Справа № 640/33615/21
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2022-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2022 року м. Київ № 640/33615/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Бояринцевої М.А., розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Апарату Верховної Ради України
пропро визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_2 з позовом до Апарату Верховної Ради України та просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_2 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за період роботи з 26.11.2007 по 29.08.2019;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за період роботи з 26.11.2007 по 29.08.2019 в сумі 66 929,40 грн.;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України виплати ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні з 12.12.2012 по день фактичного розрахунку, з 27.11.2014 по день фактичного розрахунку, з 29.08.2019 по день фактичного розрахунку;

- стягнути на користь позивача витрати понесені по сплаті судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в порушення Кодексу законів про працю України, Закону України «Про статус народного депутата», Положення про помічника-консультанта народного депутата, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 № 379/95-ВР при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України відповідач не виплатив позивачу грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому останній стверджує, що є неналежним відповідачем у справі, адже не є та не був роботодавцем позивача, докази, що позивач виконував роботу як працівник Апарату Верховної Ради України до суду не надано. Разом з цим, представник Апарату Верховної Ради України вказує, що розрахунок з позивачем був проведений у повному обсязі в межах фонду оплати праці помічників-консультантів народних депутатів України відповідно до статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» та Положення про помічника-консультанта народного депутата України. Окрім цього, посилаючись на приписи чинного законодавства, відповідач наголосив на тому, що витрати Верховної Ради України, виконавчих органів, органів місцевого самоврядування, пов`язані з діяльністю помічника-консультанта народного депутата України, у тому числі щодо оплати основної відпустки, входять до переліку витрат для забезпечення діяльності народного депутата України. Отже, оплата праці помічників-консультантів народних депутатів України та інші додаткові видатки, пов`язані з ними, жодним чином не залежать від Апарату Верховної Ради України, а встановлюються законодавчо, і розпорядником цих коштів, яким фактично та юридично є народний депутат України. Також представник відповідача посилається на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 09.06.2020 у справі №160/12197/19 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №640/13578/20 від 11.11.2021.

Справа вирішується на підставі наявних в ній матеріалів.

Розглянувши подані матеріали, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до довідки Апарату Верховної Ради України від 28.10.2021 №20-17/917 ОСОБА_2 з 09.06.2006 по 15.03.2007 працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України п`ятого скликання ОСОБА_3 з поширенням дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період роботи не використано 22 календарних дні щорічної основної відпустки.

З 20.03.2007 по 23.11.2007 працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України п`ятого скликання ОСОБА_4 з поширенням дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період роботи не використано 20 календарних днів щорічної основної відпустки та 07 календарних днів додаткової відпустки згідно зі статтею 35 Закону України «Про державну службу» (в редакції чинній на 09.12.2015).

З 26.11.2007 по 12.12.2012 ОСОБА_2 працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України шостого скликання ОСОБА_5 з поширенням дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період роботи не використано 139,5 календарних днів щорічної основної відпустки та 63 календарних дні додаткової відпустки згідно зі статтею 35 Закону України «Про державну службу» (в редакції чинній на 09.12.2015).

З 13.12.2012 по 27.11.2014 позивач працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України сьомого скликання ОСОБА_5 з поширенням дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період роботи не використано 59 календарних днів щорічної основної відпустки та 30 календарних днів додаткової відпустки згідно зі статтею 35 Закону України «Про державну службу» (в редакції чинній на 09.12.2015).

З 22.06.2015 по 08.07.2015 ОСОБА_2 працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України восьмого скликання ОСОБА_6 без поширення дії Закону України «Про державну службу».

З 09.07.2015 по 29.06.2016 позивач працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України восьмого скликання ОСОБА_6 з поширенням дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період роботи не використано 15 календарних днів додаткової відпустки згідно зі статтею 35 Закону України «Про державну службу» (в редакції чинній па 09.12.2015).

З 30.06.2016 по 29.08.2019 ОСОБА_2 працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України восьмого скликання ОСОБА_6 без поширення дії Закону України «Про державну службу».

За період роботи з 22.06.2015 по 29.08.2019 позивачем не використано 125,5 календарних днів щорічної основної відпустки.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 звернувся до Апарату Верховної Ради України із заявою про виплату компенсації за невикористану відпустку (вх. №317305/673568 від 08.10.2021), за наслідком розгляду якої відповідач листом від 03.11.2021 №15/25-2021/ НОМЕР_1 повідомив заявника про наступне.

При звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України п`ятого скликання ОСОБА_3 15.03.2007 виплачена компенсація за 22 календарні дні щорічної основної невикористаної відпустки, також при звільненні 23.11.2007 з посади помічника-консультанта народного депутата п`ятого скликання ОСОБА_4 виплачена компенсація за 27 календарних днів щорічної основної невикористаної відпустки, та при звільненні 29.08.2019 з посади помічника-консультанта народного депутата восьмого скликання ОСОБА_6 виплачена компенсація за 56 календарних днів щорічної основної невикористаної відпустки.

Разом з цим, у вказаному листі відповідач зазначає про те, що у зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів та без внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік, здійснити нарахування та виплату компенсації при звільненні 12.12.2012, 27.11.2014 та 29.08.2019 в повному обсязі не було правових підстав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд враховує наступне.

Умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці помічника-консультанта народного депутата України, визначені статтею 34 Закону України «Про статус народного депутата України» від 17.11.1992 №2790-XII (далі - Закон №2790-XII) та Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року №379/95-ВР (далі - Положення).

Частиною 1 статті 34 Закону №2790-ХІІ передбачено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Відповідно до частини 3 статті 34 Закону №2790-ХІІ помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Згідно із частиною 1 статті 21 Кодексу законів про правцю України (далі - КЗпП України) трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Пленум Верховного Суду України в постанові №9 від 06.11.1992 роз`яснив, що договір вважається укладеним, якщо видано наказ про призначення та фактично допущено працівника до роботи.

Таким чином, строковий трудовий договір це угода, яка визначає взаємні права та обов`язки сторін, основна частина яких регулюється загальним законодавством про працю, інша частина спеціальним або колективним договором, угодою сторін. У трудовому договорі воля працівника відображається у формі його письмової заяви, а воля роботодавця у формі наказу чи розпорядження про зарахування такого працівника на посаду.

Згідно з частиною 7 статті 1.1 Положення помічники-консультанти народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Частина 8 статті 1.1 Положення визначає, що помічник-консультант народного депутата України у своїй роботі керується Конституцією України, законодавством України, а також цим Положенням.

Відповідно до частини 2 статті 1.1 Положення на помічників-консультантів народного депутата України, які прикріплені для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України, поширюється дія розділів III, VI та VII Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Апарату Верховної Ради України.

Згідно із статтями 3.1, 3.2 Положення персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.

Помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Народний депутат України самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, які встановлюються йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України.

Відповідно до статті 4.1 Положення розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України.

У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

За правилами частини 1 та 3 статті 4.4 Положення помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.

За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України «Про відпустки».

Щодо застосування до спірних правовідносин норм Кодексу законів про працю України та Закону України «Про відпустки», суд зазначає, що відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 07.05.2002 №8-рп/202 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої стаття 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) правове регулювання Конституцією України (254к/96-ВР) та спеціальними законами України статусу, зокрема Прем`єр-міністра України, членів Кабінету Міністрів України та інших посадових осіб (частина перша статті 9 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII) (3723-12) не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у тих випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

За наведених обставин, до правовідносини у сфері проходження державної та патронатної служби, які стосуються виплати компенсації за невикористану відпустку помічнику-консультанту народного депутата України підлягають застосуванню відповідні норми Кодексу Законів про працю України та Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР).

Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом №504/96-ВР.

Згідно із частиною 3 статті 2 Закону №504/96-ВР право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до частин 1, 3, 4 статті 24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

У разі переведення працівника на роботу на інше підприємство грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, на яке перейшов працівник.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Статтею 3 Закону №504/96-ВР передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Отже, як слідує з системного аналізу вищенаведених положень чинного законодавства, підставою виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну та додаткові відпустки, є звільнення особи з вказаної посади.

Судом встановлено та не заперечувалось відповідачем, що грошова компенсація при звільненні позивача 12.12.2012, 27.11.2014 та 29.08.2019 проведена не в повному обсязі.

Аналізуючи наведені обставини у своїй сукупності дають суду підстави дійти до висновку, що Апаратом Верховної Ради України протиправно відмолено у нарахуванні та виплаті позивачу відповідної грошової компенсації.

Поряд з цим, ОСОБА_2 просить суд визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_2 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 26.11.2007 по 29.08.2019, у той час коли матеріали справи вказують на те, що відповідачем протиправно відмовлено у нарахуванні та виплаті позивачу відповідної грошової компенсації.

Отже, враховуючи наведене суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення частково шляхом визнання протиправною відмову Апарату Верховної Ради України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 26.11.2007 по 29.08.2019, яка оформлена листом від 03.11.2021 №15/25-2021/ НОМЕР_1 .

У свою чергу, задоволення вказаних позовних вимог має своїм наслідком наявність правових підстав для зобов`язання Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за період роботи з 26.11.2007 по 29.08.2019.

Разом з цим, суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних в частині визначення ним самостійно розміру грошової компенсації, яка підлягає виплаті із наступних мотивів.

Так, здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Оскільки розрахунок суми компенсації за невикористані позивачем календарних днів основної щорічної та додаткової відпусток належить до повноважень Апарату Верховної Ради України, суд вказує, що належним способом захисту прав та інтересів позивача в межах спірних правовідносин є зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату такої компенсації, обчислену відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 за відповідний період.

При цьому, суд вказує, що в межах спірних правовідносин судом не досліджуються обставини кількості невикористаних позивачем календарних днів щорічної основної та додаткової відпусток, адже вказане питання не визначено ОСОБА_2 як спірне.

Отже, позовні вимоги у наведеній частині підлягають до задоволення частково у спосіб, який визначений судом вище.

Водночас, суд надаючи оцінку спірним правовідносинам критично сприймає твердження відповідача про те, що позивач не був працівником Апарату Верховної Ради, а перебував у трудових відносинах із народними депутатами України і всі виплати, які виникли з таких трудових правовідносин здійснюються виключно з загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України, розмір якого встановлюється Верховною Радою України з огляду на наступне.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25.08.2011 №769 Апарат Верховної Ради України є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

Підпунктами 1, 2 пункту 10 Положення про Апарат Верховної Ради України визначено, що Апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Судом встановлено, що позивач був прийнятий на посаду помічника-консультанта народного депутата та був звільнений із займаної посади розпорядженнями Керівника Апарату Верховної Ради України, відтак, у трудових відносинах ОСОБА_2 перебував виключно із Апаратом Верховної Ради України, народні депутати України у контексті даних правовідносин не виступають суб`єктами працевлаштування позивача.

Отже, видатки з виплати грошової компенсації за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки за заявою позивача має нести Апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.03.2019 у справі №757/9144/16-ц.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини у рішенні від 08.11.2005 у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Відсутність коштів не може бути підставою для недотримання своїх зобов`язань. Відмова у проведенні відповідних виплат розцінюється Європейським Судом з прав людини як свавільна, така, що не ґрунтується на законі, та порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 10.03.2011 у справі "Сук проти України" заява №10972/05).

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути залежною від бюджетних асигнувань та від наявності фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України.

З урахуванням наведеного, доводи відповідача в цій частині суд також залишає поза увагою.

Також суд відхиляє посилання відповідача на судовому практику судів апеляційної інстанції, адже висновки викладені в них не є обов`язковими для врахування судом першої інстанції при вирішенні спору по суті.

Вирішуючи позовні вимоги в частині зобов`язання Апарат Верховної Ради України виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні з 12.12.2012 по день фактичного розрахунку, з 27.11.2014 по день фактичного розрахунку, з 29.08.2019 по день фактичного розрахунку суд вкаже про наступне.

Частиною 1 статті 47 Кодексу законів про працю України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 1 статті 94 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Положеннями статті 2 Закону України «Про оплату праці» зокрема передбачено, що основною заробітною платою є винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

З аналізу наведеної правової норми вбачається, що компенсація за невикористану щорічну основну відпустку відноситься до складової додаткової заробітної плати, виплату якої власник або уповноважений ним орган повинен здійснити в день звільнення працівника.

Суд звертає увагу, що системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Наведена позиція щодо застосування вказаних норм матеріального права викладена у постанові Верхового Суду України від 15.09.2015 року у справі №21-1765а15.

При цьому, суд вважає за необхідне підкреслити, що визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні з вини роботодавця та факт проведення з ним остаточного розрахунку. У випадку вирішення спору на користь працівника, в тому числі в судовому порядку на спірну суму також підлягає нарахування середнього заробітку за час затримки, розмір якої визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Наведений правовий висновок щодо застосування положень статей 116, 117 КЗпП України викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 у справі № 826/9793/18, від 23.04.2020 у справі № 810/3573/18, від 30.04.2020 у справі №140/2006/19.

Таким чином, враховуючи невиплату відповідачем позивачу компенсації за невикористану відпустку в день його звільнення за наявності законних підстав для здійснення такої виплати, та, як наслідок, не проведення повного розрахунку під час звільнення, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Оскільки адміністративний позов підлягає до задоволення частково, суд, з урахуванням положень частини 3 статті 139 КАС України вважає, що сума судового збору, яка підлягає відшкодуванню позивачу становить 454,00 грн.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-73, 77-78, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) до Апарату Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, б. 5, ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо відмови у нарахуванні та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за період роботи з 26.11.2007 по 29.08.2019, яка оформлена листом від 03.11.2021 №15/25-2021/ НОМЕР_1 .

3. Зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплати ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за період роботи з 26.11.2007 по 29.08.2019, обчислену відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

4. Зобов`язати Апарат Верховної Ради України виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні з 12.12.2012 по день фактичного розрахунку, з 27.11.2014 по день фактичного розрахунку, з 29.08.2019 по день фактичного розрахунку.

5. В іншій частині позовних вимог - відмовити.

6. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Апарату Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, б. 5, ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) сплачений ним судовий збір у розмірі у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України.

Суддя М.А. Бояринцева