Справа № 520/5051/22
Суддя: Заічко О.В.
Дата ухвалення: 2022-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2022 року № 520/5051/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Заічко О.В., розглянувши у порядку спрощеного провадження в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (пров. Інженерний, буд. 7, м. Харків, 61166, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з вищевказаним позовом про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 26.05.2022 року №154-ос в частині призначення майора юстиції ОСОБА_1 на посаду старшого юрисконсульта групи правового забезпечення 3 прикордонного загону (на нижчу посаду);

- зобов`язати Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України поновити майора юстиції ОСОБА_1 на раніше займаній посаді помічника начальника загону з правової роботи начальника групи юридичного забезпечення 4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України;

- рішення суду в частині поновлення майора юстиції ОСОБА_1 на раніше займаній посаді помічника начальника загону з правової роботи начальника групи юридичного забезпечення 4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України звернути до негайного виконання.

В обґрунтування вимог заявленого позову зазначено, що в порушення вимог чинного законодавства, наказом начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України майора юстиції ОСОБА_1 без його згоди та не маючи жодних підстав призначено на нижчу посаду, а саме на посаду старшого юрисконсульта 3 (Луганського) прикордонного загону.

По справі було відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому ст. 257 КАС України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження була надіслана сторонам та отримана ними.

Відповідач надав до суду відзив, у якому не погоджується з позовними вимогами позивача, посилаючись на той факт, що відповідачем не були порушені вимоги законодавства при виданні оскаржуваного наказу, та просить у задоволені позовних вимогах відмовити.

Відповідно до ст. 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ст.229 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що майор юстиції ОСОБА_1 проходить військову службу в Державній прикордонній службі з 2013 року та є учасником бойових дій відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 від 29 серпня 2019 року.

За час проходження служби жодного разу не притягувався до дисциплінарної відповідальності в наказовому порядку та неодноразово заохочувався. Відсутність дисциплінарних стягнень та наявність заохочень підтверджується копіями службової картки, що надані до матеріалів справи.

Має велику кількість відзнак, в тому числі відзнаку Командувача об`єднаних сил «Козацький хрест» II ступеня та нагрудний знак «Відмінний прикордонник», присвоєний наказом Голови державної прикордонної служби України.

ОСОБА_1 з 2020 року перебуває на посаді помічника начальника загону з правової роботи начальника групи юридичного забезпечення 4 (Харківського) прикордонного загону, а з 24.02.2022 року по теперішній час постійно перебуває на ділянці Харківської області та спільно з військовослужбовцями 4 (Харківського) прикордонного загону виконує покладені на них завдання.

Керівництвом загону характеризується з позитивної сторони, що підтверджується службовою характеристикою, наданою командиром 4 (Харківського) прикордонного загону.

Наказом начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 26.05.2022 року №154-ос майора юстиції ОСОБА_1 призначено на нижчу посаду, а саме на посаду старшого юрисконсульта 3 (Луганського) прикордонного загону.

Не погоджуючись із зазначеним вище наказом, позивач звернувся за захистом своїх прав із цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникли між державою та громадянином у зв`язку з виконання ним конституційного обов`язку щодо військової служби регулюються Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Положенням «Про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України», Статутами Збройних Сил України тощо.

Положеннями пункту 17 ст. 4 КАС України визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (далі - Закон № 2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Порядок проходження військової служби громадянами, їх права та обов`язки, визначаються Конституцією України, Законами України та Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України затвердженим Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009 (ч. 2 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ).

Відповідно до п. 123 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України затверджене Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009 (далі Положення) військовослужбовці призначаються на вищі, рівні або нижчі посади в органі Держприкордонслужби, в якому вони проходять службу, або в іншому органі Держприкордонслужби у випадках, передбачених пунктом 93 цього Положення.

Відповідно до п.п. 6 п. 93 Положення призначення військовослужбовців на нижчі посади здійснюється:

у зв`язку з проведенням організаційно-штатних заходів у разі неможливості призначення на рівну посаду - за згодою військовослужбовця;

за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військоволікарської комісії - за згодою чи на особисте прохання військовослужбовця;

за результатами атестації - за рішенням відповідного начальника;

на особисте прохання військовослужбовця;

у порядку реалізації накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України дисциплінарного стягнення - за рішенням відповідного начальника;

у разі скасування військовослужбовцю допуску до державної таємниці - на посаду, не пов`язану з державною таємницею, - за згодою військовослужбовця, у разі неможливості призначення на рівну посаду;

вагітних військовослужбовців-жінок за їх клопотанням відповідно до медичного висновку - на посади з більш легкими умовами військової служби, а також військовослужбовців-жінок, які мають дітей віком до трьох років, за їх клопотанням, у разі неможливості виконання ними обов`язків за попередньою посадою та за відсутності рівних посад;

у разі коли військовослужбовець, якому призначено покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців, не може бути залишений на посаді, пов`язаній з керівництвом підлеглими особами, виконанням завдань з охорони державного кордону, в разі неможливості призначення на рівну посаду - за рішенням відповідного начальника;

у разі виникнення обставин, передбачених абзацом першим пункту 111 цього Положення, за відсутності рівних посад - за рішенням відповідного начальника.

Так, приписами п.п. 6 п. 93 Положення визначено чіткі підстави та умови для призначення військовослужбовців на нижчі посади, аналіз яких дозволяє суду дійти висновку, що така умова як згода військовослужбовця є необхідною в трьох випадках, а саме: у зв`язку з проведенням організаційно-штатних заходів у разі неможливості призначення на рівну посаду; за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військоволікарської комісії; у разі скасування військовослужбовцю допуску до державної таємниці - на посаду, не пов`язану з державною таємницею.

Пунктом 310 Положення визначено, що в особливий період просування військовослужбовців по службі може здійснюватися без дотримання вимог пунктів 97 та 98 цього Положення.

Призначення військовослужбовців на вищі, рівні та нижчі (не більше ніж на один ступінь) посади у воєнний час здійснюється без згоди цих військовослужбовців.

У зв`язку з військовою агресією з боку Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/202 в Україні введено воєнний стан із 05 год 30 хв 24.02.2022. На даний час строк дії воєнного стану продовжено.

За приписами пункту 2 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/202 військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України. Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил У країни. Державної прикордонної служби України. ... наказано запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Частиною третьою статті 4 Закону України «Про оборону України» передбачено, що з моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни. Таким чином, беззаперечним є факт, що на даний час в Україні є воєнний час.

Судом встановлено, що нормативною підставою для видання наказу начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 26.05.2022 року №154-ос, в частині призначення майора юстиції ОСОБА_1 на посаду старшого юрисконсульта групи правового забезпечення 3 прикордонного загону, відповідачем зазначено абзац 2 пункту 310 Положення, а фактичною підставою слугував рапорт помічника начальника регіонального управління з правової роботи начальника сектору юридичного забезпечення регіонального управління від 27.05.2022.

При цьому, жодної підстави та умови, що визначені п.п. 6 п. 93 Положення, в оскаржуваному наказі не вказано.

Між тим, до суду не надано доказів проведення організаційно-штатних заходів та неможливості призначення позивача на рівну посаду; проходження ОСОБА_1 військоволікарської комісії та видання за її наслідками висновку (постанови); скасування позивачу допуску до державної таємниці, що є підставами для переведення військовослужбовця на нижчу посаду за його згодою.

Суд зазначає, що п. 310 Положення надає відповідачу додаткові повноваження щодо призначення військовослужбовців на нижчі посади у воєнний час без згоди цих військовослужбовців, проте не позбавляє обов`язку дотримуватись приписів п.п. 6 п. 93 цього Положення, які визначають вичерпні підстави та умови для переведення військовослужбовців на нижчі посади.

Щодо посилань відповідача на рапорт начальника сектору юридичного забезпечення регіонального управління від 27.05.2022, який слугував підставою для видання оскаржуваного наказу, суд зазначає наступне.

Із зазначеного вище рапорту вбачається, що у зв`язку з значним навантаженням управлінської діяльності в 3 прикордонному законі імені Героя України полковника Євгенія Пікуса, що викликане наслідками участі загону в інтенсивних бойових діях (розслідування за фактами поранень, контузій, травм, знищення майна під час бойових дій, вчинення персоналом дій з ознаками кримінальних правопорушень та інші питання, що потребують правової оцінки) виникає необхідність в посиленні групи юридичного забезпечення добре навченим персоналом, що покращить правовий супровід рішень керівництва загону. У зв`язку з викладеним запропоновано на посаду старшого юрисконсульта загону (штатна категорія «майор юстиції») призначити майора юстиції ОСОБА_1 помічника начальника 4 прикордонного загону з правової роботи - начальника групи юридичного забезпечення (штатна категорія «підполковник юстиції»).

З наведеного слідує, що вказаний рапорт видано у зв`язку з необхідністю посилення групи юридичного забезпечення добре навченим персоналом, а не у зв`язку з проведенням організаційно-штатних заходів.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази неможливості призначення позивача майора юстиції ОСОБА_1 на рівну посаду та/або неможливості призначення на вказану нижчу посаду іншого військовослужбовця.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 КАС України та частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (далі по тексту також ЄСПЛ).

Згідно з частинами першою та другою ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України" №1906-IV від 29.06.2004 р. (із змінами та доповненнями), чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Протоколу № 1 та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

ЄСПЛ визнає звільнення працівника з роботи, у тому числі з посад публічної служби однозначним втручанням у право на повагу до приватного життя.

За сталою практикою Європейського Суду, приватне життя "охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру" (див. п. 25 "C. проти Бельгії" від 07 серпня 1996 року (Reports 1996)). Стаття 8 Конвенції "захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом" (див. п. 61 рішення Суду у справі "Pretty проти Сполученого Королівства" (справа № 2346/02, ECHR 2002)). Поняття "приватне життя" не виключає в принципі діяльність професійного чи ділового характеру. Адже саме у діловому житті більшість людей мають неабияку можливість розвивати відносини із зовнішнім світом (див. п. 29 рішення Суду у справі "Niemietz проти Німеччини" від 16 грудня 1992 року). Таким чином, обмеження, встановлені щодо доступу до професії, були визнані такими, що впливають на "приватне життя" (див. п. 47 рішення Суду у справі "Sidabras and Dћiautas проти Латвії" (справи № 55480/00 та № 59330/00, ECHR 2004) і п.п. 22-25 рішення Суду у справі "Bigaeva проти Греції" від 28 травня 2009 року (справа 26713/05)). Крім того, зазначалося, що звільнення з посади становило втручання у право на повагу до приватного життя (див. п.п. 43-48 рішення Суду у справі "Ozpinar проти Туреччини" від 19 жовтня 2010 року (справа № 20999/04)).

Отже, виходячи з викладеного, спірний наказ начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 26.05.2022 року №154-ос в частині призначення майора юстиції ОСОБА_1 на посаду старшого юрисконсульта групи правового забезпечення 3 прикордонного загону (на нижчу посаду) становили втручання держави у його приватне життя і оцінюється судом крізь призму дотримання нею наступних критеріїв: 1) чи здійснювалося таке втручання на підставі закону, тобто чи мало втручання правове підґрунтя у національному законодавстві; 2) чи мало втручання у здійснення права легітимну мету; 3) чи є таке втручання необхідним у демократичному суспільстві.

За усталеною практикою Європейського Суду з прав людини, втручання вважатиметься "необхідним у демократичному суспільстві" для досягнення законної мети, якщо воно відповідає "нагальній суспільній необхідності", та, зокрема, якщо воно є пропорційним переслідуваній законній меті. Хоча саме національні органи влади здійснюють початкову оцінку необхідності втручання, остаточна оцінка щодо відповідності та достатності наведених підстав для втручання, залишається предметом вивчення Суду на відповідність вимогам Конвенції (див., наприклад, рішення у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" [ВП] (Chapman v. the United Kingdom) [GC], заява № 27238/95, пункт 90, ЄСПЛ 2001).

Суд наголошує, що застосовуючи норми п. 310 Положення відповідач не мав права призначати позивача на нижчу посаду, звільняючи з попередньо займаної, з інших підстав та умов, ніж передбачені п.п.6 п. 93 Положення, втручання держави у приватне життя ОСОБА_1 відбулось не на підставі закону. Суд у цьому втручанні не вбачає і легітимної мети.

Відповідно, не йде мова про пропорційність вчиненого відповідачем у цій справі втручання до приватного життя позивача.

Основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3). Складовою цього обов`язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України).

Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).

Крім того, необхідно врахувати висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30.04.2013 року у справі Тимошенко проти України (заява №49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту законності, передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю. (параграф 264).

Принципом, який визначає зміст правовідносин людини із суб`єктом владних повноважень є принцип верховенства права, який полягає у підпорядкуванні діяльності усіх публічних інститутів потребам реалізації та захисту прав людини, утвердження їх пріоритету перед усіма іншими цінностями демократичної, соціальної, правової держави.

Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права.

З урахуванням викладеного, враховуючи, що враховуючи, що начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 26.05.2022 року №154-ос в частині призначення майора юстиції ОСОБА_1 на посаду старшого юрисконсульта групи правового забезпечення 3 прикордонного загону (на нижчу посаду) видано без врахування приписів п.п. 6 п. 93 Положення, суд приходить до висновку, що відповідач діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами, що є підставою для визнання оскаржуваного протиправним та, як наслідок, для його скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його саме на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 09.10.2019 по справі №П/811/1672/15.

З огляду на наведені вище приписи ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України та правову позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 09.10.2019 по справі №П/811/1672/15, яка в силу ч.5 ст. 242 КАС України є обов`язковою для врахування, суд приходить до висновку, що ефективним способом захисту прав ОСОБА_1 є зобов`язання Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України поновити позивача на раніше займаній посаді помічника начальника загону з правової роботи начальника групи юридичного забезпечення 4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України.

Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, суд прийшлов до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Судове рішення підлягає негайному виконанню в частині позовних вимог про поновлення на посаді.

Керуючись ст.ст.4-10, 19, 77, 139, 241-246, 250, 255, 262, 236 293, 295, 297, 372 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (пров. Інженерний, буд. 7, м. Харків, 61166, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 26.05.2022 року №154-ос в частині призначення майора юстиції ОСОБА_1 на посаду старшого юрисконсульта групи правового забезпечення 3 прикордонного загону (на нижчу посаду).

Зобов`язати Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_2 , ) поновити майора юстиції ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на раніше займаній посаді помічника начальника загону з правової роботи начальника групи юридичного забезпечення 4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України.

Рішення підлягає негайному виконанню в частині поновлення на посаді.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його складання у повному обсязі шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Заічко О.В.