний суд відзначав, що у ході проведення інспекційного відвідування позивачем не було надано будь-яких документів, які б підтверджували, що вищевказаний працівник перебуває з ним у трудових відносинах. Не надано таких документів і в ході судового розгляду справи.

30. Висновки суду першої інстанції про те, що відповідачем не встановлено особи вказаного працівника визнано апеляційним судом такими, що не можуть бути підставою для виключення факту існування трудових відносин, оскільки, як вбачається з матеріалів відеофіксації, а також акта інспекційного відвідування №ЛВ4395/1553/АВ від 18.11.2019, цей працівник зафіксований за місцем здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 , назвався ОСОБА_5 та повідомив, що працює у позивача.

31. Оскільки суд апеляційної інстанції встановив відсутність підстав для задоволення цього позову, то у оскаржуваній постанові, якою переглянуто додаткове рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність клопотання позивача про відшкодування судових витрат, оскільки у такому випадку їх відшкодування процесуальним законом не передбачено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

32. Не погоджуючись із вищевказаними постановами апеляційного суду, позивач подав касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та залишити в силі рішення та додаткове рішення суду першої інстанції.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

33. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ФОП ОСОБА_1 здійснює господарську діяльність на підставі запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про проведення державної реєстрації 0097490 від 14.02.2019. Основний вид діяльності позивача - технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів. Місце діяльності: АДРЕСА_2 .

34. Головним управлінням Держпраці у Львівській області 06.11.2019 оформлено направлення №2159 для проведення заходу державного контролю у формі інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 , реєстраційний номер фізичної особи-підприємця , юридична адреса: АДРЕСА_1 . Підстава проведення заходу - наказ Головного управління Держпраці у Львівській області від 06.11.2019 №2159-П. Термін дії направлення з 07.11.2019 по 18.11.2019.

35. Інспектором праці Головного управління Держпраці у Львівській області Макаром В.А. 18.11.2019 складено акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) фізичної особи, яка використовує найману працю №ЛВ4395/1553/АВ.

36. Згідно з актом від 18.11.2019 №ЛВ4395/1553/АВ у ході інспекційного відвідування 07.11.2019 під час виходу за місцем здійсненні господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) встановлено, що на робочому місці при виконанні трудових функцій знаходилися працівники ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а в результаті повторного інспекційного відвідування 15.11.2019 за допомогою засобів відеофіксації зафіксовано за виконанням трудової функції (ремонт мотору транспортного засобу) працівника в червоному одязі, який назвався ОСОБА_5 та який повідомив, що працює в підприємця.

37. На підставі вищевказаного, інспектором праці зроблено висновок, що позивач допустив до роботи чотирьох працівників без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

38. Головним управлінням Держпраці у Львівській області 18.11.2019 винесено припис про усунення виявлених порушень №ЛВ4395/1553/АВ/П.

39. ФОП ОСОБА_1 27.11.2019 подав до Головного управління Держпраці у Львівській області зауваження до акта від 18.11.2019 №ЛВ4395/1553/АВ щодо недотримання формальних вимог при складенні такого акта та щодо недостовірності змісту акта фактичним обставинам, а також скаргу на припис про усунення недоліків № ЛВ 4395/1553/АВ/П від 18.11.2019.

40. Рішенням Головного Управління Держпраці у Львівській області від 24.12.2019 №13642/1/07-09 у задоволенні скарги ФОП ОСОБА_1 на припис про усунення недоліків №ЛВ 4395/1553/АВ/П від 18.11.2019 відмовлено.

41. Головним Управлінням Держпраці у Львівській області 14.01.2020 винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ4395/1553/АВ/ФС, якою на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 500760 грн.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

42. Підставами касаційного оскарження скаржник зазначає пункти 1, 4 частини четвертої та підпункт «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

43. Вказані підстави обґрунтовує тим, що Восьмий апеляційний адміністративний суд застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №806/2064/18 та від 26.05.2020 у справі №160/5315/19, відповідно до яких:

- «укладені цивільно-правові договори не визнані недійсними не мають ознак нікчемного правочину, а інспектори праці не наділені повноваженнями тлумачити на власний розсуд характер правовідносин між сторонами цивільно-правового договору»;

- «наявність відносин, що виникають з цивільно-правового договору про надання послуг не свідчить про наявність трудових відносин між замовником та наданими виконавцем фізичними особами і можуть обумовлюватися свободою договору, визначеною Цивільним кодексом України. При цьому, в разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

44. Скаржник також зазначає, що судом апеляційної інстанції необґрунтовано відхилено його клопотання від 16.03.2021 про відкладення розгляду справи з метою надання можливості подати відзив на апеляційну скаргу, тоді як всупереч положенням статті 301 Кодексу адміністративного судочинства України ані позивачем, ані його представником не було отримано жодним засобом зв`язку копії апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів з ухвалою про відкриття апеляційного провадження у справі. Також у касаційній скарзі зазначається, що скаржнику не надсилалась ухвала про призначення справи до розгляду.

45. Позивач звертає увагу й на те, що неоднакове застосування судами вищезазначених норм потребує формування єдиної правозастосовної практики для фізичних осіб-підприємців, зокрема, тих, що є платниками єдиного податку. Це викликано тим, що фізичні особи-підприємці щодо яких здійснено інспекційні відвідування органами Держпраці до 02.02.2020- дати набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Кодексу Законів про працю» ставляться у значно гірші умови, що в цілому не узгоджується із превентивним, а не каральним характером санкцій та метою прийняття цього Закону. Зміна розміру штрафних санкцій спричинила хвилю припинення підприємницької діяльності. В умовах карантину неоднакове застосування судами норм права підкреслюють складність ситуації застосування штрафних санкцій до фізичної особи-підприємця за відсутності доказів існування порушень та означає автоматичне банкрутство та закриття бізнесу.

46. У відзиві на касаційну скаргу Управління Держпраці наполягає на тому, що суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального і не допустив порушень норм процесуального права, вирішив цей спір у відповідності з вимогами закону і ухвалив законні та обґрунтовані судові рішення, які, на думку відповідача, узгоджуються з правозастосовчою практикою Верховного Суду (постанови від 09.07.2020 у справі №821/851/17 та від 30.07.2020 у справі №160/8063/18), а тому скасуванню не підлягають.

47. Відповідач також вважає, що суд апеляційної інстанції надав належну оцінку усім обставинам справи та наявним у її матеріалах доказам.

48. Управління Держпраці наголошує на правильності висновку суду апеляційної інстанції про те, що позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, оскільки йому було надано достатньо часу на його реалізацію, а процесуальний закон не встановлює для суду апеляційної інстанції обов`язку відкладати судове засідання у такому випадку.

49. Окрім цього, відповідач зазначає, що позивач, будучи належим чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, не забезпечив особисту явку або явку свого представника у судове засідання та не реалізував наявну у нього можливість подати заперечення на апеляційну скаргу (в тому числі й усні).

50. Посилаючись на норми статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України та висновки Верховного Суду щодо її застосування, викладені у постанові від 14.01.2021 у справі №820/6564/17, відповідач підкреслює, що відкладенні розгляду справи у разі неявки у судове засідання учасника справи є правом, а не обов`язком суду апеляційної інстанції.

51. З огляду на вищевказане, Управління Держпраці вважає, що судом апеляційної інстанції було дотримано процедуру при розгляді апеляційних скарг та просить залишити касаційну скаргу позивача без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

52. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

53. Згідно з положеннями частини першої статті 259 Кодексу законів про працю України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

54. Процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (зокрема їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування), визначає Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №823, з урахуванням особливостей, визначених Конвенцією Міжнародної організації праці №81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованою Законом України від 08.09.2004 №1985-IV, Конвенцією Міжнародної організації праці №129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві, ратифікованою Законом України від 08.09.2004 №1986-IV, та Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (абзац перший пункту 1 вказаного Порядку).

55. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

56. Правові засади і гарантії здійснення громадянами права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом Законів про працю України.

57. Зокрема, частиною першою статті 3 Кодексу Законів про працю України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

58. Статтею 4 цього ж Кодексу визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

59. Визначення трудового договору міститься у частині першій статті 21 Кодексу Законів про працю України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

60. Відповідно до статті 1 Закону України від 14.10.1992 № 2694-XII «Про охорону праці» працівник - це особа, яка працює на підприємстві, в організації, установі та виконує обов`язки або функції згідно з трудовим договором (контрактом).

61. За приписами статті 23 Кодексу Законів про працю України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

62. Статтею 24 Кодексу Законів про працю України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

63. Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

64. Згідно зі статтею 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядчик) зобов`язується на свій ризик, виконати певну роботу за завданням іншої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

65. Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

66. За приписами статті 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

67. Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли угоди з усіх істотних умов договору.

68. За положеннями частини першої статті 854 Цивільного кодексу України замовник виплачує належну підрядчику суму за результатами виконаної роботи.

69. Щодо наданих послуг винагорода за виконану роботу (надані послуги) виплачується виконавцю в розмірі, в терміни і в порядку, який встановлений в договорі (частина перша статті 903 Цивільного кодексу України).

70. За правилами абзацу другого частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка доводів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій

71. Відповідно до частин першої - третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

72. Згідно з частинами першою, другою статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази

73. Перевіряючи у межах повноважень, встановлених процесуальним законом, правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, а також надаючи оцінку аргументам учасників справи, висловленим у касаційній скарзі та відзиві на неї, Верховний Суд виходить з такого.

74. Інспекційне відвідування є формою державного нагляду за додержанням законодавства про працю, яке відноситься до повноважень Управління Держпраці, та яке проводиться на підставі наказу та направлення. За результатами інспекційного відвідування складається акт і в разі виявлення порушень - виноситься припис. Якщо під час інспекційного відвідування встановлено факти використання праці неоформлених працівників, то вживаються заходи щодо притягнення об`єкта відвідування до відповідальності незалежно від усунення виявлених порушень.

75. Аналогічний висновок щодо застосування норм права неодноразово викладався у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №2140/1828/18, від 19.09.2019 у справі №808/3092/17 та від 10.02.2020 у справі №1.380.2019.000037.

76. Колегія суддів зазначає, що за змістом положень законодавства, яким регламентовані спірні правовідносини, трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

77. Аналогічний висновок щодо застосування норм права неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постанові від 16.06.2020 у справі №815/5427/17, на яку наявне посилання у касаційній скарзі, а також у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №820/1432/17 (провадження №К/9901/15518/18), від 13.06.2019 у справі №815/954/18 (провадження №К/9901/3195/19), у справі №1840/2507/18 (провадження №К/9901/10124/19), у справі №824/896/18-а (провадження №К/9901/10149/19) та від 03.03.2020 у справі №1540/3913/18.

78. Характерними ж ознаками трудових відносин є:

систематична виплата заробітної плати за процес праці (а не її результат);

підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку;

виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 "Класифікатор професій", затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28.07.2010 №327 (далі також Класифікатор професій);

обов`язок роботодавця надати робоче місце;

дотримання правил охорони праці на підприємстві, в установі, організації тощо.

79. Такий висновок щодо застосування норм права неодноразово викладений Верховним Судом у постановах від 14.05.2020 (справа №640/1099/19), від 09.07.2020 (справа №821/851/17), від 02.02.2021 (справа №0540/5987/18-а) та інших постановах Верховного Суду.

80. Відступу від такого висновку щодо застосування норм права Верховним Судом не здійснювалося і підстав для цього під час розгляду у касаційному порядку цієї справи колегія суддів не вбачає.

81. Водночас, за висновками Верховного Суду щодо застосування норм права, викладеними, зокрема, у постанові від 19.05.2021 у справі №2340/4811/18, взаємовідносини фізичної особи і роботодавця можуть виникати як на підставі трудового, так і на підставі цивільно-правового договору. При цьому сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами, в тому числі, статті 208 Цивільного кодексу України.

82. Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

83. Отже, основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

84. Основними ознаками трудового договору, є: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.

85. Такі висновки узгоджуються із правовою позицією, викладеною, зокрема у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №820/1432/17, від 06.03.2019 у справі №802/2066/16-а, від 13.06.2019 у справі №815/954/18, від 02.02.2021 у справі №0540/5987/18-а.

86. У справі ж, що розглядається, суд апеляційної інстанції на підставі наявних у ній доказів, досліджених у судовому засіданні, зокрема, долучених до матеріалів справи цивільно - правових угод (договорів підряду) та акту інспекційного відвідування, встановив таке.

87. ОСОБА_2 і ОСОБА_3 за договорами підряду виконувалась робота, що передбачає виконання функцій, властивих саме найманим працівникам, які згідно Класифікатора мають професію «авторемонтник» (код професії 7239, за Класифікатором професій ДК 003:2010).

88. Виконувана вищевказаними особами робота збігалась з основним видом економічної діяльності ФОП ОСОБА_1 , яким згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (код КВЕД 45.20). Така робота протікала у межах господарської діяльності позивача, а передбачені договорами підряду послуги надавалась не йому особисто, а третім особам - споживачам послуг ФОП ОСОБА_1 (його клієнтам).

89. Така праця не була самостійною, оскільки охоплювалась господарською діяльністю ФОП ОСОБА_1 і не передбачала отримання конкретного матеріального кінцевого результату, який повинен був бути переданий замовнику, вимірювався б конкретними фізичними величинами і показниками. При цьому, за умовами договорів підряду між сторонами цих правочинів існувала підпорядкованість виконавців замовнику, що також як правильно підкреслено судом апеляційної інстанції свідчить про наявність саме трудових, а не цивільно - правових відносин.

90. Поряд із цим, колегія суддів підкреслює, що як установлено судом апеляційної інстанції та відображено у оскаржуваній в касаційному порядку постанові за умовами договорів підряду такі набували чинності з моменту їх підписання Сторонами і діяли до моменту остаточного виконання Сторонами своїх зобов`язань, але в будь-якому випадку до 20.12.2019.

91. За змістом же статті 23 Кодексу Законів про працю України трудовий договір може бути безстроковим, тобто укладатися на невизначений строк, або укладатись на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, або таким, що укладається на час виконання певної роботи.

92. За приписами вищевказаної правової норми строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

93. Тобто, встановлення у договорах підряду строку їх дії не може беззаперечно свідчити про відсутність відносин трудового характеру і неможливість їх оформлення шляхом укладення трудового договору, оскільки у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк, законодавством передбачено можливість укладення строкового трудового договору.

94. Колегія суддів відзначає й те, що як обґрунтовано констатовано судом апеляційної інстанції відносини позивача та осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_3 тривали й після виконання ними роботи до вказаної у договорах підряду дати, що свідчить про ознаки саме трудових правовідносин, які повинні бути оформлені трудовим договором, за однією з ознак якого після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

95. За наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що предметом даних договорів є власне робота (трудова функція) в діяльності підприємця (позивача), а тому такі відносини регулюються законодавством про працю, та повинні бути належним чином оформлені відповідно до вимог закону.

96. Суд апеляційної інстанції слушно зауважив й про те, що виконувана вищевказаними особами робота належала до робіт з підвищеної небезпеки згідно з пунктами 107, 108 Переліку робіт з підвищеною небезпекою, затвердженого наказом Держнаглядохоронпраці України від 26.01.2005 №15, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.02.2005 за №232/10512.

97. Колегія суддів також зазначає, що цим же наказом затверджено Типове положення про порядок проведення навчання і перевірки знань з питань охорони праці (НПАОП 0.00-4.12-05), зареєстроване в Міністерстві юстиції України 15.02.2005 за №231/10511, яке згідно з його пунктом 1 встановлює порядок навчання та перевірки знань з питань охорони праці посадових осіб та інших працівників у процесі трудової діяльності, а також учнів, курсантів, слухачів та студентів навчальних закладів під час трудового і професійного навчання.

98. За визначенням термінів, наведеним у пункті 1.4 вищевказаного Типового положення, робота підвищеної небезпеки - робота в умовах впливу шкідливих та небезпечних виробничих чинників або така, де є потреба у професійному доборі, чи пов`язана з обслуговуванням, управлінням, застосуванням технічних засобів праці або технологічних процесів, що характеризуються підвищеним ступенем ризику виникнення аварій, пожеж, загрози життю, заподіяння шкоди здоров`ю, майну, довкіллю.

99. Так, відповідно до пунктів 107, 108 Переліку робіт з підвищеною небезпекою, до таких робіт належать, зокрема: Обслуговування і ремонт елементів підвіски автомобілів, гідропідйомників на автомобілях-самоскидах та самоскидних причепах, їх зняття і установка, ремонт паливної апаратури двигунів внутрішнього згорання.

100. Розділом 7 Типового положення про порядок проведення навчання і перевірки знань з питань охорони праці регламентовано порядок допуску працівників до роботи, зокрема, передбачено, що новоприйняті на підприємство працівники після первинного інструктажу на робочому місці до початку самостійної роботи повинні під керівництвом досвідчених, кваліфікованих працівників пройти стажування протягом не менше 2-15 змін або дублювання протягом не менше шести змін. Стажування або дублювання проводиться, як правило, під час професійної підготовки на право виконання робіт підвищеної небезпеки у випадках, передбачених нормативно-правовими актами з охорони праці (пункт 7.1).

101. За правилами пункту 7.9 цього ж положення, після закінчення стажування (дублювання) та при задовільних результатах перевірки знань з питань охорони праці наказом (розпорядженням) роботодавця (або керівника структурного підрозділу) працівник допускається до самостійної роботи, про що робиться запис у журналі реєстрації інструктажів, у протилежному випадку, якщо працівник не оволодів необхідними виробничими навичками чи отримав незадовільну оцінку з протиаварійних та протипожежних тренувань, то стажування (дублювання) новим наказом (розпорядженням) може бути продовжено на термін не більше двох змін.

102. Отже, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що усі особи, які під час проведення інспекторами праці інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 перебували за місцем здійснення цим підприємцем господарської діяльності та виконували передбачені договорами підряду роботи, не мали можливості самостійно організовувати їх виконання та забезпечувати отримання замовником певного результату, оскільки з огляду на специфіку передбачених договорами робіт, їх виконання потребувало спеціальних знань для обрання способів використання матеріалів та інструментів, визначення стадій робочого процесу, характеристик та призначення кінцевої продукції, вимагали професійної підготовки, інструктажу й допуску до самостійного виконання цих робіт за наказом (розпорядженням) роботодавця (або керівника структурного підрозділу), передбачали суворе дотримання вимог техніки безпеки, а приміщення, де такі роботи виконуються, повинно було бути облаштоване відповідно до вимог законодавства у сфері техногенної та пожежної безпеки.

103. Що ж до висновків суду апеляційної інстанції про правомірність оскаржуваної постанови відповідача з огляду на допуск позивачем до роботи без оформлення трудового договору ще двох осіб, окрім ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , колегія суддів зазначає таке.

104. Обставини про те, що ОСОБА_4 та ще одна особа (працівник в червоному одязі, який назвався ОСОБА_5 ) станом на момент проведення інспекційного відвідування перебували за місцем здійснення позивачем підприємницької діяльності і виконували роботи, які охоплюються основним видом його економічної діяльності, зафіксовані в акті відвідування №ЛВ4395/1553/АВ від 18.11.2019.

105. Обидві ці особи у своїх поясненнях повідомили інспекторам праці, що працюють у ФОП ОСОБА_1 .

106. Суд апеляційної інстанції також установив, що позивач не надав жодних документів стосовно оформлення відносин з цими особами шляхом укладення відповідних договорів, які у своїх поясненнях не зазначали про їх наявність, хоча й повідомили про те, що вони є працівниками ФОП ОСОБА_1 .

107. Судом апеляційної інстанції надано належну оцінку аргументам сторін у справі, її обставинам і доказам, стосовно того, що ОСОБА_4 перебував на практиці, на підтвердження чого позивачем було надано направлення на практику та угоду на проведення практики студентів вищих навчальних закладів від 02.09.2019 між ВСП Львівський автомобільно - дорожній коледж Національного університету «Львівська політехніка» та ФОП ОСОБА_1 , відповідно до якої ОСОБА_4 проходить практику у ФОП ОСОБА_1 у період з 02.09.2019 по 01.11.2019.

108. З цього приводу суд апеляційної інстанції обґрунтовано зауважив, що інспекційне відвідування позивача проводилось 07.11.2019, тобто вже після закінчення практики ОСОБА_4 , й жодних документів на підтвердження належного оформлення трудових відносин з цією особою станом на вищезазначену дату ФОП ОСОБА_1 інспекторам праці не надав.

109. Договір підряду, датований 06.11.2019, було надано лише у лютому 2020 року разом з позовною заявою у цій справі, а позивач не навів у суді апеляційної інстанції аргументованих пояснень з наданням на їх підтвердження доказів стосовно обставин, які унеможливлювали надання такого документа інспекторам праці під час інспекційного відвідування, і за яких позивач не зміг повідомити посадовим особам відповідача про наявність укладеного з ОСОБА_4 договору підряду до прийняття Управлінням Держпраці оскаржуваної у цій справі постанови про накладення штрафу.

110. Беручи до уваги вищевикладені обставини, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції цілком обґрунтовано поставив під сумнів факт наявності цивільно - правового договору (договору підряду), укладеного між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_1 , станом на момент допуску цього працівника до роботи і проведення інспекційного відвідування посадовими особами відповідача.

111. До того ж, як встановлено апеляційним судом під час апеляційного перегляду цієї справи, наданий позивачем до суду першої інстанції договір підряду, укладений між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_1 , за своїми умовами є аналогічним тим договорам, які були укладені з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а отже наявність такого правочину не спростовує викладених у оскаржуваній постанові висновків про існування трудових відносин між цими особами, які, однак, не були оформлені шляхом укладення трудових договорів.

112. Не спростовує правильності висновків суду апеляційної інстанції стосовно правомірності спірної постанови відповідача й та обставина, що працівника у червоному одязі, який виконував роботи у ФОП ОСОБА_1 і назвався ОСОБА_5 та повідомив, що є працівником позивача, не було ідентифіковано у повному обсязі, оскільки факт перебування цієї особи за місцем провадження підприємницької діяльності і виконання ним робіт, а також надання ним пояснень і повідомлення про те, що він є працівником позивача, зафіксовано інспекторами праці засобами відеофіксації та підтверджені поясненнями цієї особи.

113. Як установлено судом апеляційної інстанції, у акті інспекційного відвідування зафіксовано, що позивачем не було надано жодних документів стосовно виявленого інспекторами праці працівника в червоному одязі, який назвався ОСОБА_5, і повідомив про те, що працює у ФОП ОСОБА_1 .

114. Не було надано таких доказів і до судів попередніх інстанцій під час розгляду цієї справи у апеляційному порядку.

115. Таким чином, колегія суддів переконана, що суд апеляційної інстанції у оскаржуваній постанові правильно вказав на те, що обставини, які підтверджують наявність складу правопорушення, й відповідальність за яке передбачена абзацом другим частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України, позивачем не спростовано, а відповідачем доведено правомірність прийнятої ним постанови.

116. Верховний Суд також підкреслює, що особа має право реалізовувати свої здібності до праці шляхом укладення трудового договору або цивільно-правового, водночас зазначене залежить від характеру праці і якщо ці відносини мають ознаки трудових, то відповідно до імперативних положень частини третьої статті 24 Кодексу Законів про працю України роботодавцю забороняється залучати працівника до роботи без укладення трудового договору в усній або письмовій формі.

117. Шляхом укладення з особою цивільно-правового договору порушуються права такої особи, оскільки юридичні та фізичні особи-підприємці, залучаючи працівників до найманої оплачуваної праці та укладаючи з такими особами цивільно-правові договори, замість трудових, позбавляють останніх основних прав та гарантій, встановлених Конституцією (стаття 43-46) та законами України, а саме: на оплату праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, права на відпочинок, на щорічні і додаткові оплачувані відпустки, права на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади тощо.

118. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02.02.2021 у справі №0540/5987/18-а.

119. Беручи до уваги усе вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні цього позову, правильно застосував норми матеріального права, а його висновки по суті спору не суперечать наявній правозастосовчій практиці Верховного Суду.

120. Колегія суддів, у контексті фактичних обставин цієї справи і умов застосування правових норм, якими регламентовані спірні правовідносини, не вважає обґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції у прийнятій ним постанові не враховано правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 23.10.2019 у справі №806/2064/18 та від 26.05.2020 у справі №160/5315/19, відповідно до яких:

- «укладені цивільно-правові договори не визнані недійсними не мають ознак нікчемного правочину, а інспектори праці не наділені повноваженнями тлумачити на власний розсуд характер правовідносин між сторонами цивільно-правового договору»;

- «наявність відносин, що виникають з цивільно-правового договору про надання послуг не свідчить про наявність трудових відносин між замовником та наданими виконавцем фізичними особами і можуть обумовлюватися свободою договору, визначеною Цивільним кодексом України. При цьому, в разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

121. Такі аргументи скаржника колегія суддів оцінює критично, оскільки викладені у акті інспекційного відвідування висновки інспекторів праці не засновані на аргументації про те, що між позивачем у цій справі та особами, які відображені у акті, не існувало цивільно - правових відносин, а укладені та представлені під час відвідування договори підряду мали ознаки нікчемності або були нечинними.

122. При цьому, стосовно двох осіб, які виконували роботи за місцем провадження позивачем підприємницької діяльності, взагалі не було представлено ані цивільно - правових, ані трудових договорів.

123. Визнаючи допущення позивачем порушень законодавства про працю і стверджуючи про наявність підстав для притягнення його до відповідальності, відповідач, у справі, що розглядається, головним чином виходив не з того, що між ФОП ОСОБА_1 та вказаними у акті інспекційного відвідування ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відсутні цивільно - правові відносини з огляду нікчемність або недійсність укладених між ним та цими особами договорів підряду, а з того, що зафіксованими під час проведення інспекційного відвідування обставинами підтверджується виконання ними трудових функцій у діяльності підприємства і допуску їх до роботи, без укладення трудового договору, тобто без оформлення цих відносин, які мають ознаки трудових, у порядку, передбаченому законодавством України про працю.

124. У зв`язку з вищенаведеним, колегія суддів констатує, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №806/2064/18 та від 26.05.2020 у справі №160/5315/19, на які посилається скаржник, не є релевантними до спірних правовідносин і не підлягали врахуванню під час вирішення спору у справі, яка розглядається.

125. Відхиляє колегія суддів й посилання скаржника на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

126. Колегія суддів звертає увагу, що такі аргументи позивача зводяться до порушення судом апеляційної інстанції наявного у нього права на ознайомлення зі змістом апеляційної скарги та подання відзиву на неї упродовж достатнього для цього строку. Скаржник вважає, що можливість реалізувати такі процесуальні права апеляційним судом не була забезпечена і це, на його думку, є підставою для відкладення розгляду справи у разі, якщо відзиву на апеляційну скаргу не було подано з об`єктивних причин.

127. Надаючи оцінку цим доводам касаційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

128. За правилами частин першої, четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

129. Згідно з ухвалою про відкриття апеляційного провадження у цій справі від 02.02.2021 учасникам справи було встановлено п`ятиденний строк з моменту вручення копії цієї ухвали для подання до суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційну скаргу в письмовій формі.

130. У касаційній скарзі позивач стверджує, що всупереч положенням статті 301 Кодексу адміністративного судочинства України ані позивачем, ані його представником не було отримано жодним засобом зв`язку копії апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів з ухвалою про відкриття апеляційного провадження у справі.

131. Однак, такі твердження оцінюються судом касаційної інстанції критично, оскільки як підтверджується роздрукованим і наявним у матеріалах справи на а.с. 41 електронним повідомленням, копія ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі разом з копією апеляційної скарги та повістки про виклик до суду були доставлені 18.02.2021 на електронну адресу, вказану позивачем у позовній заяві ().

132. У суді апеляційної інстанції представником позивача подавалось клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, у якому, однак, не вказувалось про неотримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, а наголошувалось на тому, що позивачем та/або його представником не отримувалось копії апеляційної скарги.

133. На підставі заяви представника позивача апеляційним судом на її адресу направлено копію апеляційної скарги й підтверджено її отримання 11.03.2021 о 10:31 годині, що підтверджується наявним у справі роздрукованим електронним листом на а.с. 46 том ІІ.

134. Розгляд справи у суді апеляційної інстанції було призначено на 16.03.2021 о 14:30 годині й стороною позивача не заперечується факту її належного повідомлення про день, час та місце розгляду справи.

135. Вищевикладене засвідчує, що позивачу було надано достатній строк для реалізації наявного у нього процесуального права на подання відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції.

136. При цьому, враховуючи те, що позивач і його представник були належним чином повідомлені й обізнані про день та час розгляду справи, а також заздалегідь (більш як за п`ять діб до початку розгляду справи апеляційним судом) отримали копію апеляційної скарги, то колегія суддів не вбачає у такому випадку наявності об`єктивних перешкод у реалізації права позивача подати відзив на апеляційну скаргу.

137. Разом з тим, відзив на апеляційну скаргу було подано вже після закінчення судового засідання у цій справі у суді апеляційної інстанції та зареєстровано у канцелярії суду лише 17.03.2021.

138. Враховуючи, вищевикладене, а також беручи до уваги те, що ця справа визнана судом першої інстанції справою незначної складності і розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів не може погодитись із твердженнями позивача про недостатність наданого йому часу для подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача.

139. Частинами першою. другою статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

140. За наведеного, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції, проводячи апеляційний перегляд справи, не допустив порушень норм процесуального права і не мав передбачених законом підстав для відкладення розгляду справи, оскільки згідно з частиною четвертою статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, а за змістом статті 313 цього ж Кодексу неявка позивача або його представника, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

141. Колегія суддів враховує, що однією з підстав для ухвалення судом додаткового рішення згідно з нормами пункту 3 частин першої статті 252 Кодексу адміністративного судочинства України є випадок, у якому судом не вирішено питання про судові витрати.

142. Проте, оскільки судом апеляційної інстанції обґрунтовано встановлено відсутність підстав для задоволення цього позову, то й зважаючи на приписи статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у суду першої інстанції не виникло передбачених процесуальним законом підстав для стягнення судових витрат, у тому числі й витрат на професійну правничу допомогу, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

143. Це дає підстави колегії суддів погодитись із висновком суду апеляційної інстанції про те, що ухвалене судом першої інстанції додаткове судове рішення щодо розподілу судових витрат підлягало скасуванню як таке, що не відповідає закону.

144. Ураховуючи усе вищевикладене, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги і вважає, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні цього позову та у задоволенні заяви про ухвалення додаткового судового рішення про розподіл судових витрат, не допустив неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права та ухвалив законні та обґрунтовані судові рішення, які скасуванню не підлягають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

145. За правилами частин першої, другої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

146. Верховний Суд, провівши касаційний розгляд справи у межах доводів та вимог касаційної скарги, повноважень касаційного суду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, не виявив неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та/або порушень норм процесуального права, а тому не вбачає підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, які ухвалені відповідно до закону.

147. Керуючись статтями 340, 341, 343, 349, 350, 355, 356, Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2021 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.

Суддя-доповідач Н.В. Коваленко

Судді: Т.Г. Стрелець

Я.О. Берназюк