Справа № 640/12217/20
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2022-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2022 року м. Київ № 640/12217/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрівської Н.А.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального захисту населення Печерської районної у місті Києві державної адміністрації

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог до Управління праці та соціального захисту населення Печерської районної у місті Києві державної адміністрації (далі по тексту - відповідач, Управління), у якому просив:

- визнати протиправними та такими, що характеризуються як бездіяльність суб`єкта владних повноважень, дії відповідача щодо відмови позивачу у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни 2 групи (довічно);

- зобов`язати відповідача вчинити дії та встановити позивачу статус особи з інвалідністю 2 групи (довічно) відповідно до пункту 7 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» на підставі довідки до акту огляду МСЕК від 09 жовтня 2018 року №0968808;

- зобов`язати відповідача вчинити дії та видати позивачу «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» відповідно до пункту 7 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

- стягнути з відповідача на користь позивача вартість понесених ним витрат на психологічне дослідження, проведене спеціалістом-психологом з метою підтвердження дійсного існування та ступеню важкості моральних страждань, в статусі витрат, передбачених статтями 22, 23 Цивільного процесуального кодексу України 4723,00 грн;

- стягнути з відповідача на користь позивача завдану моральну шкоду в розмірі 47230,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на наявність у нього права на заміну тимчасової довідки, яку видано позивачу у зв`язку з відсутністю бланків посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» на посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» відповідно до пункту 7 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», проте відповідач протиправно відмовив у видачі такого посвідчення та встановленні відповідного статусу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 червня 2020 року позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 16 липня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/12217/20 за правилами спрощеного позовного провадження (письмового провадження).

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому Управління не погоджується із заявленими позовними вимогами, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду, а також у зв`язку з тим, що для підтвердження статусу учасника бойових дій необхідно мати відповідне посвідчення, яке не надавалося позивачем разом із заявою про встановлення статусу інваліда війни. Щодо стягнення моральної шкоди, відповідач вказує що факт перебування на лікарняному протягом 2018 року не підтверджує заподіяння йому моральних чи фізичних страждань.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін.

У запереченнях відповідач зазначив, що не погоджується із висновком щодо розміру моральної шкоди, оскільки за наслідками розгляду матеріалів про притягнення до адміністративної відповідальності начальника Управління за невиконання подання щодо вжиття заходів щодо видачі позивачу посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни провадження у справі закрито за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення

Ознайомившись із письмово викладеними доводами учасників справи, дослідивши подані документи і матеріали, суд встановив такі обставини справи.

Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК Серії АВ №0968808 під час повторного огляду 09 жовтня 2018 року ОСОБА_1 встановлено з 08 жовтня 2018 року другу групу інвалідності, захворювання, так, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країні, де велися бойові дії (довічно).

Матеріалами справи підтверджено, що заявою від 25 жовтня 2018 року позивач звернувся до Управління із заявою про видачу тимчасової довідки замість посвідчення інваліда війни 2 групи згідно наданих документів.

Відповідач видав тимчасову довідку від 25 жовтня 2018 року №2 позивачу, в якій зазначено, що відповідно до пункту 7 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» особа має статус «Особа з інвалідністю внаслідок війни 2 групи»; пред`явник тимчасової довідки має право на пільги та інші соціальні гарантії, встановлені статтею 13 цього Закону. Тимчасова довідка видана замість «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни».

Заявою від 11 лютого 2019 року позивач звернувся до Управління з проханням видати посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни 2 групи.

Листом Управління від 12 лютого 2019 року №105/74/1/18-1241 за наслідками розгляду заяви позивачу відмовлено у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни і видачу відповідного посвідчення, оскільки статус учасника бойових дій позивачу не надавався відповідно до листа ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вважаючи дії відповідача щодо відмови у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни і видачі відповідного посвідчення протиправними, позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ визначено правовий статус ветеранів війни, учасників бойових дій та осіб з інвалідністю внаслідок війни, а також порядок та підстави надання такого статусу.

Так, відповідно до статті 4 цього Закону ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Перелік осіб, що належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни визначено статтею 7 Закону № 3551-ХІІ. Зокрема, пунктом 2 частини другої цієї статті визначено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранам війни затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302 (далі по тексту - Положення).

Так, відповідно до абзацу третього пункту 3 цього Положення особам з інвалідністю внаслідок війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» та нагрудний знак «Ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни».

Абзацом другим пункту 7 Положення № 302 визначено, що «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім`ї загиблого» видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.

Згідно з пунктом 10 Положення № 302 «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Особам з інвалідністю внаслідок війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.

Таким чином, позивач, маючи підстави для отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Подільської районної в м. Києві державної адміністрації з відповідною заявою, до якої було додано усі передбачені Положенням № 302 документи.

Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК Серії АВ №0968808 під час повторного огляду 09 жовтня 2018 року ОСОБА_1 встановлено з 08 жовтня 2018 року другу групу інвалідності, захворювання, так, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країні, де велися бойові дії (довічно), а отже у довідці вказано групу та причину встановлення інвалідності.

При цьому, за наслідками розгляду заяви від 25 жовтня 2018 року відповідач видав тимчасову довідку від 25 жовтня 2018 року №2 позивачу, в якій зазначено, що відповідно до пункту 7 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» особа має статус «Особа з інвалідністю внаслідок війни 2 групи»; пред`явник тимчасової довідки має право на пільги та інші соціальні гарантії, встановлені статтею 13 цього Закону. Тимчасова довідка видана замість «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни».

Тобто, фактично за наслідками розгляду вказаної заяви відповідач встановив позивачу статус «Особа з інвалідністю внаслідок війни 2 групи» та вказав, що пред`явник тимчасової довідки має право на пільги та інші соціальні гарантії, встановлені статтею 13 цього Закону. Тимчасова довідка видана замість «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни».

Водночас, за наслідками розгляду заяви від 11 лютого 2019 року про видачу посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни 2 групи відповідач листом Управління від 12 лютого 2019 року №105/74/1/18-1241 відмовив у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни і видачу відповідного посвідчення, оскільки статус учасника бойових дій позивачу не надавався відповідно до листа ІНФОРМАЦІЯ_1.

Суд відхиляє посилання відповідача на те, що позивачу не надавався статус учасника бойових дій відповідно до інформації, наданої ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки Положенням № 302 не передбачено необхідність надання доказів на підтвердження наявності статусу учасника бойових дій для встановлення статусу «Особа з інвалідністю внаслідок війни 2 групи» та видачі відповідного посвідчення.

Проте, суд зазначає, що позивачем на підтвердження участі його в бойових діях надано довідку ГУ МВС МО РФ від 10 березня 2004 року №335/5/103, в якій зазначено, що ОСОБА_1 перебував у закордонному відрядженні на посаді радника командира зенітної ракетної батареї «Квадрат» ВО/Ангола з 06 грудня 1986 року по 27 березня 1988 року; ГУ МВС МО РФ має у своєму розпорядженні відомості щодо участі позивача у бойових діях з 13 грудня 1986 року по 24 грудня 1986 року та з 04 листопада 1987 року по 25 березня 1988 року, про що також зазначено у листі МО РФ від30 квітня 2014 року.

Відповідно до довідки Воєнної академії протиповітряної оборони сухопутних військ імені маршала Радянського Союзу Василевського Антошин В.М. 27 серпня 1988 року здав посвідчення про право на пільги та переваги «Учасник бойових дій» серія НОМЕР_1 , видане управлінням кадрів Краснознаменного Білоруського воєнного округу 04 квітня 1988 року.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відмова Управління у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни є протиправною та безпідставною.

Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Суд зазначає, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

З урахуванням того факту, що під час розгляду справи судом встановлено, що позивач має підстави для отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та ним виконано усі передбачені законодавством умови для отримання такого статусу, вказаний статус був йому наданий під час першого звернення разом з тимчасовою довідкою, проте за наслідками розгляду заяви про видачу посвідчення протиправно відмовлено, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо відмови позивачу у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни 2 групи (довічно) та зобов`язання відповідача встановити позивачу статус особи з інвалідністю 2 групи (довічно) відповідно до пункту 7 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» на підставі довідки до акту огляду МСЕК від 09 жовтня 2018 року №0968808 та видати «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни».

Згідно з частиною першою статті 9, статтею 72, частинами першою, другою, п`ятою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати зі сплати судового збору відшкодуванню позивачу не підлягають.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача вартість понесених ним витрат на психологічне дослідження, проведене спеціалістом-психологом з метою підтвердження дійсного існування та ступеню важкості моральних страждань, в статусі витрат, передбачених статтями 22, 23 Цивільного процесуального кодексу України 4723,00 грн та стягнення завданої моральної шкоди в розмірі 47230,00 грн, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Положеннями статті 23 Цивільного кодексу України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно із пунктами 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В обґрунтування наявності підстав для стягнення моральної шкоди позивач зазначає, що моральна шкода спричинена тривалим та систематичним порушенням відповідачем його прав, чим заподіянні психологічні, моральні та душевні страждання.

На підтвердження зазначеного позивачем долучено до матеріалів справи висновок соціально-психологічного дослідження моральної шкоди №02-06-20, складений Громадською організацією «Спілка фахівців соціологічних та психологічних досліджень», в якому зазначено, що ОСОБА_1 завдана моральна шкода через неправомірну бездіяльність Управління, яке відмовилося виконати вимоги Подання Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини №6624.2/А-13027.3/19/19/31.2 від 04 грудня 2019 року щодо вжиття невідкладних заходів з видачі ОСОБА_1 посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни; ОСОБА_1 , зазнав моральної шкоди через тривале протиправне ненадання йому статусу «Особа з інвалідністю внаслідок війни» і позбавлення законних пільг, що порушує його соціальні права і є дискримінаційними; в соціальному оточенні потерпілих від подібних правопорушень, розумною та справедливою сприймається практика правозастосування подібних правовідносин, при якій: Європейський суд з прав людини допускав стягнення моральної шкоди за триваюче невиконання остаточного рішення уповноваженого державного органу за порушення пенсійних/соціальних гарантій у розмірі 1500 євро; Вищі суди в Україні допускали стягнення моральної шкоди в розмірі 9-13 мінімальних заробітних плат за несвоєчасне виконання рішення про поновлення трудових/пенсійних прав людини. Психіка піддослідної особи має особливості, які посилюють ступінь тяжкості моральних страждань у порівнянні з середньо унормованою особистістю потерпілого за подібних умов. З урахуванням психологічного анамнезу, даних психодіагностики особистості потерпілого та судової практики Вищих судів України у подібних правовідносинах, моральна шкода ОСОБА_1 , як громадсько-етична категорія громадянського суспільства, колегіально оцінюється спеціалізованою громадською організацією «Спілка фахівців соціологічних та психологічних досліджень» у розмірі 10 мінімальних заробітних плат (47230,00 грн).

Крім того, в ході судового розгляду справи судом встановлені протиправні дії відповідача у відношенні позивача щодо відмови у встановленні йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення.

Враховуючи те, що позивачем належним чином обґрунтовано та доведено факт заподіяння відповідачем моральних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправною бездіяльністю заподіювача та вини останнього в її заподіянні, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення моральної шкоди є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз.

Згідно частин третьої, п`ятої - восьмої статті 137 Кодексу адміністративного судочинства України спеціаліст, перекладач, експерт отримують винагороду за виконані роботи (надані послуги), пов`язані із справою, якщо це не входить до їхніх службових обов`язків.

Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Розмір витрат на оплату робіт (послуг) залученого стороною спеціаліста, перекладача чи експерта має бути співмірним із складністю відповідної роботи (послуг), її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт (надання послуг).

У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату робіт (послуг) спеціаліста, перекладача чи експерта, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Оскільки позивачем понесено витрати на проведення психологічної експертизи у розмірі 4723,00 грн, що підтверджено наявною в матеріалах справи квитанцією, з урахуванням відсутності з боку відповідача клопотання щодо зменшення розміру витрат на оплату робіт (послуг), суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з Управління витрат на проведення психологічної експертизи.

Щодо клопотання Управління про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення позивача до суду, слід зазначити таке.

У відповідності до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, зміст наведених норм вказує, що початок перебігу строку звернення до адміністративного суду пов`язується з днем, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, позивач просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у встановленні йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни 2 групи (довічно).

В той же час, суд зазначає, що у триваючих правовідносинах суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) по відношенню до фізичної або юридичної особи.

Відлік строків для звернення з метою реалізації права на соціальний захист розпочинається з моменту отримання відповідним суб`єктом владних повноважень заяви особи, до якого додано пакет необхідних документів. В свою чергу, відлік строків для звернення до суду (у випадку незгоди особи з відповідним рішенням, дією чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду зазначеної заяви) розпочинається з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке порушення своїх прав, крім випадків якщо інше прямо не передбачено законом.

При застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та наслідки у вигляді залишення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 22 листопада 2018 у справі №489/1939/17.

Судом встановлено, що за наслідками звернення позивача 11 лютого 2019 року ним отримано відмову від Управління, викладену в листі від 12 лютого 2019 року та мотивовану можливістю надання позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни за умови визнання його учасником бойових дій; проте, за інформацією, наданою ІНФОРМАЦІЯ_1 , статус учасника бойових дій позивачу не надавався.

З метою уточнення та підтвердження інформації щодо наявності права на отримання такого статусу та посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни позивач звертався до Департаменту соціальної політики ВИО КМР (КМДА), Департаменту військової освіти, науки, соціальної та гуманітарної політики МОУ, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини; на звернення позивача надавалися відповіді щодо наявності у нього права на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення, після чого позивач повторно звернувся із запитом на інформацію від 30 квітня 2020 року до Управління з проханням надати інформацію про дату, час та місце прибуття для отримання посвідчення та у випадку відмови, надати чітко сформульовану інформацію про причину такої відмови.

За наслідками розгляду запиту на інформацію листом від 07 травня 2020 року №105/74/10/з/11-5660 відповідач повторно відмовив у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення.

Тобто, про порушення своїх прав та законних інтересів внаслідок триваючих протиправних дій відповідача позивач дізнався після отримання листа від 07 травня 2020 року; оскільки до суду ОСОБА_1 звернувся 03 червня 2020 року, суд вважає, що строк звернення ним не пропущено, а тому відсутні підстави для задоволення клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 2, 5-11, 73-77, 90, 139, 241-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації щодо відмови ОСОБА_1 у наданні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни (довічно) та видачі відповідного посвідчення відповідно до пункту 7 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

3. Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації(; адреса: 01015, м. Київ, вул. Цитадельна, буд. 4/7) надати ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) статус особи з інвалідністю 2 групи (довічно) відповідно до пункту 7 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» на підставі довідки до акту огляду МСЕК від 09 жовтня 2018 року №0968808 та видати «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни».

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) моральну шкоду у розмірі 47230,00 грн (сорок сім тисяч двісті тридцять гривень 00 коп) з Управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації (; адреса: 01015, м. Київ, вул. Цитадельна, буд. 4/7).

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) витрати на проведення психологічної експертизи у розмірі 4723,00 грн (чотири тисячі сімсот двадцять три гривні 00 коп) за рахунок бюджетних асигнувань Управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації (; адреса: 01015, м. Київ, вул. Цитадельна, буд. 4/7).

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному статтями 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України протягом 30 днів з моменту складення повного тексту

Суддя: Н.А. Добрівська