Справа № 120/1668/22-а
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2022-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

09 вересня 2022 р. Справа №120/1668/22-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою в інтересах ОСОБА_1 звернувся його представник до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначив, що в червні 2021 року його довіритель звернувся до пенсійного органу із заявою про підтвердження стажу роботи, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах.

Проте, рішенням комісії з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах, №6 від 13 липня 2021 року відмовлено в підтвердженні періоду роботи з 22 червня 1999 року по 01 лютого 2002 року, оскільки відсутні дані про проведення та результати проведення атестації робочих місць, а також відмовлено в підтвердженні періоду роботи з 01 лютого 2002 року по 24 січня 2005 року, оскільки первинними документами не підтверджується робота за пільговою професією (дата народження заявника, яка вказана в трудовій книжці, не відповідає паспортним даним). Крім того, відсутні дані про проведення та результати проведення атестації робочих місць. При цьому, позивач у листопаді 2003 року працював за сумісництвом, проте відсутні документи, які б підтверджували те, що робота за сумісництвом проходила у вільний від основної роботи час. Також відсутні дані про заробітну плату за період з червня по серпень 2004 року.

Згодом позивач повторно звернувся до комісії з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах, із відповідною заявою, проте рішенням №10 від 16 грудня 20021 року заявнику знову відмовлено в підтвердженні стажу роботи у періоди, що зазначені у рішенні №6 від 13 липня 2021 року.

Представник позивача вважає таке рішення комісії з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах, протиправним та просить його скасувати, а також зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та зарахувати до стажу, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, періоди роботи з 22 червня 1999 року по 01 лютого 2002 року та з 01 лютого 2002 року по 24 січня 2005 року.

Ухвалою від 14 лютого 2022 року відкрито провадження в адміністративній справі, задоволено клопотання представника позивача щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та вирішено розгляд її здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

23 червня 2022 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області заперечує проти задоволення позовних вимог та вважає їх безпідставними і необґрунтованими. Зокрема, відзив аргументований тим, що рішенням комісії з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах, №10 від 16 грудня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у підтвердженні періоду роботи з 22 червня 1999 року по 01 лютого 2002 року, що дає право на пільгове пенсійне забезпечення відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", оскільки відсутні дані про проведення та результати проведення атестації робочих місць, а також відмовлено в підтвердженні періоду роботи з 01 лютого 2002 року по 24 січня 2005 року, оскільки архівними документами не підтверджується робота за пільговою професією (дата народження заявника, що вказана в архівним документах не відповідає паспортним даним). Крім того, відсутні дані про проведення та результати проведення атестації робочих місць. При цьому, позивач у листопаді 2003 року працював за сумісництвом, проте відсутні документи, які б підтверджували те, що робота за сумісництвом проходила у вільний від основної роботи час. Також відсутні дані про заробітну плату за період з червня по серпень 2004 року. За наведених обставин представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Дослідивши матеріали адміністративної справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

10 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах, відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

До такої заяви позивачем долучено трудову книжку, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, архівні довідки від 24 березня 2021 року вих. №Ф-24-49048/24-30 та №Ф-24-49051/24-30, від 19 квітня 2021 року вих. №Ф-24-57460/24-30, вих. №Ф-24-57461/24-30 та вих. №Ф-24-57464/24-30, накази від 21 червня 1994 року №149 та від 08 січня 2002 року №2, а також відомості персоніфікованого обліку.

Рішенням комісії, що діє при Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області, від 16 грудня 2021 року №10 ОСОБА_1 відмовлено в підтвердженні періоду роботи з 22 червня 1999 року по 01 лютого 2002 року, оскільки відсутні дані про проведення та результати проведення атестації робочих місць, а також відмовлено в підтвердженні періоду роботи з 01 лютого 2002 року по 24 січня 2005 року, оскільки первинними документами не підтверджується робота за пільговою професією (дата народження заявника, яка вказана в трудовій книжці, не відповідає паспортним даним). Крім того, відсутні дані про проведення та результати проведення атестації робочих місць. При цьому, позивач у листопаді 2003 року працював за сумісництвом, проте відсутні документи, які б підтверджували те, що робота за сумісництвом проходила у вільний від основної роботи час. Також відсутні дані про заробітну плату за період з червня по серпень 2004 року.

Надаючи правову оцінку рішенню комісії, що оскаржується, суд зважає на таке.

Статтею 62 Закону №1788-ХІІ передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12 серпня 1993 року затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок - №637).

Пунктом 1 Порядку встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Пунктом 20 Порядку №637 визначено, що у випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або вислугу років, встановлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, в яких має бути зазначені періоди, що зараховуються до спеціального трудового стажу, професія або посада, характер виконуваної роботи, що зараховується до спеціального трудового стажу, професія або посада, характер виконуваної роботи, розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, на підставі яких видана довідка. У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики та Мінфіном.

На реалізацію пункту 20 Порядку №637 постановою правління Пенсійного фонду України від 10 листопада 2006 року №18-1 затверджено Порядок підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу для призначення пенсії (надалі Порядок №18-1).

Пунктом 1 Порядку №18-1 передбачено, що цей Порядок визначає процедуру підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу роботи, зокрема й для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлену для окремої категорії працівників, у разі ліквідації підприємства, установи, організації без визначення правонаступника.

Дія Порядку №18-1 поширюється на осіб, які працювали: на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України; на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах; на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років; у період до 01 січня 2004 року на підприємствах, які розташовані на тимчасово окупованій території, та якщо в трудовій книжці є записи з виправленням або недостовірні чи неточні записи про періоди роботи.

Відповідно до Порядку №18-1 підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу роботи для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років та періодів роботи на підприємствах, які розташовані на тимчасово окупованій території, здійснюється комісіями з питань підтвердження стажу роботи, що дає право на призначення пенсії.

Комісії створюються при головних управліннях Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких обов`язково включаються представники органів соціального захисту населення, органів Пенсійного фонду України, Державної служби України з питань праці. До складу Комісії за згодою включаються представники профспілок та організацій Спільного представницького органу репрезентативних всеукраїнських об`єднань профспілок на національному рівні та регіональних організацій роботодавців та їх об`єднань.

Основним завданням Комісії є розгляд заяв про підтвердження стажу роботи та прийняття за результатами їх розгляду рішень про підтвердження (відмову в підтвердженні) стажу роботи (пункт 6 Порядку №18-1).

Із заявою про підтвердження стажу роботи заявник (його законний представник або представник, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально) може звернутись до будь-якого територіального органу Пенсійного фонду України незалежно від території обслуговування цього органу (пункт 11 Порядку №18-1).

Згідно з пунктом 10 Порядку №18-1 рішення про результати розгляду заяви про підтвердження стажу роботи приймається більшістю голосів членів Комісії, присутніх на засіданні, підписується головою Комісії або його заступником та набуває чинності з дня його прийняття.

Відповідно до пункту 15 Порядку №18-1 рішення Комісій можуть бути оскаржені в Пенсійному фонді України або в судовому порядку.

Відтак, зі змісту наведених положень Порядку №18-1 слідує, що такий застосовується для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлену для окремої категорії працівників, у разі ліквідації підприємства, установи, організації без визначення правонаступника. Для підтвердження стажу роботи заявник (уповноважений представник) подає до територіального органу Пенсійного фонду України відповідну заяву, за результатами розгляду якої комісією, що діє при органі Пенсійного фонду, приймається рішення про підтвердження (відмову в підтвердженні) стажу роботи.

На виконання вимог Порядку №18-1 позивачем 10 грудня 2021 року подано до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області заяву про підтвердження стажу роботи, до якої долучено необхідні документи.

За результатами розгляду такої заяви комісією, що діє при Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області, 16 грудня 2021 року прийнято рішення №10, яким заявнику відмовлено у підтвердженні стажу роботи, що дає право на пільгове пенсійне забезпечення, з 22 червня 1999 року по 01 лютого 2002 року у зв`язку з відсутністю даних про проведення та результати проведення атестації робочих місць, з 01 лютого 2002 року по 24 січня 2005 року - оскільки первинними документами не підтверджується робота за пільговою професією (дата народження заявника, яка вказана в трудовій книжці, не відповідає паспортним даним) та відсутністю даних про проведення атестації робочих місць. Також пенсійним органом відмовлено у підтвердженні періоду роботи позивача за листопад 2003 року, оскільки позивач у листопаді 2003 року працював за сумісництвом, проте відсутні документи, які б підтверджували те, що заявник працював у вільний від основної роботи час. Також відсутні дані про заробітну плату за період з червня по серпень 2004 року.

В ході судового розгляду встановлено, що згідно із записами у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 у періоди з 01 грудня1992 року по 01 лютого 2002 року він працював слюсарем по ремонту обладнання турбінних та котельних відділень у Вінницькому ордені Трудового Червоного Прапора виробничого об`єднання "Хімпром", а з 01 лютого 2002 року по 24 січня 2005 року - у відділенні теплоелектроцентралі слюсарем з ремонту устаткування котельних та пилопідготовчих цехів у Вінницькому державному підприємстві складних мінеральних добрив.

Такі обставини також підтверджуються наявними в матеріалах адміністративної справи архівними довідками.

Разом із тим, як на одну з підстав для непідтвердження пільгового стажу обох періодів роботи позивача пенсійний орган вказав на відсутність даних про проведення та результати проведення атестації робочих місць.

Надаючи оцінку таким доводам пенсійного органу, суд зазначає, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи.

Непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому, контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №520/15025/16-а від 19 лютого 2020 року.

Таким чином, відповідачем безпідставно відмовлено позивачеві у підтвердженні періодів його роботи з 22 червня 199 року по 01 лютого 2002 року, а також з 01 лютого 2002 року по 24 січня 2005 року з посиланням на відсутність даних про проведення атестації робочих місць.

Водночас, ще однією підставою для відмови у підтвердженні позивачеві періоду його роботи з 01 лютого 2002 року по 24 січня 2005 року слугувало те, що дата народження заявника, яка вказана в первинних документах, зокрема, в трудовій книжці та архівних довідках, не відповідає паспортним даним.

Надаючи оцінку такій підставі для відмови в підтвердженні позивачу періоду його роботи, що дає право на пільгове пенсійне забезпечення, суд зважає на таке.

Порядок ведення (внесення записів) до трудових книжок врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29 липня 1993 року №58 (далі - Інструкція №58).

Відповідно до пункту 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Згідно з пунктом 2.6 Інструкції у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (пункт 4.1 Інструкції №58).

Аналіз наведених положень дає підстави дійти обґрунтованого висновку, що обов`язок ведення трудових книжок покладено на роботодавців, тому неналежне ведення таких не може позбавити працівника права на соціальний захист, зокрема й на отримання пенсійних виплат.

Більше того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №301 від 27 квітня 1993 року "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Таким чином, доводи відповідача щодо непідтвердження спірного періоду роботи позивача з підстави невідповідності дати його народження, що вказана у первинних документах, із тією датою, що вказана у паспортному документі, є безпідставними.

Також в оскаржуваному рішенні комісії з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах, йдеться про те, що у листопаді 2003 року ОСОБА_1 працював за сумісництвом, проте відсутні документи, які б підтверджували те, що заявник працював у вільний від основної роботи час, а також відсутні дані про заробітну плату за період з червня по серпень 2004 року, що не дозволяє підтвердити такий стаж заявника.

Надаючи оцінку таким аргументам пенсійного органу, суд виходить з наступного.

За приписами частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі №442/456/17 звернула увагу на те, що сумісництвом є виконання працівником, крім основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації.

Із наведеного висновку Великої Палати Верховного Суду слідує, що робота за сумісництвом сама по собі передбачає виконання іншої роботи у вільний від роботи час, а тому підстави для відмови в підтвердженні пільгового стажу роботи позивача за листопад 2003 року, на переконання суду, відсутні.

Необґрунтованими слід визнати і доводи відповідача в частині відсутності даних про заробітну плату позивача за період з червня по серпень 2004 року з огляду на те, що несплата страхувальником страхових внесків не може бути підставою для непідтвердження пільгового періоду роботи позивача, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо сплати страхових внесків.

На переконання суду, відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Внаслідок невиконання страхувальником обов`язку по сплаті внесків позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 17 липня 2019 року (справа № 144/669/17) та від 20 березня 2019 року (справа № 688/947/17).

Таким чином, внаслідок невиконання роботодавцем обов`язку по сплаті внесків (відсутність даних про заробітну плату) до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Відтак, з огляду на викладене вище суд дійшов висновку, що позивачу безпідставно не підтверджено періоди роботи з 22 червня 1999 року по 24 січня 2005 року до стажу, що дає право на пільгове пенсійне забезпечення відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а тому прийняте 16 грудня 2021 року рішення №10 є протиправним та підлягає скасуванню.

Оскільки суд дійшов висновку, що рішення комісії №10 від 16 грудня 2021 року є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, тому з метою ефективного захисту прав та інтересів позивача задоволенню підлягає також і похідна позовна вимога щодо зобов`язання відповідача зарахувати до пільгового стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах, періоди роботи позивача з 22 червня 1999 року по 24 січня 2005 року.

Водночас, відсутні підстави для зобов`язання відповідача повторно розглядати заяву позивача щодо підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах, адже такий спосіб захисту порушеного права позивача не сприятиме ефективному його захисту.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані представником позивача, суд дійшов висновку, що за наведених у позовній заяві мотивів і підстав позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зважає на те, що позивачем при зверненні до суду з адміністративним позовом сплачено судовий збір в розмірі 992,40 гривень, що підтверджується квитанцією від 04 лютого 2022 року.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Водночас, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відтак, з огляду на те, що позивачем при зверненні до суду з адміністративним позовом сплачено судовий збір в розмірі 992,40 гривень, а тому на користь позивача слід стягнути 496,20 гривень за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Визначаючись з приводу розміру судових витрат, які належить стягнути на користь позивача, суд зважає на те, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами, які співвідносяться між собою як основна та похідна, сплативши при цьому судовий збір в розмірі 992,40 гривень як за звернення до суду з позовом з однією немайновою вимогою.

А тому, задовольняючи позов частково, суд вважає, що половина від суми сплаченого судового збору і є пропорційною до розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання щодо підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4500 гривень суд враховує приписи статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, частиною 1 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частиною 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Приписами частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частинами 5, 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Зі змісту вказаних норм слідує, що від учасника справи, який поніс витрати на професійну правничу допомогу, вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Так, пунктами 5.1, 5.2 розділу 5 договору про надання правової допомоги №01-22/09/21-а від 22 вересня 2021 року, що укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Балтаком Олексієм Олеговичем, передбачено, що вартість послуг по договору становить 4500 гривень та сплачується замовником на рахунок або готівкою протягом трьох банківських днів після підписання договору.

Квитанцією до прибуткового касового ордера №01 від 22 вересня 2021 року підтверджується сплата позивачем адвокату коштів в розмірі 4500 гривень.

Водночас, на переконання суду, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі 4500 гривень є досить завищеними.

Так, зі змісту попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат слідує, що адвокатом надавались довірителю такі послуги: опрацювання законодавчої бази; формування правової позиції; консультування щодо необхідності отримання додаткових матеріалів (доказів) та їх отримання для справи; аналіз судової практики в спірних правовідносинах; підготовка та подання позовної заяви, відповіді на відзив, детального опису робіт.

На думку суду, майже усі надані адвокатом послуги охоплюються єдиною метою, якою є підготовка до складання позовної заяви, а тому обсяг виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) є неспівмірним із складністю такої роботи (наданих послуг).

Відтак, більшість послуг, що надавалися на виконання умов договору про надання професійної правничої допомоги, пов`язані із складанням позовної заяви, а тому деталізація (поділ на окремі частини) таких не свідчить про виконання роботи (надання послуг) у більшому обсязі.

Крім того, адміністративна справа №120/1668/22 розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, що свідчить про те, що така справа належить до справ незначної складності, що також вказує на необґрунтовано завищену вартість наданих послуг.

Встановлені обставини вказують на недостатню обґрунтованість розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4500 гривень, а тому слід дійти висновку, що такий розмір є досить завищеним.

На переконання суду, розмір витрат на професійну правничу допомогу підтверджено у розмірі 1500 гривень, що відповідає вимогам співмірності, розумності та справедливості.

Таким чином, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача слід пропорційно стягнути витрати на професійну правничу допомогу по 1500 гривень.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 134, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення комісії, що діє при Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області, №10 від 16 грудня 2021 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати періоди роботи ОСОБА_1 з 22 червня 1999 року по 24 січня 2005 року до стажу, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість) гривень 20 копійок, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 (однієї тисячі п`ятсот) гривень.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (місцезнаходження: 21100, м. Вінниця, Хмельницьке шосе, 7; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 13322403)

Повний текст рішення суду складено 09.09.2022

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович