Справа № 640/1168/20
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2022-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2022 року м. Київ № 640/1168/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Катющенка В.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особа про Державної архітектурно-будівельної інспекції України Товариство з обмеженою відповідальністю "Будеволюція" визнання протиправною бездіяльності, визнання недійсним дозволу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Державної архітектурно-будівельної інспекції України, що полягала і полягає у нездійсненні державного архітектурно-будівельного контролю, а саме - в невжитті достатніх та необхідних заходів державного примусу щодо виявлення незаконного будівництва житлового будинку № 21 у складі багатоповерхових житлових будинків з об`єктами торговельно-офісно-розважального та соціально-побутового призначення між вул. Бориса Гмирі та вул. Колекторною у Дарницькому районі м. Києва, його припинення, усунення порушень містобудівного законодавства;

- визнати недійсним дозвіл № ІV 09, зареєстрований Державною архітектурно-будівельною інспекцією України у травні 2013 року на виконання будівельних робіт будівництва житлового будинку № 21 у складі багатоповерхових житлових будинків з об`єктами торговельно-офісно-розважального та соціально-побутового призначення між вул. Бориса Гмирі та вул. Колекторною у Дарницькому районі м. Києва.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідно до правової позиції ЄСПЛ порушення права позивача у зв`язку із самовільним будівництвом неминуче включає елемент провини держави; або на будівництво не було дозвільних документів - і держава винна у тому, що реалізуючи свої повноваження в сфері контролю за будівництвом, не припинив будівництво відразу, тим самим створюючи у забудовника ілюзію згоди з його діями і провокуючи його продовжувати їх (Oneryildiz v.Turkey); або держава видала на будівництво дозвільні документи, які згодом були скасовані - і держава винна в їх помилкової видачі (Sud Fondi v.Italy). Стверджує, що будівництво житлового будинку № 21 у складі багатоповерхових житлових будинків з об`єктами торговельно-офісно-розважального та соціально-побутового призначення між вул. Бориса Гмирі та вул. Колекторною у Дарницькому районі м. Києва ведеться декілька років з порушенням містобудівного законодавства. При цьому, відповідач ігнорує факт самочинного будівництва, надаючи забудовнику змогу його продовжувати та залучати кошти фізичних осіб. Зазначена обставина, на думку позивача, є самостійною підставою для визнання бездіяльності відповідача незаконною. Вважає, що тривала бездіяльність відповідача, яка полягає у нездійсненні архітектурно-будівельного контролю з метою дотримання забудовником вимог законодавства під час будівництва призвела до порушення гарантії права власності в розумінні статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Стверджує, що своєчасне не здійснення державного архітектурно-будівельного контролю відповідачем призвело до хибного уявлення, зокрема, позивача щодо законності такого будівництва, та відповідно, наявності дозвільних документів, що дають право на виконання будівельних робіт.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.02.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі № 640/1168/20 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи.

Також, вказаною ухвалою суду залучено Товариство з обмеженою відповідальністю "Будеволюція" до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

06.03.2020 до суду від представника відповідача Дубницької Ю.М. надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого остання просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Пояснила, що на підставі поданих документів Держархбудінспекція видала замовнику будівництва - ТОВ "Будеволюція" дозвіл на виконання будівельних робіт: "Будівництво багатоповерхових житлових будинків з об`єктами торговельно-офісно-розважального та соціально-побутового призначенні між вул. Бориса Гмирі та вул. Колекторною у Дарницькому районі м. Києва" № ІУ 09. Вказаний дозвіл був виданий у травні 2014 році, а не у 2013 році, як зазначає позивач. Крім того, у експертному звіті щодо розгляду проектної документації по проекту "Будівництва багатоповерхових житлових будинків з об`єктами торговельно-офісно-розважального та соціально-побутового призначенні між вул. Бориса Гмирі та вул. Колекторною у Дарницькому районі м. Києва" від 20.04.2014 № 38/14/ЦБ зазначено, що підставою для проектування об`єкту будівництва, зокрема, є містобудівні умови та обмеження земельної ділянки № 2157/0/01/001/009-14 від 01.04.2014, надані Головним управлінням містобудування та архітектури. Відтак, твердження позивача, що містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки отримані пізніше, ніж дозвіл на виконання будівельних робіт, не відповідають дійсним обставинам справи. Також, не відповідають дійсності доводи позивача про відсутність перевірок на вказаному об`єкті, позаяк у травні 2017 року посадовою особою Департаменту здійснено виїзд на об`єкт. За результатами перевірки встановлено, що будівельні роботи виконуються з порушенням законодавства у сфері містобудівної діяльності, про що складено відповідний акт від 30.05.2017, протоколи про правопорушення від 30.05.2017 та видано підрядній організації ТОВ "Аркада-будівництво" обов`язковий до виконання припис з вимогою усунути порушення законодавства. У свою чергу, виконання ТОВ "Аркада-будівництво" вимог припису зафіксовано у акті від 01.09.2017. За наведених обставин, вважає, що у діях Держархбудінспекції відсутні будь-які ознаки бездіяльності.

16.03.2020 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій остання просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Звернула увагу, що відповідачем не надано жодного доказу для спростування доводів позивача про відсутність у ТОВ "Будеволюція" документів, необхідних для видачі дозволу. Зазначає, що згідно листа Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 19.05.2015 № 055-3714 проектування будівництва здійснювалось на підставі МБУіО № 610/14/12-3/009-14. Звертає увагу і на те, що виданий відповідачем дозвіл на підставі проектної документації, що передбачає будівництво 25-поверхових будинків суперечить містобудівній документації, зокрема ДТП, відповідно до якого висота будівель обмежується 14-16-18 поверхами. Вважає, що здійснення відповідачем перевірки у 2017 році не спростовує доводів позивача щодо незаконної бездіяльності впродовж 2017-2020 років.

24.03.2020 до суду від третьої особи надійшли пояснення щодо позову, за змістом яких останній просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Вважає, що доводи позивача про незаконну бездіяльність відповідача є безпідставними та не відповідають дійсним обставинам справи. Також, звернув увагу, що право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, складовою якого є право звернення до суду, не є абстрактним, а пов`язане з правом конкретної особи, в інтересах якої виникає судовий процес, і з її переконаннями у тому, що держава (в особі органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб) протиправно втрутилася у її права або свободи. Звертає увагу, що позивач не пов`язує порушення своїх прав з тим, що Держархбудінспекцією був виданий дозвіл на виконання будівельних робіт № ІУ 409 від 13.05.2014 та не наводить у позовній заяві обґрунтування порушення її прав у зв`язку з видачею зазначеного дозволу.

Розглянувши подані документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

17.01.2018 між ПАТ "АКБ "Аркада" (Управитель) та ОСОБА_1 (Довіритель) укладено договір № 84723 про участь у Фонді фінансування будівництва.

06.02.2018 ПАТ "АКБ "Аркада" видано ОСОБА_1 свідоцтво про участь у ФФБ виду А "Патріотика" за програмою ТОВ "Будеволюція" № 270815.

Вважаючи, що забудовник не повідомив позивача, що спорудження будинку з такими техніко-економічними показниками суперечить містобудівній документації, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів визначає Закон України від 17.02.2011 N 3038-VI "Про регулювання містобудівної діяльності" (далі - Закон N 3038-VI, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частиною першою статті 3 Закону N 3038-VI відносини у сфері містобудівної діяльності регулюються Конституцією України, Цивільним, Господарським і Земельним кодексами України, цим Законом, законами України "Про Генеральну схему планування території України", "Про основи містобудування", "Про архітектурну діяльність", "Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду", "Про землеустрій", іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 1 статті 6 Закону № 3038-VI регламентовано, що управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, органами державного архітектурно-будівельного контролю, іншими уповноваженими органами містобудування та архітектури, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування.

До уповноважених органів містобудування та архітектури належать органи, визначені у статті 13 Закону України "Про архітектурну діяльність" (частина друга статті 6 Закону N 3038-VI).

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону N 3038-VI до органів державного архітектурно-будівельного контролю належать:

1) структурні підрозділи з питань державного архітектурно-будівельного контролю Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій;

2) виконавчі органи з питань державного архітектурно-будівельного контролю сільських, селищних, міських рад.

Органом державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

Примірне положення про органи державного архітектурно-будівельного контролю затверджується Кабінетом Міністрів України.

За змістом пункту 6 частини частини першої статті 7 Закону N 3038-VI управління у сфері містобудівної діяльності та архітектурно-будівельного контролю здійснюється шляхом контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, вимог будівельних норм і правил, положень містобудівної документації всіх рівнів, вихідних даних для проектування об`єктів містобудування (далі - вихідні дані), проектної документації.

Згідно з частиною першою статті 41 Закону N 3038-VI державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.

Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю відповідно до Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності". Державний архітектурно-будівельний контроль замовників будівництва, які є фізичними особами, здійснюється відповідно до Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" з урахуванням особливостей правового статусу таких осіб. Порядок здійснення архітектурно-будівельного контролю визначається Кабінетом Міністрів України.

Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється на об`єктах будівництва у порядку проведення планових та позапланових перевірок за територіальним принципом.

Плановою перевіркою вважається перевірка, що передбачена планом роботи органу державного архітектурно-будівельного контролю, який затверджується керівником такого органу.

Позаплановою перевіркою вважається перевірка, що не передбачена планом роботи органу державного архітектурно-будівельного контролю.

Підставами для проведення позапланової перевірки є:

1) подання суб`єктом містобудування письмової заяви про проведення перевірки об`єкта будівництва або будівельної продукції за його бажанням;

2) необхідність проведення перевірки достовірності даних, наведених у повідомленні про початок виконання підготовчих робіт, повідомленні про початок виконання будівельних робіт, декларації про готовність об`єкта до експлуатації, протягом трьох місяців з дня подання зазначених документів;

3) виявлення факту самочинного будівництва об`єкта;

4) перевірка виконання суб`єктом містобудування вимог приписів органів державного архітектурно-будівельного контролю;

5) вимога головного інспектора будівельного нагляду центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, про проведення перевірки за наявності підстав, передбачених законом;

6) звернення фізичних чи юридичних осіб про порушення суб`єктом містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності;

7) вимога правоохоронних органів про проведення перевірки.

Проведення позапланових перевірок з інших підстав, крім передбачених цією статтею, забороняється, крім позапланових перевірок, передбачених абзацом десятим цієї частини.

Процедуру здійснення заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками, сертифікованими відповідальними виконавцями робіт, підприємствами, що надають технічні умови щодо інженерного забезпечення об`єкта будівництва, та експертними організаціями (далі - суб`єкти містобудування) вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт визначає Порядок здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2011 N 553 (далі - Порядок N 553, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 6 Порядку N 553 плановою перевіркою вважається перевірка, що передбачена планом роботи органу державного архітектурно-будівельного контролю, який затверджується керівником такого органу.

Періодичність проведення планових перевірок суб`єктів містобудування на об`єктах будівництва визначається відповідно до критерію, за яким оцінюється ступінь ризику від провадження господарської діяльності у сфері містобудування та визначається періодичність проведення планових заходів державного нагляду (контролю) органами державного архітектурно-будівельного контролю.

Відповідно до пункту 7 Порядку N 553 позаплановою перевіркою вважається перевірка, що не передбачена планом роботи органу державного архітектурно-будівельного контролю.

Підставами для проведення позапланової перевірки є: подання суб`єктом містобудування письмової заяви про проведення перевірки об`єкта будівництва або будівельної продукції за його бажанням; необхідність проведення перевірки достовірності даних, наведених у повідомленні про початок виконання підготовчих робіт, повідомленні про початок виконання будівельних робіт, декларації про готовність об`єкта до експлуатації, протягом трьох місяців з дня подання зазначених документів; виявлення факту самочинного будівництва об`єкта; перевірка виконання суб`єктом містобудівної діяльності вимог приписів органу державного архітектурно-будівельного контролю; вимога посадової особи ДІМ Держархбудінспекції щодо проведення перевірки за наявності підстав, встановлених законом; звернення фізичних чи юридичних осіб про порушення суб`єктом містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності; вимога правоохоронних органів про проведення перевірки.

Строк проведення позапланової перевірки не може перевищувати десяти робочих днів, а у разі потреби може бути одноразово продовжений за письмовим рішенням керівника відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю чи його заступника не більше ніж на два робочих дні.

З аналізу наведених положень вбачається, що управління у сфері містобудівної діяльності та архітектурно-будівельного контролю здійснюється у формі державного архітектурно-будівельного контролю шляхом проведення, зокрема позапланової перевірки за наявності підстав передбачених частиною першою статті 41 N 3038-VI та пунктом 7 Порядку N 553, у тому числі на підставі звернень фізичних чи юридичних осіб про порушення суб`єктом містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності. Тобто, чинним законодавством встановлена певна процедура та підстави щодо здійснення державного архітектурно-будівельного контролю суб`єкта містобудування. Проведення позапланових перевірок за відсутності вказаних підстав не допускається.

Слід звернути увагу, що правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади. Правова процедура встановлює чітку послідовність дій із зазначенням способів та методів її здійснення, підстав, порядку, форми та строків такої діяльності.

Таким чином, встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права, є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.06.2020 у справі № 464/5990/16-а.

Позивач у позовній заяві стверджує, що відповідачем видано дозвіл на підставі проектної документації, що передбачає будівництво 25-поверхових будинків суперечить містобудівній документації, зокрема ДТП, відповідно до якого висота будівель обмежується 14-16-18 поверхами.

В той же час, в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази на підтвердження звернення ОСОБА_1 до органів державного архітектурно-будівельного контролю щодо порушення суб`єктом містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності.

При вирішенні спірних правовідносин, насамперед слід звернути увагу на те, що під протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в невчиненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними й реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду 17.04.2019 у справі № 342/158/17.

Також бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути визнана протиправною адміністративним судом лише у випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21.12.2018 у справі № 813/4640/17, від 18.02.2021 у справі № 160/6885/19.

За наведених обставин, суд вважає, що нездійснення відповідачем заходів архітектурно-будівельного контролю за відсутності у нього правових підстав для здійснення вказаних заходів (проведення позапланових перевірок) не є протиправною бездіяльністю.

У той же час, з матеріалів справи вбачається, що 30.05.2017 головним інспектором будівельного нагляду відділу нагляду за діяльністю органу державного архітектурно-будівельного контролю та ринкового нагляду Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві Гончаровим О.С. проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних норм, державних стандартів і правил ТОВ "Будеволюція", ТОВ "Аркада-Будівництво", ТОВ фірма "Нові будівельні матеріали" на об`єкті будівництва: "Будівництво багатоповерхових житлових будинків з об`єктами торговельно-офісно-розважального та соціально-побутового призначенні між вул. Бориса Гмирі та вул. Колекторною у Дарницькому районі м. Києва", за результатами якої складено акт від 30.05.2017.

Вказані обставини повністю спростовують доводи позивача про те, що відповідачем не здійснювався державний архітектурно-будівельний контроль на об`єкті будівництва "Будівництво багатоповерхових житлових будинків з об`єктами торговельно-офісно-розважального та соціально-побутового призначенні між вул. Бориса Гмирі та вул. Колекторною у Дарницькому районі м. Києва".

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За своїм смисловим навантаженням термін "законний інтерес" є тотожним "охоронюваному законом інтересу", оскільки саме законність обумовлює надання інтересу правової охорони.

Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004, згідно з яким поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Ознаки, притаманні законному інтересу, визначені у вже згадуваному рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 року у справі № 1-10/2004. Поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Розмежовуючи суб`єктивне право, і пов`язаний з ним інтерес, Конституційний Суд України зазначає, що перше є особливим дозволом, тобто дозволом, що відображається у відомій формулі: "Дозволено все, що передбачено у законі", а друге - простим дозволом, тобто дозволом, до якого можна застосовувати не менш відоме правило: "Дозволено все, що не забороняється законом". Інтерес, навіть перебуваючи під охороною закону чи права, на відміну від суб`єктивного права, не має такої правової можливості, як останнє, оскільки не забезпечується юридичним обов`язком іншої сторони. Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість. Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимось конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки.

З огляду на вимоги статей 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Для визначення інтересу як об`єкту судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені Кодексу адміністративного судочинства України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.

Зі змісту норми частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України слідує, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки: (а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; (б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; (в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; (г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово "її"); (д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.

Обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є: (а) незаконність інтересу - його суперечність Конституції, законам України, принципам права; (б) не правовий характер вимог - вимоги не породжують правових наслідків для позивача. Це виключає можливість віднесення спору до "юридичного" відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України; (в) встановлена законом заборона пред`явлення позову на захист певного інтересу (наприклад, заборона оскаржувати рішення дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя особою, яка подала скаргу на суддю); (г) коло осіб, які можуть бути позивачами, прямо визначено законом, і позивач до їх числа не належить (це свідчить про відсутність матеріальної правоздатності); (д) позивач звернувся за захистом інтересів інших осіб - держави, громади, фізичної або юридичної особи без відповідних правових підстав або в інтересах невизначеного кола осіб.

Законний інтерес може бути захищено судом, якщо позивач вважає, що його законний інтерес, за захистом якого він звернувся до суду: а) порушено (щодо протиправних діянь, які мали місце і припинилися) або б) порушується (щодо протиправних діянь, які тривають); або в) створюються перешкоди для його реалізації (щодо протиправних діянь, які тривають і є перешкодами для реалізації права в теперішньому або в майбутньому часі) або г) мають місце інші ущемлення законних інтересів.

З наведеного слідує необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення інтересу. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес, а його права порушені з боку суб`єкта владних повноважень.

Приймаючи до уваги те, що в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази, які б вказували на ухилення відповідачем від проведення позапланової перевірки об`єкта будівництва і не встановлено наявність правових підстав для вчинення таких дій (звернення позивача про проведення позапланової перевірки) суд не вбачає в діях відповідача протиправної бездіяльності та наявність обставин порушення прав та охоронюваних законом інтересів ОСОБА_1 безпосередньо відповідачем.

За наведених обставин, суд відмовляє у задоволенні позову у цій частині.

Щодо вимоги позивача про визнання недійсним дозволу, суд зазначає наступне.

Суд наголошує, що відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", заява № 40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі "Джорджевич проти Хорватії" (Djordjevic v Croatia), заява № 41526/10, пункт 101; рішення у справі "Ван Остервійк проти Бельгії" (Van Oosterwijck v Belgium), заява № 7654/76, пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях українських судів. Зокрема, у постанові від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що "ефективний засіб правового захисту" повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №826/14016/16, від 11 лютого 2019 року у справі №2а-204/12).

Отже, адміністративний суд, за загальним правилом, не обмежений у виборі ефективного способу відновлення права особи, порушеного суб`єктом владних повноважень, і вправі обрати найоптимальніший або такий, що відповідає характеру такого порушення та враховує обставини конкретної справи; при цьому перебирання непритаманних суду повноважень відповідного суб`єкта владних повноважень не відбувається лише за умови відсутності встановлених судом у спосіб, передбачений процесуальним законом, обставин для використання відповідним суб`єктом публічного права альтернативності у прийнятті рішення за зверненням суб`єкта приватного права.

Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16.05.2019 у справі № 826/17220/17, від 11.02.2020 у справі № 0940/2394/18.

Суд також враховує, що рішення у цій справі впливає на захист суспільного інтересу щодо відновлення законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання щодо планування забудови та розвитку території на місцевому рівні. Проведення будівельних робіт з порушенням вимог містобудівного законодавства (якщо такі обставини будуть встановлені судом), очевидно створює загрозу суспільним інтересам, оскільки це може завдати шкоди життю і здоров`ю людей, призвести до пошкодження майна тощо. У таких умовах приватний інтерес забудовника - позивача у цій справі, не може переважати над суспільним інтересом.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 15.01.2020 у справі № 813/4060/17, від 30.09.2020 у справі № 1.380.2019.004102.

Так, Держархбудінспекцією видано замовнику ТОВ "Будеволюція" та генеральному підряднику ТОВ "Київське транспорто-будівельне підприємство № 3" дозвіл на виконання будівельних робіт від 13.05.2014 № ІУ09 на об`єкт будівництва: "Будівництво багатоповерхових житлових будинків з об`єктами торговельно-офісно-розважального та соціально-побутового призначенні між вул. Бориса Гмирі та вул. Колекторною у Дарницькому районі м. Києва".

За змістом частин першої - четвертої статті 37 Закону N 3038-VI (у редакції, що діяла на час видачі ТОВ "Будеволюція" оскаржуваного дозволу) право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням або зареєстрованою декларацією про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах будівництва, що належать до IV і V категорій складності, підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після отримання дозволу на виконання будівельних робіт.

Дозвіл на виконання будівельних робіт видається органами державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.

За наявності дозволу на виконання будівельних робіт отримання замовником та генеральним підрядником чи підрядником (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) інших документів дозвільного характеру для виконання будівельних робіт та видалення зелених насаджень у межах будівельного майданчика не вимагається.

Форма дозволу на виконання будівельних робіт, форма заяви, що подається для його отримання, перелік документів, що додаються до заяви, форма відмови у видачі дозволу на виконання будівельних робіт, порядок видачі та анулювання дозволу на виконання будівельних робіт визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Відмова у видачі дозволу на виконання будівельних робіт видається заявнику в письмовому вигляді з відповідним обґрунтуванням у строк, передбачений для видачі дозволу.

Підставою для відмови у видачі дозволу на виконання будівельних робіт є:

1) неподання документів, необхідних для прийняття рішення про видачу такого дозволу;

2) невідповідність поданих документів вимогам законодавства;

3) виявлення недостовірних відомостей у поданих документах.

Відмову у видачі дозволу на виконання будівельних робіт може бути оскаржено до суду.

Пунктом 18 Порядку виконання будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.11.2012 № 466 (у редакції, що діяла на час видачі ТОВ "Будеволюція" оскаржуваного дозволу), передбачено, що для отримання дозволу замовник (його уповноважена особа) має право подати особисто або надіслати рекомендованим листом з описом вкладення до Інспекції за місцезнаходженням об`єкта заяву про отримання дозволу за формою згідно з додатком 5.

До заяви додаються:

копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію;

проектна документація на будівництво, розроблена та затверджена в установленому законодавством порядку;

копія документа, що посвідчує право власності на будинок чи споруду, або письмова згода його власника на проведення будівельних робіт у разі реконструкції, реставрації, капітального ремонту об`єкта;

копія ліцензії, яка дає право на виконання будівельних робіт, засвідчена в установленому порядку (подається у разі потреби);

копії документів про призначення осіб, відповідальних за виконання будівельних робіт, осіб, які здійснюють авторський і технічний нагляд;

копії кваліфікаційних сертифікатів, засвідчені в установленому порядку, подаються з 1 червня 2012 р. (крім сертифікатів інженерів технічного нагляду, які подаються з дня набрання чинності цим Порядком).

Пунктом 26 вказаного Порядку встановлено, що дозвіл може бути анульовано Інспекцією, яка його видала, у разі:

подання замовником заяви про анулювання дозволу на виконання будівельних робіт за формою згідно з додатком 5 (передбачені пунктом 18 цього Порядку документи, що додаються до заяви, не подаються);

наявності відомостей про припинення юридичної особи або підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем (замовником), смерті фізичної особи - замовника або визнання її безвісно відсутньою;

перешкоджання проведенню перевірки посадовими особами Інспекції, якщо таке перешкоджання було здійснено протягом одного року після накладення штрафу за зазначене порушення.

У свою чергу, частиною четвертою статті 37 Закону N 3038-VI передбачено, що відмова у видачі дозволу на виконання будівельних робіт видається заявнику в письмовому вигляді з відповідним обґрунтуванням у строк, передбачений для видачі дозволу.

Підставою для відмови у видачі дозволу на виконання будівельних робіт є:

1) неподання документів, необхідних для прийняття рішення про видачу такого дозволу;

2) невідповідність поданих документів вимогам законодавства;

3) виявлення недостовірних відомостей у поданих документах.

Відмову у видачі дозволу на виконання будівельних робіт може бути оскаржено до суду.

Згідно з частиною шостою вказаної статті Закону N 3038-VI дозвіл на виконання будівельних робіт може бути анульовано:

1) органом державного архітектурно-будівельного контролю у разі:

а) подання замовником заяви про анулювання дозволу на виконання будівельних робіт;

б) наявності відомостей про припинення юридичної особи або підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем (замовником), смерті фізичної особи - замовника або визнання її безвісно відсутньою;

2) адміністративним судом за позовом органу державного архітектурно-будівельного контролю щодо застосування такого заходу реагування у разі перешкоджання проведенню перевірки посадовими особами органу державного архітектурно-будівельного контролю, якщо таке перешкоджання було здійснено протягом одного року після накладення штрафу за зазначене порушення.

Позивач стверджує, що оскаржуваний дозвіл видано ТОВ "Будеволюція" з порушенням вимог містобудівного законодавства, а саме:

- містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки від 11.12.2014 № 610/14/12/12-3/009-14 містять обмеження граничної допустимої висоту будівель згідно детального плану території району Осокорки, затвердженого рішенням Київської міської ради від 27.11.2009 № 695/2464;

- згідно з детальним планом території передбачено будівництво секційного типу перемінної поверховості: 14-16-18 поверхи, в той час як дійсні наміри забудови свідчать про будівництво будинку баштового типу з кількістю поверхів 25;

- проектна документація не містить таких вихідних даних на проектування як містобудівні умови та обмеження забудови земельної та обмеження забудови земельної ділянки, а тому не відповідає вимогам ДБН А.2.2-3:2014 "Склад та зміст проектної документації на будівництво", містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки від 11.12.2014 № 610/14/12-3/009-14 видані пізніше, ніж дозвіл на виконання будівельних робіт № ІУ409 від 13.05.2014 і, відповідно, пізніше, ніж була затверджена проектна документація.

Поряд з цим, з матеріалів справи вбачається наступне.

Так, рішенням Київської міської ради від 27.11.2009 № 695/27 затверджено детальний план території району Осокорки у Дарницькому адміністративному районі м. Києва.

Відповідно до пункту 1 вказаного рішення затверджено детальний план території Осокорки у Дарницькому адміністративному районі м. Києва відповідно до основних техніко-економічних показників, що додаються, як основу планувальної організації та функціонального зонування території, червоних ліній, розташування вулиць і доріг, мікрорайонів багатоповерхової забудови, щільності забудови, подальшого розроблення проектної документації та прийняття рішень щодо розміщення об`єктів містобудування.

Згідно глави 1.1 розділу Том 1 "Архітектурно-планувальна частина" детального плану території району Осокорки мікрорайон № 5 - вільний від забудови і має освоюватись під житлово-громадське багатоповерхове будівництво.

Відповідно до глави 1.2 розділу Том 1 "Архітектурно-планувальна частина" детального плану території району Осокорки, затвердженого рішенням Київської міської ради від 27.11.2009 № 695/27, містобудівною документацією передбачено формування комплексного міського утворення, що складається з житлових районів Осокорки-північні, Осокорки-центральні, Осокорки-південні, ланшафтно-рекреаційної і промислової зони. Житлові мікрорайони розміщено по обидва боки від перспективної магістралі загальноміського значення - Троєщина-Осокорки. Вздовж магістралі Троєщина-Осокорки розміщено акцентні групи баштових будинків підвищеної поверховості (24 поверхи і вище).

Встановлені обставини свідчать про те, що детальний план району Осокорки у Дарницькому адміністративному районі м. Києва, затверджений рішенням Київської міської ради від 27.11.2009 № 695/27, передбачає будівництво будинків підвищеної поверховості 24 поверхи і вище, а тому доводи позивача у цій частині не відповідають дійсним обставинам справи.

У свою чергу, у містобудівних умовах та обмеженнях забудови земельної ділянки від 01.04.2014 № 3157/0/01/009-14 зазначено: "Гранично допустима висота будівель: визначити відповідно до нормативно-правових актів, з урахуванням проектних рішень ДТП району Осокорки, затвердженого рішенням Київської міської ради від 27.11.2009, з урахуванням вимог забезпечення нормативної інсоляції; при проектуванні об`єкту вище 50 метрів необхідно отримати погодження Украероруху".

Аналогічні положення містяться у пункті 1 містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки від 11.12.2014 № 610/14/12-3/009-14, які були отримані замовником замість містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки від 01.04.2014 № 3157/0/01/009-14.

Слід звернути увагу, що пунктами 1.3, 1.4 розділу І Порядку надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 07.07.2011 N 109, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.07.2011 за N 912/19650, передбачено, що містобудівні умови та обмеження є чинними до завершення будівництва об`єкта незалежно від зміни замовника.

Зміни до містобудівних умов та обмежень можуть вноситися тільки за згодою замовника.

Чинність наданих містобудівних умов та обмежень не може бути зупинена у зв`язку з початком розроблення, внесення змін або оновлення містобудівної документації на місцевому рівні.

Встановленими нормами передбачено можливість внесення змін до містобудівних умов та обмежень, а тому доводи позивача про те, що на момент видачі дозволу були відсутні містобудівні умови та обмеження не відповідають дійсності.

За змістом частин першої та другої статті 31 Закону N 3038-VI проектна документація на будівництво об`єктів розробляється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил та затверджується замовником.

Затвердження проектної документації на будівництво об`єктів, що споруджуються із залученням бюджетних коштів, коштів державних і комунальних підприємств, установ та організацій, а також кредитів, наданих під державні гарантії, здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

До проектної документації на будівництво об`єктів, що становлять підвищену екологічну небезпеку, а також об`єктів, які підлягають оцінці впливу на навколишнє природне середовище у транскордонному контексті, додаються результати оцінки впливу на стан навколишнього природного середовища (матеріали оцінки та звіти про оцінку і громадське обговорення). Перелік таких об`єктів та порядок проведення оцінки визначаються Кабінетом Міністрів України.

Експертиза проектів будівництва проводиться в установленому Кабінетом Міністрів України порядку експертними організаціями незалежно від форми власності, які відповідають критеріям, визначеним центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. При цьому до проведення експертизи залучаються (в тому числі на підставі цивільно-правових договорів) експерти з питань санітарного та епідеміологічного благополуччя населення, екології, охорони праці, енергозбереження, пожежної, техногенної, ядерної та радіаційної безпеки, які пройшли професійну атестацію, що проводилася із залученням представників відповідних центральних органів виконавчої влади, та отримали відповідний кваліфікаційний сертифікат. Порядок проведення професійної атестації таких експертів встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Експертиза проектів будівництва об`єктів IV і V категорій складності, що споруджуються за рахунок бюджетних коштів, коштів державних і комунальних підприємств, установ та організацій, а також кредитів, наданих під державні гарантії, здійснюється експертною організацією державної форми власності.

Як вбачається з матеріалів справи, проектна документація, розроблена ТОВ "Нові будівельні матеріали", отримала позитивний експертний висновок Державного підприємства "Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут "НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ" за № 38/14/ЦБ від 20.04.2014 та затверджена наказом ТОВ "Будеволюція" від 05.05.2014 № 16.

Вказана проектна документація була подана до відповідача для отримання спірного дозволу та містила вихідні дані, на відсутність яких посилається позивач, а саме: містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки від 01.04.2014 № 3157/0/01/009-14.

Проектною документацією передбачено будівництво житлового будинку № 21 у складі багатоповерхових житлових будинків з об`єктами торговельно-офісно-розважального призначення між вул. Бориса Гмирі та вул. Колекторною у Дарницькому районі м. Києва.

Згідно зі Схемою генерального плану з розбивкою на черги будівництва житловий будинок № 21 входить до третьої черги будівництва.

Після отримання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки від 11.12.2014 № 610/14/12-3/009-14, ТОВ "Будеволюція" здійснено коригування проектної документації.

Так, проектна документація отримала позитивні експертні висновки Державного підприємства "Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут "НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ" № 165/14 від 14.01.2015, № 6/16 від 05.02.2016, № 116/16 від 05.09.2016, № 201/16 від 30.01.2017 та затверджені наказами ТОВ "Будеволюція" від 09.02.2015, від 09.03.2015 № 161, від 08.06.2016 № 570 та № 67 від 01.02.2017.

Встановлені обставини свідчать про те, що будівництво житлового будинку № 21 у складі багатоповерхових житлових будинків з об`єктами торговельно-офісно-розважального призначення між вул. Бориса Гмирі та вул. Колекторною у Дарницькому районі м. Києва передбачено проектною документацією та здійснюється за наявності затвердженої проектної документації.

Зважаючи на викладене у сукупності, суд дійшов висновку, що матеріали справи не містять жодного доказу, який би підтверджував наявність правових підстав для відмови у видачі ТОВ "Будеволюція" дозволу на виконання будівельних робіт № ІУ 09 та підстав для анулювання останнього, натомість доводи позивача ґрунтуються на власних припущеннях щодо порушення відповідачем норм містобудівного законодавства, як і порушення прав позивача.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.П. Катющенко