Справа № 761/43804/21
Суддя: Романишена І. П.
Дата ухвалення: 2022-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/761/305/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2022 року суддя Шевченківського районного суду м.Києва Романишена І.П., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про скасування постанов про накладення адміністративного стягнення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про скасування постанов про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису) серії 1КI №, №, №.

Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказує, що 10.11.2021, 11.11.2021, 12.11.2021, головним інспектором з паркування відділу інспекції з паркування Голосіївського району управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Рябоконем В.В. винесено відповідні постанови серії 1КI №, №, №, згідно яких позивач визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень за ч.1 ст.122 КУпАП, а саме за порушення вимоги дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено» ПДР України. Стверджує, що 09.11.2021 р. приблизно об 21 год. прибув на автомобілі марки FIAT 230L д.н.з. НОМЕР_1 на вул.Петра Запорожця 17 у м.Києві, переконавшись в тому, що не порушує вимоги знаку 3.34 ПДР України, залишив вказаний автомобіль, відповідно до п.15.2 ПДР України, біля правого краю проїзної частини вказаної вулиці. Надалі, 27.11.2021 року, він отримав спірні постанови про накладення адміністративних стягнень за порушення вимоги дорожнього знаку 3.34 ПДР України «Зупинку заборонено», за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.122 КУпАП.

Позивач, вважає спірні постанови такими, що не відповідають дійсності, є протиправними, винесеними з порушенням норм процесуального та матеріального права, відтак підлягають скасуванню.

Ухвалою суду від 10.12.2021 року відкрито провадження у справі та вирішено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

06.06.2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити.

Зокрема, відповідач вказує, що дія знаку «Зупинка заборонена» не переривається в місцях виїзду з прилеглих до дороги територій, а враховуючи, що після вказаного знаку з обох боків наявні виїзди з прилеглої території, а не перехрестя, транспортний засіб позивача зупинено в межах дії знаку, а тому оскаржувані постанови винесено співробітником інспекції у межах повноважень, у суворому дотриманні закону та відповідно до об`єктивних обставин справи, тому позов до задоволення не підлягає.

21.06.2022 року до суду надійшла відповідь на вказаний відзив, в якому позивач надав заперечення на доводи відповідача та просив позов задовольнити, скасувавши спірні постанови. Зокрема, покликається на те, що зібрані інспектором з паркування докази не дають об`єктивної можливості встановити будь-якого адміністративного правопорушення. Позивач, не погоджується з аргументом представника відповідача стосовно зупинки автомобіля в зоні дії дорожнього знаку 3.34 ПДР України, оскільки, у всіх трьох випадках була відсутня табличка 7.2.4. «Зона дії», яка інформує про перебування у зоні дії дорожнього знаку 3.34, здійснюючи паркування позивач орієнтувався на те, що дія знаку починається за ним, однак табличка 7.2.4. була відсутня, відтак вважає що паркування здійснив в дозволеному місці. Стосовно доводу представника відповідача про відсутності перехресть на ділянці, позивач стверджує, що виїзд з прилеглої території (як вважає представник відповідача), має наскрізний проїзд, що вбачається з карти з сервісу Google Maps. Крім того, на спірній ділянці дороги міститься дорожній знак 2.1 ПДР України «Дати дорогу», який відноситься до знаків пріорітету, встановлюється на перехресті, перехрещення проїздних частин або вузьких ділянок дороги. Вказаний перелік є вичерпний, у наведеному переліку відсутнє значення «виїзд з прилеглої території». Позивач вказує, що на підтвердження наявності вказаного дорожнього знаку, ним був наданий доказ, який міститься в матеріалах позову, а саме фото з відображенням дорожнього знаку 2.1, який встановлений на спірній ділянці дороги.

Ухвалою суду від 29.07.2022 року залишено позовну заяву без руху та надано строк на усунення недоліків, відповідно до ч.13 ст.171 КАС України.

08.08.2022 року позивач на виконання вимог ухвали від 29.07.2022 року, подав суду заяву про усунення недоліків, разом з адміністративним позовом у новій редакції.

На підставі ухвали суду від 10.08.2022 року розгляд адміністративної справи продовжено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Згідно ст.262 КАС України, справа розглянута в порядку письмового провадження. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення,- ч. 5 ст.250 КАС України.

Дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступне.

На підставі постанов про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення запинки, стоянки, паркування транспортних засобів у режимі фотозйомки (відеозапису) серії 1КI № від 10.11.2021, № від 11.11.2021, № від 12.11.2021, ОСОБА_1 по кожній вищезазначеній постанові було визнанно винним у вчиненні адміністративного правопорушення, а саме: за порушення вимоги дорожнього знаку 3.34 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 №1306 (далі по тексту-ПДР України), відповідальність за що, передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Згідно постанови серії 1КI №, позивач 10.11.2021 року о 10 год 56 хв. траспортним засобом марки FIAT 230L д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив зупинку за адресою вул.Петра Запорожця, 15, в м.Києві, чим порушив вимоги дорожнього знаку 3.34 ПДР України. У відповідності до постанови серії 1КI №, позивач 11.11.2021 о 10 год. 35 хв. транспортним засобом марки FIAT 230L д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив зупинку за адресою вул.Петра Запорожця, 15, в м.Києві, чим порушив вимоги дорожнього знаку 3.34 ПДР України. Зі змісту постанови серії 1КI № вбачається, що позивач 12.11.2021 року о 10 год 57 хв. транспортним засобом марки FIAT 230L д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив зупинку за адресою вул.Петра Запорожця, 17, в м.Києві, чим порушив вимоги дорожнього знаку 3.34 ПДР України.

Згаданими постановами позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. по кожні постанові окремо.

Суд зауважує, що фотофіксація до спірних протоколів здійснена в такий спосіб, що з неї неможливо ідентифікувати, де саме зупинений транспортний засіб позивача, крім того не вдається встановити дійсної відстані автомобіля та його розташування відносно дорожнього знаку 3. 34 ПДР України. Також, як вбачається зі змісту фото долучених до спірних постанов, то вони не містять одночасної фіксації транспортного засобу позивача та дорожнього знаку 3.34 «Зупинка заборонена».

Позивач стверджує, що він у всіх трьох випадках здійснив зупинку автомобіля після перехрестя, тому дія забороненого знаку 3.34 ПДР України до розташування його автомобіля не поширювалась. Зокрема, позивач доводячи наявність перехрестя покликається на розміщення на спірній ділянці дороги дорожнього знаку 2.1 ПДР України «Дати дорогу», про що в матеріалах справи міститься відповідний доказ, також вказує на наскрізний проїзд через спірну ділянку дороги. Так, на думку позивача наявність дорожнього знаку 2.1 та наскрізний проїзд в розумінні ПДР України, є саме ознаками перехрестя, а тому просить скасувати оскаржувані постанови на підставі їх незаконності та необґрунтованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Положення ст. 5 КАС України є реалізацією ч. 1 ст. 55 Конституції України, яка визначає, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, у разі, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та відповідним доводам сторін, суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 згаданої статті КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Порядок притягнення осіб до адміністративної відповідальності встановлений, зокрема, Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Згідно ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, інспектора з паркування в даному випадку, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена законодавством.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП України, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Законом України від 27.09.2018 року 2262-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування сфери паркування транспортних засобів», уповноважено розглядати справи про порушення правил дорожнього руху інспекторів з паркування. Цим же законом ч.2 ст.268 КУпАП доповнено реченням такого змісту: "Особливості розгляду справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-4 цього Кодексу".

Відповідно до ст. 279-1 КУпАП, постанова про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), може виноситися без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Положенням ст. 14-2 КУпАП передбачено, адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів, що дають змогу здійснювати фотозйомку або відеозапис та функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.

Режим фотозйомки (відеозапису) передбачає здійснення уповноваженою посадовою особою фото/відеофіксації обставин порушення правил зупинки, стоянки або паркування транспортних засобів, а саме: дати, часу (моменту), місця розташування транспортного засобу по відношенню до нерухомих об`єктів та/або географічних координат, інших ознак наявності складу адміністративного правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу. При здійсненні фотозйомки обов`язковою є наявність не менше двох зображень транспортного засобу, отриманих з різних або протилежних ракурсів, а в разі фіксації порушення, що полягає у неоплаті вартості послуг з користування майданчиком для платного паркування в межах населеного пункту, в якому не впроваджена автоматизована система контролю оплати паркування, обов`язковою є наявність додаткового зображення (зображень), що фіксує відсутність документа про оплату послуг з користування майданчиком для платного паркування під лобовим склом транспортного засобу.

Зазначеною нормою встановлений спеціальний порядок розгляду справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису).

Положення ч. 3 ст. 279-1 КУпАП передбачають, обов`язок посадової особи уповноваженого на розгляд справи винести постанову про накладення адміністративного стягнення безпосередньо на місці виявлення вчиненого правопорушення.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-8 цього Кодексу.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року за № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови по справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 та 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, що викладена в постанові у справі №337/3389/16-а (2-а/337/154/2016) від 30.05.2019, постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений. Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

Як встановлено судом, позивача притягнуто до адміністраивної відповідальності у відповідності до положень ст.14-2 КУпАП, як власника транспортного засобу за порушення правил зупинки зафіксованого в режимі фотозйомки.

Справа про адміністративне правопорушення розглянута у відсутності позивача, що відповідає правилам розгляду справи щодо правопорушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів зафіксовано в режимі фотозйомки, визначеному ст.279-1 КУпАП.

Відповідно ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Пунктом 8.1 ПДР України встановлено, що регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.

Відповідно до п.8.2-1 ПДР України, дорожні знаки повинні розміщуватися таким чином, щоб їх було добре видно учасникам дорожнього руху як у світлу, так і в темну пору доби. При цьому дорожні знаки не повинні бути закриті повністю або частково від учасників дорожнього руху будь-якими перешкодами. Дорожні знаки повинні бути видимими на відстані не менш як 100 м за напрямком руху та розміщеними не вище 6 м над рівнем проїзної частини. Дорожні знаки встановлюються обабіч дороги на тому її боці, що відповідає напрямку руху. Для поліпшення сприйняття дорожніх знаків вони можуть бути розміщені над проїзною частиною. Якщо дорога має більше ніж одну смугу для руху в одному напрямку, установлений обабіч дороги відповідного напрямку дорожній знак дублюється на розділювальній смузі, над проїзною частиною або на протилежному боці дороги (у разі, коли для руху в зустрічному напрямку є не більше ніж дві смуги). Дорожні знаки розміщуються таким чином, щоб інформацію, яку вони передають, могли сприймати саме ті учасники руху, для яких вона призначена.

Згідно розділу 33 ПДР в зоні дії знаку 3.34 забороняється зупинка і стоянка транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу). Дія вказаного знаку поширюється лише на той бік дороги, на якому він встановлений.

Відповідно до пп. 7.2.1-7.2.6 пункту 7. «Таблички до дорожніх знаків» «Зона дії». Позначають: 7.2.1 - довжину небезпечної ділянки, позначеної попереджувальними знаками, або зону дії заборонних та інформаційно-вказівних знаків; 7.2.2 - зону дії заборонних знаків 3.34-3.37, а також довжину одного або декількох розташованих один за одним зупинкових майданчиків; 7.2.3 - кінець зони дії знаків 3.34-3.37; 7.2.4 - те, що транспортний засіб розташований в зоні дії знаків 3.34-3.37; 7.2.5,7.2.6 - напрямок і зону дії знаків 3.34-3.37 у разі заборони зупинки або стоянки вздовж однієї сторони майдану, фасаду забудови та ін. У разі застосування разом із заборонними знаками таблички зменшують зону дії знаків.

Зона дії знаків 3.1-3.15, 3.19-3.21, 3.25, 3.27, 3.29, 3.33-3.37 - від місця встановлення до найближчого перехрестя за ним, а в населених пунктах, де немає перехресть, - до кінця населеного пункту. Дія знаків не переривається в місцях виїзду з прилеглих до дороги територій і в місцях перехрещення (прилягання) з польовими, лісовими та іншими дорогами без покриття, перед якими не встановлено знаки пріоритету.

Частиною 1 ст.122 КУпАП передбачено, зокрема, що порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Пунктом 15.1 ПДР України передбачено, що зупинка і стоянка транспортних засобів на дорозі повинні здійснюватися у спеціально відведених місцях чи на узбіччі.

Як убачається з матеріалів оскаржуваних постанов, позивач на переконання інспектора з паркування порушив вимоги забороненого дорожнього знаку 3.34 «Зупинка заборонена» ПДР України, зупинивши автомобіль в зоні дії знаку, що забороняє здійснювати водіям зупинку транспортних засобів.

Разом з тим, позивач стверджує, що дія вказаного знаку завершилася на перехресті дороги після якого, він зупинив транспортний засіб. Оскільки, між місцем розташування дорожнього знаку 3.34 та місце зупинки автомобіля встановлений знак пріоритету 2.1 «Дати дорогу», крім того вказана ділянка дороги має наскрізний проїзд, що у розміні ПДР України не вважається виїздом з прилеглої території, а тому є саме перехрестям. Водночас, позивач покликається на відсутність на спірній ділянці дороги таблички 7.2.4. «Зона дії», яка інформує про перебування у зоні дії дорожнього знаку 3.34 ПДР України.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п.1.10 ПДР України, терміни, що наведені у цих Правилах, мають, зокрема, таке значення:

зупинка - припинення руху транспортного засобу на час до 5 хвилин або більше, якщо це необхідно для посадки (висадки) пасажирів чи завантаження (розвантаження) вантажу, виконання вимог цих Правил (надання переваги в русі, виконання вимог регулювальника, сигналів світлофора тощо);

прилегла територія - територія, що прилягає до краю проїзної частини та не призначена для наскрізного проїзду, а лише для в`їзду до дворів, на стоянки, автозаправні станції, будівельні майданчики тощо або виїзду з них;

перехрестя - місце перехрещення, прилягання або розгалуження доріг на одному рівні, межею якого є уявні лінії між початком заокруглень країв проїзної частини кожної з доріг. Не вважається перехрестям місце прилягання до дороги виїзду з прилеглої території.

Представник суб`єкта владних повноважень стверджує, що дія дорожнього знаку 3.34 «Зупинка заборонена», не припинила свою дію, адже між автомобілем та знаком наявний проїзд до прилеглої території, а не перехрестя. Водночас докази, які б підтверджували вказаний аргумент відсутні в матеріалах справи.

Позивач, доводячи протиправність спірних постанов, зокрема посилається на те, що він зупинив свій автомобіль, відповідно до вимог ПДР України, оскільки дія дорожнього знаку 3.34 припинила свою дію до перехрестя, після якого він запинив свій автомобіль.

Суд, враховує посилання позивача, які відповідачем не спростованні, зокрема на те, що спірна ділянка дороги не є в розумінні ПДР України проїздом до прилеглої території. По перше - позивач надав суду доказ наявності пріоритетного дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу», який встановлюється на перехресті або вузькій ділянці дороги, при цьому відповідач не довів суду, що відповідна ділянка дороги є вузькою, а встановлення вказаного знаку біля виїзду з прилеглої території не передбачено ПДР України. Разом з тим з фотофіксації, яка мітиться в матеріалах справи не вбачається, що дорожній знак 2.1 встановлений саме на вузькій ділянці дороги. По друге - надав підтвердження того, що перехрестя має наскрізний проїзд з проспекту Алішера Нової до вулиці Остафія Дашкевича (попередня назва Курнатовського).

За викладених обставин, суд дійшов до висновку, що суб`єкт владних повноважень не довів, що спірна ділянка дороги є дійсно виїздом з прилеглої території, в той час, як наведені позивачем доводи стосовно наявності перехрестя на спірній ділянці дороги, дійсно у відповідності до ПДР України, відповідають визначенням та ознакам перехрестя.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Так, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

В розумінні ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Частиною 2 ст. 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Ця норма права по своїй юридичній природі повністю кореспондується та доповнює загальний принцип, визначений статтею 63 Конституції України, котра декларує відсутність обов`язку в особи доводити свою невинуватість у правопорушенні та стверджує про те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Статтею 62 Конституції України закріплено те, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

З наведеного слідує, що при прийнятті суб`єктом владних повноважень відповідного рішення, воно повинно містити інформацію про докази, які підтверджують викладені в ньому факти. У випадку ж відсутності посилань на певні докази, що підтверджують факт викладеного порушення суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не надано належних та достатніх доказів вчинення позивачем адміністративних правопорушень за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Підсумовуючи викладене в сукупності, суд дійшов висновку, що в діях позивача у всіх трьох випадках склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, відсутній, оскільки факт порушення позивачем вимог дорожнього знаку 3.34 ПДР України не підтверджується доказами, які містять матеріали справи.

Зокрема, суд враховує те, що матеріали фотофіксації, які долучені до протоколів, виконанні з порушенням ст.14-2 КУпАП, а саме: з них не вбачається місця розташування транспортного засобу по відношенню до нерухомих об`єктів та/або географічних координат, інших ознак наявності складу адміністративного правопорушення (зокрема заборонного знаку 3.34 ПДР України).

Суд приймаючи рішення, керується п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд зазначає, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.

Так, способи судового захисту порушених прав, свобод або законних інтересів осіб у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності визначені статтею 286 КАС України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства та доказів, зібраних у справі, суд прийшов до висновку, що відповідачем не спростовано доводи позивача стосовно не порушення ним ПДР України, зокрема не надано належних та достатніх доказів правомірності прийнятих відповідачем спірних постанов. Отже, суд приходить до переконання, що факт вчинення позивачем адміністративних правопорушень 10.11.2021, 11.11.2021 та 12.11.2021, передбачених ч. 1 ст. 122 КУпАП, є недоведеним, згідно до норм чинного законодавства на момент винесення оскаржуваних постанов.

Суд дійшов висновку, що ефективним та достатнім способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача у даній справі є скасування постанов серії 1КI №, №, № про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, та закриття справ про адміністративні правопорушення.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат судом береться до уваги те, що відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач сплатив судовий збір у розмірі 1 359 грн.00 коп., а з огляду на те, що позов підлягає задоволенню, вказана сума підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 73-77, 90, 139, 241-246, 250, 286, 293, 297 КАС України, суд,

У Х В А Л И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про скасування постанов про накладення адміністративного стягнення, - задовольнити.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису) серії 1КI № від 10.11.2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.122 КУпАП України та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. 00 коп., та закрити справу про адміністративне правопорушення.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису) серії 1КI № від 11.11.2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.122 КУпАП України та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. 00 коп., та закрити справу про адміністративне правопорушення.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису) серії 1КI № від 12.11.2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.122 КУпАП України та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. 00 коп, та закрити справу про адміністративне правопорушення.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) суму судового збору, сплаченого позивачем при зверненні із адміністративним позовом, що становить 1 359 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

Департамент транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації): вул. Леоновича, 6, м. Київ, .

Повний текст складено 12.09.2022 року.

СУДДЯ І.П. РОМАНИШЕНА