Справа № 200/5415/20-а
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2022-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 вересня 2022 року справа №200/5415/20-а

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Блохін А.А. (суддя-доповідач), суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченко І.В., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року у справі №200/5415/20-а (головуючий І інстанції Голошивець І.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив: - стягнути з відповідача на підставі ст.ст.116,117 КЗпП України середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з дня звільнення 05.07.2019 по 25.05.2020 року у сумі 202806,50 грн; - моральну шкоду, що була завдана порушенням прав позивача у вигляді несвоєчасної виплати належних грошових сум на час звільнення у сумі 30000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що після звільнення у липні 2019 року, звернувся із заявою до відповідача про надання довідок із розрахунком заробітної плати та донарахуванням усіх невиплачені кошти на час звільнення.

Відповідачем 14.08.2019 надана відповідь, що всі виплати зроблені відповідно до вимог чинного законодавства.

Позивач звернувся до суду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду по справі 200/10611/19-а позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково

Рішення суду було виконано у повному обсязі 25.05.2020, у зв`язку з чим у позивача виникли підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Протиправні дії відповідача спричинили моральну шкоду

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги позивача.

Оскільки в день звільнення позивача, відповідачем не було здійснено остаточного розрахунку всіх виплат, що належать позивачу, останній має право на застосування статті 117 КЗпП України в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні позовних вимог про стягне

ння на користь позивача моральної шкоди.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року скасовано. Позов ОСОБА_1 до ГУ НП в Донецькій області про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, стягнення моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ГУ НП в Донецькій області на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 3 000,00 (три тисячі) грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18.11.2021 у справі № 200/5415/20-а касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року в частині позовних вимог щодо стягнення з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - скасовано. Справу в цій частині направлено на новий розгляд до Першого апеляційного адміністративного суду. В іншій частині постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 21грудня 2020 року залишено без змін.

Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено.

ОСОБА_1 наказом №260 о/с від 03.07.2019 був звільнений зі служби в поліції.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду по справі 200/10611/19-а від 23.01.2020, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 13.04.2020 року, стягнуто з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 : - надбавку за службу в нічний час у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час за 290 годин служби в нічний час в розмірі 1522,50 грн; - індексацію грошового забезпечення із листопада 2015 року по жовтень 2017 (включно); - компенсацію за невикористані щорічні додаткові оплачувані відпустки як учасника бойових дій за 2016, 2017, 2018 та 2019 роки в розмірі 22464,72 грн; - компенсацію за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2016 рік в розмірі 19344,62 грн. (а.с.13-52)

Зазначене рішення виконано відповідачем у повному обсязі 25.05.2020 року.

Позивач вважає, що на підставі ст.ст. 116, 117 КЗпП України відповідача повинен виплати середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з дня звільнення з 05.07.2019 по 25.05.2020 у сумі 202806,50 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що з прийняттям судових рішень статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. В зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки такого розрахунку, - відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки вони є похідними.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

На підставі статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відповідно частини другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Вищезазначені висновки узгоджуються з правовою позиціє викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

Судами встановлено та не заперечується сторонами, що при звільненні позивача з ним не був проведений повний розрахунок. За таких обставин позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки такого розрахунку у відповідності до приписів статті 117 КЗпП України.

Вищевикладене свідчить про помилковість висновку суду першої інстанції, який відмовив в задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині.

Суд звертає увагу, що всі належні працівнику суми, роботодавець повинен виплатити у день його звільнення, в даному випадку це 03 липня 2019 року, а тому період затримки проведення повного розрахунку при звільненні починається з першого робочого дня після звільнення позивача, а саме з 04 липня 2019 року.

Виплату позивачу індексації грошового забезпечення згідно судового рішення суду відповідачем проведено 25.05.2020 року в розмірі 46006,40 грн.

Таким чином, періодом затримки розрахунку при звільненні є період з 04 липня 2019 року по 25 травня 2020 року включно.

Середній заробіток працівника згідно з частиною 1 статті 27 Закону України Про оплату праці визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок № 100).

Із пункту 5 цього Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 1, 2 пункту 8 вказаного Порядку).

Затримка склала календарний період з 04 липня 2019 року по 25 травня 2020 року, що становить 327 календарних днів.

Згідно довідки ГУ НП в Донецькій області від 02.07.2020 року №489 середньоденне грошове забезпечення позивача становить 426,76 грн (а.с.83).

Вказаний розрахунок розміру середньоденного грошового забезпечення позивача є правильним, оскільки 26032,30 грн (розмір грошового забезпечення позивача за 2 місяці, що передували звільненню): 61 календарний день (кількість календарний днів у грудні травні 2019 року, червні 2019 року останніх 2 місяців, що передували звільненню позивача) = 426,76 грн.

Отже, розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 139550,52 грн (426,76 грн х 327 днів).

Суд не приймає розрахунок, наданий позивачем, оскільки він здійснений неправильно та не відповідає приписам Порядку №100.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції по цій справі Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18.11.2021 у справі № 200/5415/20-а зазначив, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. Суду апеляційної інстанції слід дослідити та проценту, що складає грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, компенсація за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки, надбавка за нічний час, індексація грошового забезпечення у співвідношенні до загальної суми, що слугує підставою для застосування такого ж проценту середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні від загальної її суми, який буде визначений належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача, виходячи з принципу пропорційності.

На виконання ухвали суду, 31.08.2022 Головним управлінням Національної поліції в Донецькій області довідку про загальний розмір належних виплат при звільнені ОСОБА_1 . У заяві про виконання ухвали суду від 31.08.2022 позивач зазначив, що заперечень та додаткових щодо розрахунків вказаних у довідці відповідач він не має.

Згідно довідки Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 30.08.2022:

1 - Грошове забезпечення нараховане на день звільнення Липень 2019 *576,94

2 - Надбавка за службу в нічний час - у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час (за 290 годин служби в нічний час)Травень 2020 ** 1522,50

3 - Індексація грошового забезпечення із листопада 2015 року по жовтень 2017 (включно) Травень 2020 ** 3375.17

4 - Компенсація за невикористані щорічні додаткові оплачувані відпустки як учасника бойових дій за 2016, 2017,2018 та 2019 роки Травень 2020 ** 22464,72

5 - Компенсація за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2016 рік Травень 2020 ** 19344,62

6 - Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні Січень 2021 *** 3000,00

РАЗОМ: 50283,95

Примітка: * грошове забезпечення нараховане на день звільнення в сумі 576,94 грн (із розрахунку: посадовий оклад 387,10 гри + оклад за спеціальним званням 258.06 грн + надбавка за стаж служби 129,03 грн (20%) + надбавка до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень 38,71 грн (10%) + премія 1259,67 грн (154,96%) - відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки -1638,71 грн + індексація 143,08 грн.; ** постанова Першого апеляційного адміністративного суду від 13.04.2020 року справа № 200/10611/129-а; *** постанова Першого апеляційного адміністративного суду від 21.12.2020 року справа № 200/5415/20-а.

Як свідчать матеріали справи, позивач просив зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.07.20219 року по 25.05.2020 року включно у сумі 202806 гривень 50 копійок .

Судами встановлено та не заперечується сторонами, що при звільненні позивача з ним не був проведений повний розрахунок.

Суд звертає увагу, що всі належні працівнику суми, роботодавець повинен виплатити у день його звільнення, в даному випадку це 03 липня 2019 року, а тому період затримки проведення повного розрахунку при звільненні починається з першого робочого дня після звільнення позивача, а саме з 04 липня 2019 року.

За таких обставин позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки такого розрахунку у відповідності до приписів статті 117 КЗпП України.

Виплату позивачу індексації грошового забезпечення згідно судового рішення суду відповідачем проведено 25.05.2020 року в розмірі 46006,40 грн.

Таким чином, періодом затримки розрахунку при звільненні є період з 04 липня 2019 року по 25 травня 2020 року включно.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.»

Таким чином, за алгоритмом, запропонованим у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, сума відшкодування (середнього заробітку) має бути пропорційною (у відсотковому відношенні) частці заборгованості (індексації, компенсації) у загальній сумі виплат, які належало виплатити позивачеві при звільненні.

Як свідчать матеріали справи при звільненні позивачу було сплачено 576.94 грн.

При цьому, відповідачем при звільненні позивача не виплачена; надбавка за службу в нічний час - у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час (за 290 годин служби в нічний час) - 1522,50 грн.; індексація грошового забезпечення із листопада 2015 року по жовтень 2017 (включно) - 3375.17 грн.; компенсація за невикористані щорічні додаткові оплачувані відпустки як учасника бойових дій за 2016, 2017,2018 та 2019 роки - 22464,72 грн.; компенсація за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2016 рік - 19344,62 грн.

Відомостей щодо інших сум, які належать позивачу, як звільненому працівникові, матеріали справи не містять та сторонами не надано.

Таким чином, відповідач при звільненні повинен був виплатити позивачу 50283,95 -3000 грн. ( середній заробіток за час затримки розрахунку) = 47283,95 грн.

Частка несплачених при звільненні, як звільненому працівникові, сум, становить 98.78% (( 46707,01 : 47283,95 х 100%).

Розмір середнього заробітку позивача за весь час затримки розрахунку становить: 139550,52 отже 98.78 % від цієї суми становить 137 848 грн.

Однак, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №825/325/16, від 23 грудня 2020 року у справі №825/1732/17, при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку, суду необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, та інші обставин справи.

Таким чином, Верховним Судом, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зроблено висновок, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Отже, визначаючи остаточний розмір суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з таких обставин та критеріїв:

- позивач звільнився в у липні 2019 року, з позовом до суду про зобов`язання виплатити індексацію звернувся до суду у серпні 2019 року;

- врахування періоду затримки (прострочення) виплати, а також того, що тривалість цього періоду пов`язана не з вимогою до роботодавця сплатити відповідні суми, а в зв`язку з розглядом судом позову позивача до відповідача про стягнення спірних сум при звільненні (індексації);

- врахування принципу співмірності, що розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не може в рази перевищувати розмір виплат, які не сплатив відповідач позивачу при звільненні.

Отже належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь 13 784 ,80 грн. (10% від суми заборгованості)

Частина середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі, що складає 13 784 ,80 грн., є співмірною з урахуванням розміру суми по компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та індексації; частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком у тому числі, й щодо періоду, за який вона підлягає сплаті.

Такий розрахунок середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні із застосуванням критерію зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України повністю узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові 23 вересня 2021 року справі №340/1405/20.

Таким чином підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 13 784 ,80 грн.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу, що в постанові від 30.11.2020 року Верховний Суд зазначив правові висновки, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, в справі йдеться про невиплату при звільненні військовослужбовцю грошової компенсації за неотримане речове майно, розмір якої на час звільнення не був спірним, визнавався військовою частиною, але не був виплачений позивачу при звільненні в зв`язку з відсутністю бюджетних асигнувань на виплату такої компенсації речового майна.

В межах спірних правовідносин у даній справі суми компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення не були виплачена відповідачем в день звільнення позивача, оскільки позивачем така сума до сплати не заявлялася при звільненні, а відповідач не вважав, що така компенсація додаткових відпусток та індексація взагалі повинні бути нараховані та виплачені за минулі роки. Крім того, в цій справі мають місце критерії, визначені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Відповідно до положень частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Суд вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та ухвалив судове рішення стосовно частини позовних вимог з порушенням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу позивача необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та прийнятти постанову про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до статті 139 КАС України розподіл судових витрат не відбувається.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року у справі №200/5415/20-а задовольнити частково.

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області (, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Нахімова, 86) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 13784 (тринадцять тисяч сімсот вісімдесят чотири) грн. 80 коп. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 06 вересня 2022 року.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення в порядку, визначеному ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 06 вересня 2022 року.

Головуючий суддя А.А. Блохін

Судді Т.Г. Гаврищук

І.В. Сіваченко