Справа № 160/6919/22
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2022 року Справа № 160/6919/22

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та скасування вимоги №Ф-1172-58-У від 17.02.2021р., -

ВСТАНОВИВ:

10.05.2022р. (згідно відомостей Укрпошта Стандарт) ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області та просить:

- визнати протиправним нарахування позивачеві недоїмки з ЄСВ на суму 37788,74 грн.;

- скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1172-58-У від 17.02.2021р. на суму 37788,74 грн., винесену відповідачем.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він не погоджується із оспорюваною вимогою, вважає дії по нарахуванню недоїмки зі сплати ЄСВ протиправними, а вимогу такою, що підлягає скасуванню, оскільки з 06.04.2006р. позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець та взятий на облік платника податків у Нікопольській ОДПІ ГУ ДФС, проте з моменту взяття на облік він фактично не здійснював підприємницьку діяльність, звітів не надавав, доходів від неї не отримував; фізична особа-підприємець, яка проводить підприємницьку діяльність, вважається платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування лише при умові, що така особа не є найманим працівником і що вона отримує дохід саме від такої діяльності; з метою усунення дискримінаційних та суперечливих норм у чинному законодавстві було прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо усунення дискримінації за колом платників», яким врегульовано питання щодо звільнення ФОПів від обов`язкової сплати ЄСВ без отримання доходу; оскаржувана вимога була отримана позивачем лише 09.05.2022р. під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження та не була направлена йому відповідачем в порушення п.3 Інструкції №449; відповідач визначив суму недоїмки з порушенням вимог в автоматичному режимі, лише на підставі наявної інформації про те, що позивач є платником єдиного внеску в порушення вимог ч.3 ст.9 Закону №2464 та п.4 розділу VІ Інструкції 449; 22.04.2021р. за заявою позивача до ЄДРПОУ було внесено запис про припинення його підприємницької діяльності. Окрім того, на виконання вимог ухвалу суду від 05.08.2022р., 30.08.2022р. засобами поштового зв`язку від позивача на адресу суду надійшли письмові пояснення, у яких останній зазначає, зокрема, що при поданні заяви до державного реєстратора про припинення підприємницької діяльності йому було роз`яснено про необхідність звернення до відповідача з питання подання ліквідаційного балансу для повного припинення підприємницької діяльності, у зв`язку з чим у травні 2021 року позивач звернувся до відповідача, а саме до його територіального підрозділу у м. Нікополі, де його фахівець підготувала документи з яких йому було зрозуміло, що буде проведена перевірка періодів, в яких позивач був зареєстрований як підприємець та з його слів було зазначено, що доходи в минулі періоди він не отримував; жодних звітів з декларування ЄСВ із сумами, зазначеними у відзиві позивач не готував, їх підписання не пам`ятає та про наявність таких зобов`язань з ЄСВ йому не було відомо (а.с.79).

Ухвалою суду від 06.06.2022р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, поновлено позивачеві строк звернення до суду з даним позовом та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано відповідача надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву згідно до вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України та виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.39).

Ухвалою суду від 05.08.2022р., у зв`язку із необхідністю витребування від позивача та відповідача додаткові докази, було, зокрема, продовжено строк розгляду даної справи до 12.09.2022р. (а.с.57-58).

27.06.2022р. засобами поштового зв`язку, на виконання вимог вищевказаної ухвали суду від 06.06.2022р., від відповідача на адресу суду надійшов письмовий відзив на позов, у якому останній просив у задоволенні адміністративного позову позивача відмовити посилаючись на те, що ОСОБА_1 з 06.04.2006р. по 22.04.2021р. перебував на податковому обліку в ГУ ДПС у Дніпропетровській області (Нікопольській ДПІ) як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування та був платником єдиного внеску відповідно до п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464; в ІКП по позивачу за період з 01.01.2017р. по 30.11.2020р. проведені автоматичні квартальні нарахування в загальній сумі 37788,74 грн.; в ІКП по терміну 21.05.2021р. обліковуються нарахування згідно поданого платником Звіту про суму нарахованого доходу застрахованих осіб та суму нарахованого єдиного внеску за 2020 рік від 21.05.2021р. в сумі 1100,00 грн.; 27.04.2021р. платіжним доручення №17445130SВ платником було сплачено єдиний внесок в сумі 100,00 гривень у зв`язку з чим відбулося часткове погашення нарахувань по терміну сплати 09.02.2018 року; відповідно даних підсистеми «Обробка ПЗ та платежів» ІКС «Податковий блок» за оскаржуваний період (2017-2020 роки) платником надавалася звітність з єдиного внеску, а саме: Звіти про суму нарахованого доходу застрахованих осіб та сум нарахованого єдиного внеску від 21.05.2021р. за 2017 рік із визначеною сумою зобов`язань 8448,00 грн., за 2018 рік із визначеною сумою зобов`язань 9828,72 грн., за 2019 рік із визначеною сумою зобов`язань 11016,72 грн., за 2020 рік із визначеною сумою зобов`язань 9595,30 грн.; позивачеві була сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) від 17.02.2021р. №Ф-1172-58У на суму 37788,74 грн., яка була направлена на адресу позивача рекомендованим листом з повідомленням про вручення, проте, поштове відправлення повернуто контролюючому органу у зв`язку із закінченням терміну зберігання; у зв`язку із несплатою суми по якій контролюючий орган направив узгоджену вимогу від 17.02.2021р. №Ф-1172-58У на суму 37788,74 грн. до органу державної виконавчої служби для виконання у встановленому законодавством порядку (а.с.44-47).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Отже, рішення у даній справі приймається 12.09.2022р., тобто у межах строку, встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі розгляду адміністративної справи у порядку письмового провадження, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

ОСОБА_1 з 04.04.2006р. по 22.04.2021р. був зареєстрований як фізична особа-підприємець за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Виписки з ЄДРПОУ та ідентифікаційними даними (а.с.17-18,54).

Контролюючим органом була сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1172-58У від 17.02.2021р. на загальну суму заборгованості зі сплати єдиного внеску 37788,74 грн. станом на 21.07.2021р. (а.с.14,82,84).

Зазначена вимога була направлена контролюючим органом на адресу реєстрацію позивача АДРЕСА_2 (проживання за якою підтверджує і позивач у своєму позові) засобами поштового зв`язку з рекомендованим повідомленням про вручення та отримана відповідачем 16.04.2021р., що підтверджується копією поштового повіомлення, наявною у справі (а.с.83).

Сума недоїмки у розмірі 37788,74 грн. виникла за період з 2017 року по листопад 2020 року та відповідні нарахування містяться в інформаційній базі даних ІС «Податковий блок», що підтверджується відповідними витягами з інтегрованої картки платника податків позивача (а.с.48-53).

Окрім того, 21.05.2021р. ОСОБА_1 до контролюючого органу було надіслано Звіти про суму нарахованого доходу застрахованих осіб та сум нарахованого єдиного внеску за Формою №Д5 (річна) із відповідними Таблицями №1 Нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017 рік із визначеною сумою зобов`язань 8448,00 грн., за 2018 рік із визначеною сумою зобов`язань 9828,72 грн., за 2019 рік із визначеною сумою зобов`язань 11016,72 грн., за 2020 рік із визначеною сумою зобов`язань 9595,30 грн., що підтверджується роздруківками відповідних звітів, таблиць та квитанцій №2 про прийняття звітів (а.с.65-76).

Правомірність нарахування позивачеві недоїмки з ЄСВ на суму 37788,74 грн. та прийняття вищенаведеної оспорюваної вимоги є предметом розгляду у даній справі.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Між сторонами виникли правовідносини щодо забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які підпадають під правове регулювання Закону України від 08.07.2010 №2464-VI Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Закон №2464).

Відповідно до п.2 ст.1 Закону №2464 визначено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з п.4 ст.4 Закону №2464, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 6 Закону №2464, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Порядок обчислення та строки сплати єдиного внеску передбачені статтею 9 Закону №2464, зокрема, абзацом 3 частини 8 зазначеної статті передбачено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

За приписами п.2 ч.2 ст.7 Закону №2464 визначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до п. 5 ст. 8 Закону №2464 передбачено, що єдиний внесок для платників, передбачених п. 4 ст. 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Отже, відповідно до вищенаведених приписів Закону України №2464, фізичні особи-підприємці, у тому числі й ті, які обрали спрощену систему оподаткування, з 2017 року мали нараховувати єдиний соціальний внесок за себе у розмірі не меншому ніж 22% від розміру мінімальної заробітної плати, незалежно від отриманого доходу.

При цьому, особи, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або за вислугу років, або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина п`ята статті 4 Закону №2464).

Особи, зазначені у пунктах 4 і 5 частини першої цієї статті, які мають основне місце роботи або уклали гіг-контракт з резидентом Дія Сіті в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні", звільняються від сплати за себе єдиного внеску за місяці звітного періоду, за які роботодавцем (резидентом Дія Сіті) сплачено страховий внесок за таких осіб у розмірі не менше мінімального страхового внеску. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску за умови самостійного визначення ними бази нарахування за місяці звітного періоду, за які роботодавцем (резидентом Дія Сіті) сплачено страховий внесок за таких осіб у розмірі менше мінімального страхового внеску. Самостійно визначена такими особами база нарахування не може перевищувати максимальну величину бази нарахування єдиного внеску, встановлену цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (частина шоста статті 4 Закону №2464).

Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 27.11.2019р. у справі №160/3114/19.

Відповідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосування норми до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, які зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З огляду на предмет спору у даній справі та вищевикладені висновки, суд приходить до висновку, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Так, як встановлено судом з матеріалів справи, оскаржувана вимога винесена податковим органом щодо наявності боргу (недоїмки) з єдиного внеску за період з 2017 року по листопад 2020 року.

В той же час, згідно виписки з ЄДРПОУ, 22.04.2021р. була проведена державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 за його рішенням (а.с.17-18).

Отже в оскаржуваний період (2017-2020 роки) позивач у встановленому порядку не припинив свою підприємницьку діяльність, був зареєстрований фізичною особою-підприємцем, а відтак належав до кола платника єдиного внеску, передбачених пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464.

При цьому, жодних доказів на підтвердження наявності обставин та підстав звільнення від сплати єдиного внеску, які встановлені ч.5, ч.6 ст.4 Закону №2464 (як то, сплата роботодавцем єдиного внеску за позивача, як найманого працівника, за відповідний спірний період) позивачем суду не надано, а згідно наданих відомостей з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Форма ОК-5, Форма ОК-7) таких обставин та підстав судом не встановлено (а.с.22-27).

Разом з тим, згідно наявних в матеріалах справи доказів, 21.05.2021р. ОСОБА_1 до контролюючого органу було надіслано Звіти про суму нарахованого доходу застрахованих осіб та сум нарахованого єдиного внеску за Формою №Д5 (річна) із відповідними Таблицями №1 Нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017 рік із визначеною сумою зобов`язань 8448,00 грн., за 2018 рік із визначеною сумою зобов`язань 9828,72 грн., за 2019 рік із визначеною сумою зобов`язань 11016,72 грн., за 2020 рік із визначеною сумою зобов`язань 9595,30 грн., що підтверджується роздруківками відповідних звітів, таблиць та квитанцій №2 про прийняття звітів (а.с.65-76).

Тобто, позивачем самостійно було проведено нарахування зобов`язань з ЄСВ у спірні періоди (2017 2020 роки).

За викладених обставин та враховуючи те, що судом встановлено, а матеріалами справи підтверджено обов`язок позивача зі сплати ЄСВ у спірні періоди (2017 рік листопад 2020 року) у період коли він був зареєстрований фізичною особою-підприємцем, а також і з урахуванням самостійного нарахування позивачем зобов`язань зі сплати ЄСВ у спірні періоди шляхом подання відповідних звітів, суд приходить до висновку, що контролюючим органом правомірно було нараховано позивачеві недоїмки з ЄСВ на суму 37788,74 грн. та прийнято оскаржувану вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1172-58-У від 17.02.2021р.

У відповідності до вимог ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, при цьому, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, і ч.1 ст.77 вказаного Кодексу, на позивача покладено обов`язок довести ті обставини на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Однак, позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про протиправність нарахування позивачеві недоїмки з ЄСВ на суму 37788,74 грн. та прийняття оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1172-58-У від 17.02.2021р. з урахуванням встановлених судом обставин справи та аналізу вищенаведених норм чинного податкового законодавства, які регулюють спірні відносини, а також враховуючи і те, що позивач за спірні періоди 2017-2020 роки самостійно подав звіти та визначив сам суми ЄСВ, які підлягали сплаті (а.с.65-76).

З огляду на те, що 21.05.2021р. позивач самостійно подав звітність по сплаті ЄСВ за спірні періоди 2017-2020 роки, у яких сам визначив суми ЄСВ до сплати, судом критично надається оцінка доводам позивача, що він не подавав звітність і підписання їх не пам`ятає, оскільки зміст проаналізованих копій Звітів спростовує такі твердження позивача (а.с.65-76).

Є безпідставними та відхиляються судом посилання позивача на те, що з метою усунення дискримінаційних та суперечливих норм у чинному законодавстві було прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо усунення дискримінації за колом платників», яким врегульовано питання щодо звільнення ФОПів від обов`язкової сплати ЄСВ без отримання доходу, оскільки, по-перше, з аналізу положень наведеного Закону таких підстав для звільнення позивача від сплати ЄСВ судом не встановлено, а позивачем не надано доказів того, що у спірний період він перебував у трудових відносинах та за нього сплачував ЄСВ роботодавець; по-друге, проаналізований судом зміст наведеного Закону не змінив правового регулювання обов`язку сплати ЄСВ ФОП, які перебувають на загальній системі оподаткування (позивач знаходився на загальній системі оподаткування), а також містить обов`язок сплати такими ФОПами ЄСВ, при цьому, приписами наведеного Закону встановлено, що, у разі якщо платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді, такий платник має визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, що і було визначено позивачем самостійно у його звітах за спірні періоди 2017-2020 роки (а.с.65-76); по-третє, наведений Закон було прийнято 13.05.2020р., набрав чинності він з 03.06.2020р., а тому його приписи не мають зворотної дії в часі і не можуть бути застосовані до спірного періоду, яким у даному випадку є період 2017- 2020 роки.

Також судом відхиляються і посилання позивача у позові на те, що відповідач визначив суму недоїмки з порушенням вимог в автоматичному режимі, лише на підставі наявної інформації про те, що позивач є платником єдиного внеску в порушення вимог ч.3 ст.9 Закону №2464 та п.4 розділу VІ Інструкції 449, виходячи з наступного.

Так, відповідно до п. 1, 2 розділу VІ Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України №449 від 24.04.2015р. (далі Інструкція №449), до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

У разі виявлення платником своєчасно не нарахованих сум єдиного внеску такі платники зобов`язані самостійно обчислити ці внески, відобразити їх у звітності, що подається платником до податкових органів, та сплатити їх. До такого платника застосовуються штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.

Відповідно до ст. 4 розділу VI Інструкції «Про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі:

- актів документальних перевірок,

- звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з ІТС за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи, у тому числі відокремлених підрозділів юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Таким чином, Інструкцією передбачено формування вимоги не виключно на підставі актів перевірки.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що вимога про сплату недоїмки сформована на підставі облікових даних з ІТС, що відповідає вимогам Інструкції.

Окрім того, згідно матеріалів справи судом було встановлено надіслання позивачем до контролюючого органу Звітів про суму нарахованого доходу застрахованих осіб та сум нарахованого єдиного внеску за Формою №Д5 (річна) із відповідними Таблицями №1 Нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017 - 2020 роки із самостійно визначеними сумами зобов`язань зі сплати ЄСВ (а.с.65-76).

При цьому, судом не приймаються до уваги та відхиляються твердження позивача у письмових поясненнях на те, що жодних звітів з декларування ЄСВ із сумами, зазначеними у відзиві позивач не готував, їх підписання не пам`ятає та про наявність таких зобов`язань з ЄСВ йому не було відомо, оскільки наведене спростовується вищезазначеними наявними в матеріалах справи Звітами про суму нарахованого доходу застрахованих осіб та сум нарахованого єдиного внеску за Формою №Д5 (річна) та Таблицями №1 (а.с.65-76).

Судом відхиляються і посилання позивача у позові на те, що оскаржувана вимога була отримана позивачем лише 09.05.2022р. під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження та не була направлена йому відповідачем в порушення п.3 Інструкції №449, оскільки наведене спростовується наявною в матеріалах справи копією поштового конверту, з якої вбачається направлення оскаржуваної вимоги контролюючим органом на адресу реєстрації позивача АДРЕСА_2 (проживання за якою підтверджує і позивач у своєму позові) засобами поштового зв`язку з рекомендованим повідомленням про вручення та її отримання позивачем 16.04.2021р., що підтверджується копією поштового повідомлення, наявною у справі (а.с.83).

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Приймаючи до уваги викладене та перевіривши правомірність прийняття відповідачем оспорюваних рішень, суд приходить до висновку про те, що оспорювана вимога прийнята відповідачем у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), а відповідно і дії контролюючого органу по нарахування позивачеві недоїмки з ЄСВ на суму 37788,74 грн., є правомірними.

Враховуючи наведене та те, що судом не встановлено протиправність оспорюваних позивачем дій по нарахуванню ЄСВ та вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 17.02.2021р., а позивачем таких доказів суду не надано, суд приходить до висновку, що такі дії та вимога, прийняті відповідачем правомірно та у відповідності до вимог чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносин.

Окрім того, при прийнятті даного рішення, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Приймаючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, у зв`язку з чим у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

Однак, виходячи з того, що у суду відсутні підстави для задоволення даного позову, то і судові витрати позивача по сплаті судового збору не підлягають стягненню з відповідача суб`єкта владних повноважень.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 78, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та скасування вимоги №Ф-1172-58-У від 17.02.2021р. відмовити повністю.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача згідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва