Справа № 640/281/19
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2022-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/281/19 Суддя (судді) першої інстанції: Добрівська Н.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Бєлової Л.В., Аліменка В.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, в якому просив:

- визнати протиправною відмову відповідача в призначенні пенсії за віком позивачу на пільгових умовах за Списком №2;

- зобов`язати відповідача призначити та виплатити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2, починаючи з 09 липня 2018 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 квітня 2021 року позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення №11 від 18 червня 2018 року Комісії з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років (про результати розгляду заяви) в частині відмови у підтверджені права на зарахування періодів роботи ОСОБА_1 в якості монтажника технологічного обладнання в Нігерії в закордонному відрядженні з 30 березня 1991 року по 10 квітня 1992 року; а також в частині відмови у підтвердженні права на зарахування періодів роботи в якості монтажника по монтажу сталевих та залізобетонних конструкцій з 25 травня 1992 року по 26 червня 1995 року на дільниці №1 КП «Коксохімтепломонтаж» до стажу, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 за нормами п.2 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; зобов`язано ГУ ПФ України в місті Києві призначити та виплачувати ОСОБА_1 починаючи з 18 червня 2018 року пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 за нормами п.2 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з врахуванням періодів роботи ОСОБА_1 в якості монтажника технологічного обладнання в Нігерії в закордонному відрядження з 30 березня 1991 року по 10 квітня 1992 року та монтажника по монтажу сталевих та залізобетонних конструкцій з 25 травня 1992 року по 26 червня 1995 року на дільниці №1 КП «Коксохімтепломонтаж». У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що підтверджений пільговий стаж позивача становить 8 років 9 місяців 13 днів, що недостатньо для призначення пенсії за віком за Списком №2. Відмовляючи в зарахуванні до пільгового стажу позивача спірних періодів його роботи у КП «Коксохімтепломонтаж» Комісія при ГУ ПФ України в м.Києві діяла правомірно і таке рішення комісії позивач не просив скасувати у своєму позові.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подавав. В суді першої інстанції його позиція обґрунтовувалась наявністю у нього достатнього пільгового стажу (більше 12,5 років), який дає право на пенсію за віком відповідно до ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» за Списком №2.

Відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Беручи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку спрощеного провадження, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, беручи до уваги встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантину на всій території України, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 27.04.2018 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії, яка була зареєстрована за №4534 (а.с.12).

У відповідь на вказану заяву, листом від 09.07.2018 №35667/03 ГУ ПФ України в м.Києві повідомило позивача про відмову у призначенні йому пенсії за списком №2, оскільки наявний пільговий стаж становить 8 років 9 місяців 13 днів, що дає право на призначення пенсії після досягнення 57 років. Вказана відмова мотивована тим, що Рішенням №11 від 18 червня 2018 року засідання Комісії для підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії за віком на пільгових умовах працівникам підприємств та організацій, які ліквідовані без визначення правонаступника рішенням підтверджено право на зарахування періодів роботи гр. ОСОБА_1 в якості монтажника сталевих та залізобетонних конструкцій з 05 липня 1985 року по 29 березня 1991 року на монтажній дільниці КП «Коксохімтепломонтаж» до стажу, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах; вказаним рішенням позивачу відмовлено у підтвердження права на зарахування періодів роботи в якості монтажника технологічного обладнання в Нігерії в закордонному відрядження з 30 березня 1991 року по 10 квітня 1992 року, оскільки чинним законодавством не передбачено зарахування до стажу роботи за списком №2 періоду роботи за кордоном; також вказаним рішенням позивачу відмовлено у підтвердженні права на зарахування періодів роботи в якості монтажника по монтажу сталевих та залізобетонних конструкцій з 25 травня 1992 року по 26 червня 1995 року на дільниці №1 КП «Коксохімтепломонтаж», оскільки не підтверджено роботу у виробництві «Будівництво, реконструкція, технічне переоснащення, реставрація та ремонт будівель, споруд та інших об`єктів», зокрема на певному підприємстві, установі, організації або структурному підрозділі (а.с.13).

Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку про підтвердження права позивача на зарахування періодів його роботи в якості монтажника технологічного обладнання в Нігерії в закордонному відрядженні з 30 березня 1991 року по 10 квітня 1992 року, та періоду роботи в якості монтажника по монтажу сталевих та залізобетонних конструкцій з 25 травня 1992 року по 26 червня 1995 року на дільниці №1 КП «Коксохімтепломонтаж» до стажу роботи за Списком №2.

За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів доходить наступних висновків.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами врегульовані Конституцією України, Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV, Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за віком мають: чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Відповідно до положень п. «б» ст.13 наведеного Закону на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи:

працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Згідно з п.2 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пільгових умовах пенсія за віком призначається, зокрема, працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Відповідач не заперечує, що загальний стаж позивача є достатнім для призначення йому пенсії (становить понад 30 років), однак стверджує, що пільговий стаж позивача становить лише 8 років 9 місяців 13 днів.

Так, відповідачем не враховано до пільгового стажу роботу позивача на посаді монтажника технологічного обладнання в Нігерії в закордонному відрядження з 30 березня 1991 року по 10 квітня 1992 року та на посаді монтажника по монтажу сталевих та залізобетонних конструкцій з 25 травня 1992 року по 26 червня 1995 року на дільниці №1 КП «Коксохімтепломонтаж».

Відповідно до п.3 Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року №383 (далі - Порядок №383), при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.

Згідно з пунктом 4 Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 1992 року №442, атестація робочих місць за умовами праці (атестація) проводиться в строки, передбачені колективним договором, але не рідше одного разу на 5 років.

Згідно з пунктом 10 Порядку №383 для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637.

Згідно зі ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно з п.20 вищенаведеного Порядку у тих випадках, коли у трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

З копії трудової книжки позивача вбачається наявність в ній записів про перебування його у закордонному відрядженні в Нігерії в період з 30.03.1991 по 10.04.1992 у якості монтажника технологічного обладнанняв АП №237 «Коксохіммонтаж» треста «Коксохімтепломонтаж», а також про його роботу на посаді монтажника по монтажу сталевих та залізобетонних конструкцій з 25 травня 1992 року по 26 червня 1995 року на дільниці №1 КП «Коксохімтепломонтаж» (а.с.18-20).

Належність періоду роботи на посаді монтажника до спеціального стажу передбачено р.XXVII «Будівництво, реконструкція, технічне переоснащення, реставрація та ремонт будівель, споруд та інших об`єктів» постанови Кабінету Міністрів СРСР від 26 січня 1991 року №10 «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад та показників, які дають право на пільгове пенсійне забезпечення» за кодом - 2290000а-14612 «Монтажники з монтажу сталевих та залізобетонних конструкцій)», та робота позивача на відповідній посаді, яка дає право на пенсії за Списком №2 визначено довідці архівного відділу Виконкому Криворізької міської ради від 04 квітня 2018 року №С-31/22-02, особової картки, наказів по підприємству та карток умов праці (а.с.23-47).

При цьому, ч.2 ст.6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасників Співдружності Незалежних Держав в області пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року визначено, що для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсій на пільгових умовах та за вислугу років, громадянам держав-учасників Угоди враховується трудовій стаж, отриманий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набрання чинності даної Угоди.

Угода про створення Співдружності Незалежних Держав (укр/рос), із застереженнями ратифікованої Постановою ВР №1958-XII (1958-12) від 10 грудня 1991 року), дата підписання Україною: 8 грудня 1991 року, набуття чинності для України: 10 грудня 1991 року, підписана, зокрема, і Україною.

Постановою Державного комітету СРСР по праці та соціальним питанням від 25 грудня 1974 року №365 затверджено Правила про умови праці радянських працівників за кордоном (далі по тексту - Правила), які слід застосовувати у відношенні позивача, оскільки останнього направлено у відрядження у період перебування України у складі СРСР.

Пунктом 48 Правил визначено, що працівникам, направленим до установ СРСР за кордоном, а також членам їх сімей, прийнятим на місці на штатні посади, час роботи в цих установах зараховується у їхній безперервний трудовий стаж при призначенні допомоги по державному соціальному страхуванню за умови вступу на роботу після повернення в СРСР протягом двох місяців, не враховуючи часу проїзду до місця постійного проживання і перебування у відпустці, не використаної за час роботи за кордоном.

Пунктом 52 зазначених Правил передбачено, що в трудові книжки фахівців, що направляються на роботу за кордон, підприємства (установи, організації) роблять запис про відрядження їх в розпорядження міністерств (відомств) для використання на роботі за кордоном. Трудові книжки фахівців зберігаються на підприємствах, в установах, організаціях, де вони працювали до виїзду за кордон. Записи в трудові книжки фахівців робляться після закінчення їх роботи за кордоном підприємствами (установами, організаціями), в яких вони працювали до виїзду за кордон, на підставі довідок міністерств і відомств. У довідках вказується час роботи за кордоном і займана посада, а також основа їх видачі (номери і дати відповідних наказів).

Беручи до уваги, що трудова книжка позивача містить відповідні записи про його відрядження в період з 30.03.1991 по 10.04.1992 в якості монтажника, такий період підлягає зарахуванню до пільгового стажу для призначення пенсії за списком №2.

Таким чином, враховуючи, що відповідачем безпідставно не враховано пільговий стаж позивача за періоди з 30 березня 1991 року по 10 квітня 1992 року (1 рік 12 днів) та з 25 травня 1992 року по 26 червня 1995 року (3 роки 1 місяць 2 дні), які загалом складають 4 роки 1 місяць 14 днів, то з урахуванням визнаного відповідачем пільгового стажу (8 років 9 місяців 13 днів) загальний пільговий стаж позивача становить 12 років 10 місяців 27 днів, який є достатнім для призначення пенсії за віком за Списком №2 на підставі п.2 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та п. «б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», при досягненні 55 років.

Частиною 2 ст.9 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В той же час, суд першої інстанції обґрунтував свої висновки щодо наявності підстав для виходу за межі позовних вимог в частині скасування рішення №11 від 18 червня 2018 року Комісії з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років (про результати розгляду заяви) в частині відмови у підтверджені права на зарахування періодів роботи ОСОБА_1 в якості монтажника періоди з 30 березня 1991 року по 10 квітня 1992 року та з 25 травня 1992 року по 26 червня 1995 року, оскільки саме вказане рішення Комісії покладено в основу висновків про недостатність у позивача стажу для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком №2, на яке посилався відповідач у листі від 09.07.2018 №35667/03, при цьому, саме такий спосіб захисту прав позивача є найбільш ефективним, а при зверненні до суду, позивачем був обраний не вірний спосіб захисту його порушеного права.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, беручи до уваги наявність у позивача достатнього загального та пільгового стажу для призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах за списком №2 при досягненні 55 років, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову із виходом за межі позовних вимог.

Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, при цьому колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржувалось в частині не задоволених позовних вимог, в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п.13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20 травня 2013 року №7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Керуючись ст.243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Текст постанови виготовлено 07 вересня 2022 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді Л.В.Бєлова

В.О.Аліменко