Справа № 160/11118/21
Суддя: Луніна Олена Станіславівна
Дата ухвалення: 2022-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

12 вересня 2022 року Справа №160/11118/21

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Луніної О.С., розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі №160/11118/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

10.12.2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_1 про встановлення судового контролю по справі №160/11118/21.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.12.2021 року заяву ОСОБА_1 про встановлення судового контролю по справі №160/11118/21 - повернуто без розгляду.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 07.02.2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.12.2021 року - скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Справу №160/11118/21 отримано Дніпропетровським окружним адміністративним судом після повернення з Третього апеляційного адміністративного суду 19.07.2022 року.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.07.2022 року заяву призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду.

При вирішенні заяви про встановлення контролю за виконанням судового рішення суд виходить з наступного.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.09.2021 року по справі №160/11118/21 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у проведенні перерахунку пенсії позивача з 05.03.2019 року згідно з довідкою, яку надало ГУ ДФС у Дніпропетровській області. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 05.03.2019 року, згідно з довідкою, наданою ГУ ДФС у Дніпропетровській області №135/10/04-97-08-15 від 16.06.2021 року та з урахуванням раніше виплачених сум.

Рішення суду набрало законної сили 07.10.2021 року.

07.10.2021 року позивач отримав виданий Дніпропетровським окружним адміністративним судом виконавчий лист по справі №160/11118/21.

10.12.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із заявою про встановлення судового контролю у справі №160/11118/21.

В обґрунтування вказаної вище заяви ОСОБА_1 зазначив, що на теперішній час відповідачем не виконано рішення суду у повному обсязі й виплати позивачу не проведено, у зв`язку з чим заявник просить суд встановити судовий контроль за виконанням судового рішення по справі №160/11118/21.

02.09.2022 року до суду надійшли від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області пояснення про виконання рішення суду у справі, в яких відповідач зазначив, що на виконання вказаного вище рішення суду ОСОБА_1 проведено перерахунок пенсії 01.03.2019 року на підставі довідки ГУ ДФС у Дніпропетровській області №135/10/04-97-08-15 від 16.06.2021 року. Пенсійний орган зауважив, що доплата за період з 01.03.2019 року по 31.01.2022 року становить 53 833, 98 гривень. З урахуванням наведеного, відповідач стверджує, що рішення суду в частині зобов`язання вчинити певні дії щодо перерахунку позивачу пенсії Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області виконано в порядку, встановленому судовим рішенням, та в межах повноважень, покладених на управління Пенсійного фонду України. Стосовно доплати за рішенням суду за період з 01.03.2019 року по 31.01.2022 року відповідач зауважив, що чинним законодавством передбачено, що виплати пенсій є функцією, яка покладена на Пенсійний фонд України, який є окремою юридичною особою. Крім того, пенсійний орган наголосив, що грошові кошти у вигляді перерахованої пенсії, яка належить позивачу, не є власністю Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та не знаходиться на його рахунках. При цьому, на думку відповідача, фактичне виконання рішення суду у повному обсязі можливе лише за умови наявності відповідного бюджетного призначення за рахунок державного бюджету.

При вирішенні заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення суд виходить з наступного.

Правовідносини з приводу судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах унормовані приписами ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 370 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з ч. 1 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З аналізу зазначених норм законодавства слідує, що КАС України регламентовано право суду застосовувати інститут судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, визнання протиправними рішень, дій. Для застосування наведених процесуальних заходів мають бути наявні відповідні правові умови.

Законодавець фактично наділив суд повноваженнями контролю за виконанням того, що для суб`єкта владних повноважень передбачив у своєму рішенні адміністративний суд.

Так, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.

Аналогічний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові 14.05.2020 року у справі №800/320/17.

Крім того, ч. 8 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статтею 287 цього Кодексу, відповідно до якого учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно п. 15 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право залучати в установленому порядку понятих, працівників поліції, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання.

Частиною 1 статті 20 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що для з`ясування та роз`яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, виконавець виносить постанову про залучення експерта або спеціаліста (кількох експертів або спеціалістів), а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання.

Таким чином, у разі відсутності добровільного виконання судових рішень, приписами Закону України «Про виконавче провадження» врегульований порядок дій та заходів, що спрямовані на примусове виконання таких рішень, а тому позивач не позбавлений можливості звернутися до суду в порядку статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, щодо не здійснення виплати нарахованих позивачу сум з підстав відсутності бюджетних асигнувань, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - коштами, передбаченими за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Повноваження Пенсійного фонду України, як виконавця бюджетних програм у спірних правовідносинах, передбачені статтею 23 Бюджетного кодексу України, в частині першій якої зазначено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Крім того, приписами п.п. 20 та 29 ч. 1 ст. 116 Бюджетного кодексу України встановлено, що взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України та здійснення видатків бюджету чи надання кредитів з бюджету без встановлених бюджетних призначень або з їх перевищенням всупереч цьому Кодексу чи закону про Державний бюджет України є порушенням бюджетного законодавства.

Також, зі змісту постанови Кабінету Міністрів "Про затвердження бюджету Пенсійного фонду України на 2021 рік" від 17.02.2021 року №126 вбачається, що останнім на 2021 за окремою бюджетною програмою передбачено кошти на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що виплата нарахованих (перерахованих) сум пенсій за рішенням суду здійснюється управлінням Пенсійного фонду виключно за рахунок коштів Пенсійного Фонду України та інших джерел, визначених законодавством, зокрема, за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Черговість виконання судових рішень визначається датою їх надходження. Інших фінансових можливостей крім зазначених, для здійснення виплат управління не має.

Як зазначалось вище, на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.09.2021 року у справі 160/11118/21 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області проведено перерахунок пенсії ОСОБА_1 01.03.2019 року на підставі довідки ГУ ДФС у Дніпропетровській області №135/10/04-97-08-15 від 16.06.2021 року. При цьому, як слідує з пояснень відповідача, пенсійний орган нарахував позивачу доплату за період з 01.03.2019 року по 31.01.2022 року в сумі 53 833, 98 гривень, однак виплату вказаної суми не проведено.

В обґрунтування неможливості виплати вказаної суми, пенсійний орган посилається на ненадходження з Пенсійного фонду України до відповідача коштів, призначених на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду.

При цьому, слід зазначити, що виділення коштів із бюджету Пенсійного фонду України на фінансування вказаних платежів не залежить від волі окремого керівника територіального органу Пенсійного фонду України, що дає підстави для висновку про відсутність в діях керівника головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області ознак вини та умислу.

Фактична невиплата нарахованих сум зумовлена тим, що виділені бюджетні кошти на виконання судових рішень, боржником в яких є Пенсійний фонд України, спрямовуються на безумовне виконання таких рішень у порядку черговості прийняття. Тому, за умови дотримання Головним управлінням Пенсійного фонду в Дніпропетровській області встановленого порядку виконання судового рішення, рішення щодо накладення штрафу на керівника управління є передчасним, оскільки жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів.

При цьому, переслідуючи мету забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, адміністративні суди мають зважено підходити до вибору процесуальних засобів такого забезпечення, а саме: встановлювати дійсні причини виникнення затримки у виконанні судового рішення, аналізувати акти законодавства, враховувати здійснені відповідною посадовою особою дії, спрямовані на виконання судового рішення, та їх відповідність вимогам законодавства, встановлювати наявність та форму вини такої посадової особи, а також зазначати про співмірність розміру штрафу та доходів (фінансової спроможності) такої посадової особи. Це не повинно зумовлювати порушення основоположних засад адміністративного судочинства, зокрема, пропорційності, необхідності дотримання оптимального балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо. Такі засоби не можуть бути надмірними за визначених умов та не мають призводити до порушення прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Водночас згідно з усталеною правовою позицією Верховного Суду, сформованою у постановах від 21.11.2018 року у справі №373/436/17, від 15.05.2020 року у справі №812/1813/18, від 21.05.2020 року у справі №310/6910/16-а та від 19.02.2020 року у справі №821/1491/17, невиконання боржником судового рішення в частині виплати грошових коштів стягувачу за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин.

Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013 року №5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року №11-рп/2012).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26.06.2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі Шмалько проти України , заява №60750/00, від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Крім того, у Рішенні від 15.05.2019 року №2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику Європейського суду з прав людини підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі Валерій Фуклєв проти України від 07.06.2005 року, заява №6318/03; пункт 43 рішення у справі Шмалько проти України від 20.07.2004 року, заява №60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі Юрій Миколайович Іванов проти України від 15.10.2009 року, заява №40450/04; пункт 64 рішення у справі Apostol v. Georgia від 28.11.2006 року, заява №30779/04).

Також, Конституційний Суд України у Рішенні від 30.06.2009 року №16-рп/2009 зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини).

Суд зазначає, що з метою забезпечення виконання судового рішення, статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено дві форми судового контролю за виконанням судового рішення: 1) зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання рішення суду; 2) накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Аналіз зазначених положень дає підстави для висновку про те, що встановлення судового контролю за виконанням судових рішень є заходом превентивного впливу на відповідача у справі з метою своєчасного виконання своїх зобов`язань у межах відповідної справи.

Тобто, зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком.

Аналогічна правова позиція підтверджується практикою Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, що викладена у додатковій постанові від 31.07.2018 року у справі №235/7638/16-а та в ухвалах від 10.12.2018 року у справі №807/2358/15, від 17.10.2019 року у справі №826/12592/14.

Окрім того, суд вважає також за необхідне зазначити про те, що у цій справі позивачем заявлялись вимоги про зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплату пенсії та за результатами її розгляду суд дійшов висновку про наявність підстав для її задоволення. У резолютивній частині рішення суд не визначав конкретний розмір перерахованої пенсії, що належить до виплати позивачу, адже проведення таких розрахунків є повноваженням відповідача, що має бути реалізоване на виконання цього рішення суду.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.09.2021 року по справі №160/11118/21 пенсія ОСОБА_1 не була присуджена, предметом спору був перерахунок пенсії, яку позивач отримував і продовжує отримувати.

Тобто, судове рішення у цій справі має зобов`язальний характер і не відноситься до рішень, які підлягають негайному виконанню.

Таким чином, оскільки примусове виконання судового рішення здійснюється відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», та, враховуючи те, що встановлення зазначеного зобов`язання є правом суду, а не його обов`язком, а позивачем не доведено необхідності застосування заходів судового контролю по даній справі, суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю.

У разі невиконання рішення суду, позивач не позбавлений права звернутись до суду із заявою, в порядку ст. 383 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючи до уваги викладене вище, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю в порядку статті 382 КАС України по справі №160/11118/21.

Керуючись ст.ст. 248, 250, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі №160/11118/21 - відмовити.

Ухвала набирає законної сили відповідно до ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст.ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.С. Луніна