Справа № 380/17532/21
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2022-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 вересня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/17532/21 пров. № А/857/10214/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Бруновської Н.В., Матковської З.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2022 року, ухвалене суддею Коморним О.І. у м. Львові за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у справі № 380/17532/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про надання статусу ветерана військової служби,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, у якому просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в одержанні статусу ветерана військової служби та видачі посвідчення ветерана військової служби;

- зобов`язати відповідача видати посвідчення ветерана військової служби та нагрудний знак «Ветеран військової служби».

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2022 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови ОСОБА_1 в одержанні статусу ветерана військової служби та видачі посвідчення ветерана військової служби.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 видати ОСОБА_1 посвідчення ветерана військової служби та нагрудний знак «Ветеран військової служби».

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на отримання статусу ветерана військової служби на підставі п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», оскільки має більше 25 років вислуги військової служби.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про відмову у задоволенні позову.

Таку позицію обґрунтовує тим, що робота в органах військової прокуратури, куди був відряджений позивач, не зараховується до військової служби, а тому позивач не має необхідної кількості років вислуги військової служби. З цих підстав, як вважає відповідач, він правомірно відмовив у наданні позивачу статусу ветерана військової служби та видачі відповідного посвідчення.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що позивач у період з 01 серпня 1995 по 10 вересня 2020 року проходив військову службу в Збройних силах України, у тому числі, з 15.08.2012 року по 09.02.2015 року, в органах військової прокуратури.

Наказом Міністра оборони України № 39 від 03.02.2020 року позивач звільнений з військової служби у запас. Вислуга років у Збройних Силах України: календарна - 24 роки і 6 місяців, пільгова - 26 років 6 місяців.

Наказом військового прокурора Західного регіону України № 647к від 10.09.2020 року, у зв`язку з припиненням діяльності військових прокуратур, позивач звільнений з посади начальника секретаріату прокуратури регіону та залишений в розпорядженні прокурора регіону для повного розрахунку.

Наказом керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону № 726к від 30.09.2020 року позивач виключений із списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України, всіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби у запас.

01.07.2021 року позивач звернувся із заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 про видачу посвідчення ветерана військової служби.

Листом від 08.07.2021 року № 6893 відповідач повідомив позивача про те, що період роботи позивача в органах військової прокуратури не є військовою службою, а тому не може бути зарахований до стажу військової служби для надання статусу ветерана військової служби.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» ветеранами військової служби визнаються громадяни України, які бездоганно прослужили на військовій службі, в органах внутрішніх справ, Національній поліції, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) і звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД.

У частині 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до цієї статті закону військову службу громадяни України проходять у Збройних Силах України та інших військових формуваннях.

Разом з тим, згідно із ч.4 ст. 83, ст. 27 Розділу V Закону України «Про прокуратуру» (яка діяла до прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 року № 113-ІХ), військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керуються Законом України «Про прокуратуру» і проходять військову службу відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України».

На військовослужбовців військової прокуратури поширюються усі передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та іншими законодавчими актами про військову службу соціальні і правові гарантії.

З цих правових норм слідує те, що позивач, як військовослужбовець, який відряджений до органів військової прокуратури, вважається таким, що проходить військову службу. Тому період відрядження позивача до органів військової прокуратури з 15.08.2012 року по 09.02.2015 року є періодом проходження позивачем військової служби.

У довідці про розрахунок вислуги років військовослужбовця полковника юстиції ОСОБА_1 від 11.08.2021 року (а.с. 14) зазначено вислугу військової служби 25 календарних років 1 місяць та 09 днів, в тому числі період перебування позивача у відрядженні в органах військової прокуратури.

Зважаючи на таку кількість календарних років військової служби, позивач має право на отримання статусу ветерана військової служби на підставі п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Порядок видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 року № 1601.

Отже, відповідач протиправно відмовив позивачу у наданні статусу ветерана військової служби та видачі відповідного посвідчення, внаслідок чого у відповідача є відповідний обов`язок надати позивачу статус ветерана військової служби та видати відповідне посвідчення.

Таким чином, адміністративний позов необхідно задовольнити.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2022 року в справі № 380/17532/21- без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська
Постанова складена 08.09.2022 року