Справа № 640/33691/20
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2022-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2022 року м. Київ № 640/33691/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., вирішивши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Центрального міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області

про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Громадянка Вірменії ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі також - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправними дії відповідача та скасувати Рішення №4746 від 29.09.2020 року;

- визнати протиправними дії відповідача та скасувати Рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію в Україну №380 від 19.11.2020 року;

- зобов`язати відповідача обміняти позивачу тимчасову посвідку на постійне проживання.

Адміністративний позов обґрунтовано протиправністю скасування законно отриманого позивачем дозволу на імміграцію, оскільки останньою такий набуто на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію».

В свою чергу, відповідачем необгрунтовано, та без дотримання належної процедури скасовано як дозвіл на імміграцію, так і відмовлено в отриманні (видачі) посвідки на постійне проживання в Україні.

Позивачем зауважено, що вона звернулася до відповідача про обмін посвідки у зв`язку із досягненням нею 45-річного віку, в той час, як останнім без проведення службового розслідування щодо підстав видачі посвідки на постійне проживання, протиправно відмовлено у оформлення та видачі оновленої посвідки у зв`язку з відсутністю у позивача підстав отримання дозволу на імміграцію.

В той же час, позивач зауважує, що у 2006 році, тобто на час звернення про надання дозволу на імміграцію, останньою подано увесь необхідний пакет документів, та у зв`язку з тим, що її на той момент неповнолітні сини народилися в Україні, останньою правомірно отримано дозвіл на імміграцію та посвідку про постійне проживання в Україні.

Враховуючи викладене, позивач просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.02.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Через канцелярію суду 24.02.2021 року відповідачем подано відзив на позовну заяву та копії матеріалів особової справи громадянки Вірменії ОСОБА_1 .

У відзиві відповідачем повідомлено, що в межах здійснення ідентифікації особи позивача внаслідок подання останньою заяви про обмін посвідки на постійне проживання, уповноваженою посадовою особою здійснено перевірку матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію, внаслідок чого встановлено, що жодного документа, який би підтверджував наявності у іноземки підстав для отримання дозволу на імміграцію згідно підстав, визначених законодавством, останньою не подавалося.

Одночасно установлено, що законність свого перебування на території України на момент звернення позивач підтвердила копією паспорта зі штампом щодо продовження строку перебування до 10.06.2006 року № 596/П-1, за адресою: АДРЕСА_1 , приймаюча сторона - ОСОБА_2 .

Проте у заяві про надання дозволу на імміграцію під власний підпис іноземкою вказано, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджено згодою співвласника та договором купівлі- продажу.

Таким чином іноземка при подачі клопотання про надання дозволу на імміграцію повідомила про себе завідомо неправдиві відомості, що є підставою для скасування дозволу на імміграцію, та, як наслідок - посвідки на постійне проживання.

Враховуючи викладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову.

Через канцелярію суду 04.03.2021 року позивачем подано відповідь на відзив, в якій підтримано підстави позову, викладені у позовній заяві.

Щодо доводів відповідача про повідомлення неправдивих відомостей в частині зазначення двох адрес проживання при поданні заяви в 2006 році позивачем пояснено, що на той час місцем її проживання була адреса: АДРЕСА_1 . В 1997 році її чоловіком придбано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , куди поступово сім`я переїздила жити. Проте, позивач не пам`ятає, чому саме адреса АДРЕСА_1 вказана у заяві.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Відділом у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію» 22.06.2006 року видано Дозвіл на імміграцію в Україні №17/-3337 громадянці Вірменії ОСОБА_1 .

04.05.2006 року ОСОБА_1 подано Заяву про оформлення посвідки на постійне проживання в Україні.

Тимчасову посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 оформлено 22.06.2006 року на безстроковий термін, яка підлягає обміну при досягненні 45-річного віку.

Як зазначено позивачем, та підтверджено відповідачем 12.09.2020 року позивач звернулася із заявою про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку із досягненням 45-річного віку.

Рішенням Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління Центрального міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 29.09.2020 року за номером 4746 відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 3 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.20118 року №321.

Із вказаним рішенням ОСОБА_1 ознайомлено 01.10.2020 року відповідно до власноручного підпису останньої.

Керуючись пунктами 36 та 37 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.20118 року №321, у зв`язку із розглядом заяви ОСОБА_1 щодо обміну посвідки на постійне проживання, посадовою особою відділу імміграції та обробки заяви про оформлення посвідки на постійне проживання УПТПІП та ОБГ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області складено Висновок перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Вірменії ОСОБА_1 (далі також - Висновок), згідно з яким, останній вважав би за доцільним:

1. Скасувати рішення ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області від 22.06.2006 року про надання дозволу на імміграцію громадянці Республіки Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасувати, визнати недійсною видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22.06.2006 року;

2. Вжити відповідних заходів на підставі статті 13 Закону відносно іноземки та роз`яснення, що за умови виконання нею вимог цієї статті, через рік з моменту прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, вона може повторно звернутись із заявою про отримання дозволу на імміграцію за наявності підстав відповідно до статті 4 Закону;

3. Відповідну інформацію про скасування дозволу на імміграцію громадянці Республіки Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , направити до ДМС України та АДПС України;

4. Надіслати повідомлення відповідному органу за місцем реєстрації іноземки щодо необхідності зняття з реєстрації місця проживання вказаної особи на підставі абзацу 7 пункту 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207.

Висновок погоджено начальником Управління з питань тимчасового і постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ЦМУ ДМС у м. Києві та Київської області.

Проект Висновку, надісланий листом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 28.10.2020 року №8010.6.1-44036/810.6-20 підтримано Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України та рекомендовано до затвердження листом від 05.11.2020 року №8.1-4168/8.1.1-20.

Вказаний Висновок затверджено 19.11.2020 року начальником ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області.

Рішенням Центрального міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 19.11.2020 року №380: скасовано виданий 22.06.2006 року дозвіл на імміграцію громадянці Республіки Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі пунктів 1, 6 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію»; скасовано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22.06.2006 року на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.20118 року №321.

Вважаючи рішення відповідача про відмову у видачі оновленої посвідки на постійне проживання в Україні та про скасування дозволу на імміграцію та посвідки про постійне проживання в Україні, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, додаткові пояснення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принцип законності вимагає, щоб органи державної влади мали повноваження на вчинення певних дій та в подальшому діяли виключно в межах тих повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Принцип верховенства права (стаття 8 Конституції України), у поєднанні з принципом законності вимагає, щоб такі дії органів державної влади були ще й правовими.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України від 07.06.2001 року № 2491-III «Про імміграцію» (із змінами і доповненнями) (далі також- Закон №2491).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2491 у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні:

імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Згідно із статтею 2 Закону №2491 питання імміграції регулюються Конституцією України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, що не повинні їм суперечити.

Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Відповідно до статті 6 Закону №2491 центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Згідно із статтею 11 Закону №2491 особі, яка постійно проживає за межами України і отримала дозвіл на імміграцію, дипломатичне представництво чи консульська установа України за її зверненням оформляють довгострокову візу. Зазначена особа в`їжджає на територію України в порядку, встановленому законодавством України.

Після прибуття іммігранта в Україну він повинен звернутися протягом п`яти робочих днів до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, із заявою про видачу йому посвідки на постійне проживання. До заяви мають додаватися копія паспортного документа заявника із проставленою в ньому довгостроковою візою та копія рішення про надання дозволу на імміграцію.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, протягом тижня з дня прийняття заяви видає іммігранту посвідку на постійне проживання.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №321 «Про затвердження зразка, технічного опису бланка та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання» (із змінами і доповненнями) (далі також - Порядок №321).

Згідно з пунктом 1 Порядку №321 посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до підпункту 5 пункту 7 Порядку №321 обмін посвідки здійснюється у разі, зокрема, досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).

Пунктом 9 Порядку №321 оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обмін здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС через Головний обчислювальний центр Єдиного державного демографічного реєстру у взаємодії з Державним центром персоналізації документів державного підприємства "Поліграфічний комбінат "Україна" по виготовленню цінних паперів" (далі - Центр).

Згідно з пунктом 16, 18 Порядку №321 документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.

У разі виникнення обставин (подій), у зв`язку з якими посвідка підлягає обміну (крім закінчення строку дії), документи для її обміну подаються протягом одного місяця з дати виникнення таких обставин (подій).

Відповідно до пункту 40 Порядку №321 для оформлення у зв`язку із втратою або викраденням посвідки, її обміну іноземець або особа без громадянства подають такі документи: 1) посвідку, що підлягає обміну (крім випадків втрати та викрадення); 2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, крім випадків, установлених абзацом восьмим цього пункту; 3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 4) документи, що підтверджують обставини чи юридичні факти, відповідно до яких посвідка підлягає обміну (крім випадків, передбачених підпунктами 3-5 пункту 7 цього Порядку), документи, видані компетентними органами іноземних держав, мають бути легалізованими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України; 5) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником; 6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.

Згідно з абзацами 1, 2 пункту 42 Порядку №321 працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, на якого згідно з його службовими обов`язками покладаються функції з оформлення посвідки, вчиняє дії, передбачені пунктами 36 і 37 цього Порядку, і приймає до розгляду заяву-анкету та додані до неї документи.

Пошук у Реєстрі інформації щодо особи здійснюється за поданими персональними даними (у тому числі тими, що змінилися).

Пунктом 36 Порядку №321 встановлено, що після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформляється посвідка, та перевірку поданих нею документів.

Відповідно до пункту 37 Порядку №321 ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, отриманих з баз даних Реєстру, та відомчої інформаційної системи ДМС.

Перевірка законності перебування іноземця або особи без громадянства на території України здійснюється з використанням засобів інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, "Аркан" або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби, відповідь на які Адміністрація Держприкордонслужби надає протягом трьох робочих днів з дня надходження такого запиту.

Чинність дозволу на імміграцію, копія якого надана іноземцем або особою без громадянства, перевіряється шляхом вивчення матеріалів справи про надання такого дозволу.

Факт постійного проживання іноземця або особи без громадянства на території України до прийняття до громадянства України перевіряється шляхом вивчення матеріалів її справи про надання дозволу на імміграцію.

У разі коли дозвіл на імміграцію виданий одним територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, а документи для оформлення посвідки подані до іншого територіального органу/територіального підрозділу ДМС у зв`язку із зміною іноземцем або особою без громадянства місця проживання, чинність дозволу на імміграцію перевіряється шляхом надсилання відповідних запитів до місця видачі дозволу, відповідь на які надається протягом трьох робочих днів з дня надходження такого запиту.

У разі необхідності підтвердження відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть до Мін`юсту в електронній формі захищеними каналами зв`язку надсилаються відповідні запити, відповідь на які Мін`юст надає протягом трьох робочих днів з дня надходження таких запитів. У разі відсутності можливості надіслання запитів у електронній формі запити надсилаються у паперовій формі.

У разі необхідності підтвердження інших відомостей про іноземця або особу без громадянства або дійсності поданих ними документів надсилаються запити до відповідних державних органів або їх територіальних органів (підрозділів), які надають відповідь протягом трьох робочих днів з дня надходження таких запитів.

Згідно з пунктом 46 Порядку №321 після проведення перевірок, підтвердження факту оформлення та видачі посвідки, ідентифікації іноземця або особи без громадянства керівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС або уповноважена ним посадова особа приймає рішення про оформлення посвідки або про відмову в її оформленні.

Відповідно до пункту 62 Порядку №321 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли:

1) іноземець або особа без громадянства мають посвідку чи посвідку на тимчасове проживання (крім випадків обміну посвідки або оформлення посвідки іноземцю або особі без громадянства, які тимчасово проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання), посвідчення біженця чи посвідчення особи, якій надано додатковий захист, які є дійсними на день звернення;

2) іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду;

3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію;

4) встановлено належність особи до громадянства України;

5) за видачею посвідки звернувся законний представник, який не має документально підтверджених повноважень для її отримання;

6) іноземцем або особою без громадянства подано не в повному обсязі або з порушенням строків, визначених пунктами 17-19 цього Порядку, документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі посвідки;

7) отримано від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу інформацію про те, що дії іноземця та особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, чи іноземець або особа без громадянства вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином;

8) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі або строк його дії закінчився;

9) встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію;

10) виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну;

11) в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, Порядком № 321 чітко визначено, що повноваження територіального органу ДМС при вирішенні питання про обмін посвідки на постійне проживання обмежені перевіркою лише підстав для такого обміну та підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки, передбачених пунктом 62 Порядку № 321.

Згідно з пунктом 63 Порядку №321 копія рішення про відмову в оформленні чи видачі посвідки із зазначенням причин відмови не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття видається іноземцеві або особі без громадянства під розписку чи надсилається рекомендованим листом такій особі і приймаючій стороні.

У разі подання заяви-анкети через уповноваженого суб`єкта територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС надсилає письмове повідомлення про прийняте рішення до уповноваженого суб`єкта для подальшого його вручення іноземцеві або особі без громадянства.

Іноземець або особа без громадянства мають право повторно звернутися до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта в разі зміни або усунення обставин, у зв`язку з якими їм було відмовлено в оформленні чи видачі посвідки, за умови дотримання строків, визначених пунктом 17 цього Порядку.

З матеріалів справи судом встановлено, що у зв`язку із досягненням 45-річча позивач звернулася до відповідача із заявою про обмін посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 22.06.2006 року.

В той же час, рішенням Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління Центрального міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 29.09.2020 року за номером 4746 відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 3 пункту 62 Порядку №321, відповідно до змісту якого, дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію.

Відповідно до пункту 11 Порядку №321 внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру (далі - Реєстр) здійснюється з використанням відомчої інформаційної системи ДМС.

Отже, Реєстр в розумінні Порядку №321 це Єдиний державний демографічний реєстр.

Разом з тим, які саме дані з Єдиного державного демографічного реєстру або картотек не підтвердили надану позивачем інформацію, та яку саме інформацію, надану позивачем не підтверджено, у рішенні суб`єкта владних повноважень в порушення вимог пункту 63 Порядку №321 не зазначено.

З матеріалів справи висновується, що позивачем при поданні заяви для обміну посвідки надано всі необхідні документи, що відповідачем не заперечується та не спростовано.

Відповідно до пункту 43 Порядку № 321 рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні.

Так, законодавцем відокремлюється поняття «обмін» посвідки та її «оформлення». Під різне нормативне регулювання підпадає як порядок розгляду заяви, так і підстави для прийняття рішення і кінцевий результат розгляду заяви.

Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача з заявою саме про обмін посвідки на постійне проживання відповідно до підпункту 5 пункту 7 Порядку №321 та надав до заяви необхідний перелік документів, визначений пунктом 40 цього Порядку.

В свою чергу, з аналізу змісту Порядку №321 (пунктів 36, 37, 40) висновується, що для обміну посвідки у зв`язку з досягненням 45 річного віку не потрібно надавати документи, що підтверджують обставини, на підставі яких посвідка підлягає обміну, позаяк відсутні підстави для проведення перевірки даних з баз даних Реєстру, картотек, в межах розгляду цієї заяви та нездійснення обміну посвідки у зв`язку з досягненням 45-річного віку.

Зокрема, з матеріалів справи судом встановлено, що у відповідь на адвокатський запит адвоката позивача Новікова Я. від 23.10.2020 року, листом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 29.10.2020 року №8010.6.1-44244/80.3-20 повідомлено, що підставою прийняття рішення від 29.09.2020 року за номером 4746 слугувала проведена перевірка матеріалів справи про надання ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну, під час якої встановлено відсутність правових підстав отримання іноземкою дозволу на імміграцію в Україну, передбачених статтею 4 Закону України «Про імміграцію».

Разом з тим, суд зауважує відповідачу, що такої підстави відмови у видачі оновленої довідки як - то «відсутність правових підстав отримання дозволу на імміграцію в Україну» ні Порядок №321, на Закону №2491 не містить.

Крім того, факт відсутності правових підстав отримання дозволу на імміграцію виникає лише після прийняття відповідного рішення про скасування дозволу на імміграцію, що передує прийняттю рішення про відмову у видачі оновленої посвідки на постійне проживання в Україні.

Водночас, і підстава для прийняття такого рішення згідно з порядком №321, є іншою - встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію, тобто передбаченою підпунктом 9 пункту 62 Порядку №321.

Проте, на день прийняття оскаржуваного рішення від 29.09.2020 року за номером 4746, обставин, які б підтверджували відсутність у позивач правових підстав отримання дозволу на імміграцію, не існувало, оскільки такі виникли лише 19.11.2020 року - після прийняття також оскаржуваного у цій справі рішення відповідача №380.

Зокрема, суд зауважує, що приписи Порядку №321 не надають право відповідачу при розгляді заяви про обмін посвідки перевіряти обґрунтованість підстав її оформлення.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про протиправність рішення Центрального міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 29.09.2020 року за номером 4746, яким відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання.

Щодо рішення відповідача від 19.11.2020 року №380, яким скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22.06.2006 року, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України від 22.09.2011 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон №3773) іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Частиною першою статті 4 Закону №3773 визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання (частина перша статті 5 Закону України №3773).

Положеннями статті 1 Закону №2491 визначені наступні дефініції термінів:

квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року;

дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до статті 4 Закону №2491 дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти (пункт 6 частини першої статті 4 Закону №2491).

У свою чергу, умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію визначені статтею 9 Закону №2491.

Так, для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

Крім зазначених документів подаються: для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

З аналізу вищенаведених норм Закону №2491 висновується, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж ненадання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та дозвіл на імміграцію не видається.

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983 (далі також - Порядок №1983).

У відповідності до підпункту 2 пункту 2 цього Порядку № 1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно з пунктом 12 Порядку № 1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Пунктом 14 Порядку №1983 визначено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

Регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит.

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу (пункт 16 Порядку).

Згідно з пунктом 19 Порядку №1983 рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття.

Особи, яким надано дозвіл на імміграцію, зобов`язані протягом періоду дії дозволу звернутися до територіального підрозділу за місцем проживання із заявою про видачу посвідки на постійне проживання, якщо вони перебувають на законних підставах в Україні.

З аналізу вищевикладеного висновується, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Матеріали справи свідчать, що на виконання Порядку №1983 документи, подані позивачем для отримання дозволу на імміграцію, перевірені територіальним підрозділом за місцем проживання позивача, який приймав документи позивача, перевіряв їх справжність та відповідність вимогам законодавства, а саме відділом у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, яким прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію.

Вказана обставина підтверджується висновком про розгляд клопотання громадян Вірменії ОСОБА_3 та ОСОБА_1 щодо надання їх дозволу на імміграцію від 22.06.2006 року старшого інспектора зо/д ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області, яке 22.06.2006 року затверджено начальником ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області.

На виконання вказаного рішення позивачу видано посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 22.06.2006 року з терміном дії безстроково.

Отже, компетентний орган державної влади при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні та оформленні посвідки на постійне проживання в Україні, проводив необхідну перевірку поданих документів та з`ясовував у межах своєї компетенції питання щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, проте таких підстав не виявив.

Разом з тим, суд зауважує, що у рішенні про скасування дозволу на імміграцію відповідач посилається як на підставу скасування на пункти 1 та 6 частини першої статті 12 Закону №2491.

В свою чергу, відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону №2491 дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

У Висновку відповідачем зазначено, що іноземкою при подачі клопотання про надання дозволу на імміграцію начебто повідомлено про себе завідомо неправдиві відомості.

Так, відповідачем в межах перевірки матеріалів справи позивача, встановлено, що законність свого перебування на території України на момент звернення позивач підтвердила копією паспорта зі штампом щодо продовження строку перебування до 10.06.2006 року № 596/П-1, за адресою: АДРЕСА_1 , приймаюча сторона - ОСОБА_2 .

Проте у заяві про надання дозволу на імміграцію під власний підпис іноземкою вказано, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджено згодою співвласника та договором купівлі- продажу.

Разом з тим, суд зауважує наступне.

Наказом МВС України від 01.12.2003 року №1456 затверджено Інструкцію про порядок продовження терміну перебування в Україні іноземців та осіб без громадянства, зареєстровану в Міністерстві юстиції України від 18.12.2003 року за №1180/8501 (далі також - Інструкція), якою визначено порядок продовження терміну перебування в Україні іноземців та осіб без громадянства, які виявили бажання продовжити термін свого перебування в Україні.

Згідно з пунктом 4 Інструкції, терміни, які вживаються у цій Інструкції:

паспортний документ - документ, що підтверджує громадянство іноземця, посвідчує особу іноземця чи особу без громадянства, виданий уповноваженими органами іноземних держав або статутними організаціями ООН, який надає право виїзду за кордон і визнаний Україною;

продовження терміну перебування - продовження строку дії реєстрації шляхом проставлення в паспортний документ відповідного штампа, який скріплюється реєстраційною печаткою, та занесення відомостей про іноземця чи особу без громадянства та їхніх паспортних даних до відповідного обліку. У разі, якщо міжнародними угодами передбачено порядок в`їзду в Україну іноземців за паспортними документами для внутрішнього використання, продовження їм терміну перебування в Україні за їх бажанням оформляється шляхом виписки вкладного талона до паспортного документа;

приймаюча сторона - зареєстровані в установленому порядку українські, спільні чи іноземні підприємства, установи й організації, а також фізичні особи (громадяни України, іноземці та особи без громадянства), які постійно проживають в Україні або тимчасово тут перебувають у зв`язку з навчанням, стажуванням, роботою тощо, які запрошують чи приймають іноземців та осіб без громадянства і відповідно до вимог законодавства України забезпечують роз`яснення їм прав, свобод і обов`язків, ведуть відповідний облік цих осіб (тільки для юридичних осіб), а також несуть відповідальність за своєчасне оформлення документів на право їх перебування в Україні, пересування її територією і виїзд з України після закінчення визначеного терміну їх перебування.

Відповідно до пункту 15 Інструкції продовження терміну перебування оформлюється шляхом проставлення в паспортному документі штампа (додаток 3), що скріплюється реєстраційною печаткою органу, який прийняв рішення. Штамп проставляється на першій вільній сторінці паспортного документа поряд з візовою етикеткою чи наявною відміткою про реєстрацію. При повторному продовженні терміну перебування, якщо приймаюча сторона та адреса проживання не змінилися, використовується штамп, зазначений у додатку 4.

Дослідивши матеріали особової справи громадянки Республіки Вірменія ОСОБА_1 , судом встановлено, що згідно з копії паспорта, в останньому міститься відмітка, проставлена ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області про продовження терміну перебування рішенням від 10.06.2006 року №569/П-1, назва приймаючої сторони в Україні ОСОБА_2 , місце проживання в Україні: АДРЕСА_1 .

В свою чергу, дозвіл на імміграцію, як і посвідку на постійне місце проживання в Україні, позивачем отримано лише 22.06.2006 року.

Отже, адресою, вказаною у паспорті позивача, підтверджується лише факт легального перебування на території України у приймаючої сторони станом на дату звернення із клопотанням про надання дозволу на імміграцію.

В той же час, безпосередньо у заяві, поданій позивачем для отримання дозволу на імміграцію, вказано адресу проживання в Україні іншу : АДРЕСА_2 , а саме адресу житлового будинку, придбаного чоловіком позивача відповідно до договору купівлі-продажу від 07.03.1997 року, що підтверджується матеріалами справи.

Водночас, суд не може дійти висновку про повідомлення позивачем не правдивих відомостей щодо адреси свого місця проживання в Україні, які є розбіжними у паспорті останньої станом на 10.06.2006 року та зазначеної у заяві про надання дозволу на імміграцію, оскільки ні Законом №2941, ні Порядками №321, № 1983 не міститься застережень щодо наявності у іммігранта (кандидата на визнання таким) лише одного місця проживання, зокрема, частиною шостою статті 29 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа може мати кілька місць проживання.

Враховуючи викладене, у суду відсутні підстави вважати обґрунтованими доводи відповідача, викладені у Висновку, щодо повідомлення позивачем неправдивих відомостей про адресу проживання в Україні останньої, зокрема, обидві адреси є такими, що правильно зазначені.

Крім того, суд не може погодитися із правомірністю позиції відповідача щодо неправомірності надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання, оскільки таке рішення прийнято з порушенням норм чинного на момент постановлення такого рішення законодавства, виходячи з наступного.

Згідно з Висновку, на підставі якого в подальшому прийнято рішення від 19.11.2020 року №380 про скасування дозволу на імміграцію, останній складено у зв`язку із надходженням заяви позивача про обмін посвідки на постійне проживання.

Порядком №321 чітко визначено, що повноваження територіального органу ДМС при вирішенні питання про обмін посвідки на постійне проживання обмежені перевіркою лише підстав для такого обміну та підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки, передбачених пунктом 62 Порядку №321.

Отже, повноваження відповідача як суб`єкта владних повноважень мають чіткі обмеження, які у даному випадку зводяться до того, що під час вирішення питання про обмін посвідки на постійне проживання він позбавлений можливості надавати оцінку правомірності видачі дозволу на імміграцію за відсутності на це підстав, передбачених пунктами 21-22 Порядку №1983.

Так, відповідно до пункту 21 Порядку № 1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Пунктом 22 Порядку № 1983 встановлено, що для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Суд зазначає, що при наданні позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні відповідачем була проведена перевірка законності залишення її на постійне проживання на території України.

При цьому, ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області приймаючи рішення про надання дозволу на імміграцію та про документування позивача посвідкою на постійне місце проживання, керувалося пунктом 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію», підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію вказаним органом не виявлено, оскільки відповідними документами, поданими позивачем, підтверджено, що (неповнолітні) сини останньої мають право на отримання дозволу на імміграцію за територіальним походженням (пункт 3 частини третьої статті 4 Закону №2491), та, як наслідок, ОСОБА_1 має право на дозвіл на імміграцію на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону №2491, як один з батьків іммігрантів.

В свою чергу, матеріалами особової справи позивача підтверджується, що з моменту документування позивача посвідкою на постійне проживання не виникало обставин, які б тягли за собою обґрунтованого скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне місце проживання в Україні.

Отже, доводи відповідача про те, що рішення про видачу позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні прийнято з порушенням вимог законодавства є необґрунтованими.

Враховуючи викладене, рішення Центрального міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 19.11.2020 року №380: скасовано виданий 22.06.2006 року дозвіл на імміграцію громадянці Республіки Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі пунктів 1, 6 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію»; скасовано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22.06.2006 року, підлягає скасуванню як протиправне.

Крім того, при прийнятті рішення у даній справі судом враховано, що приписами п.п. 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE (Рисовський проти України) заява №29979/04 проаналізовано поняття "належне урядування", згідно з яким, аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява №36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Суд також зауважує, що позивач на підставі рішення від 22.06.2006 року про надання дозволу на імміграцію в Україну отримала посвідку на постійне проживання в Україні з терміном дії безстроково.

Наведене свідчить, що позивач користувалась протягом досить тривалого часу посвідкою на постійне проживання в Україні, а саме у період з 2006 року по вересень 2020 рік, маючи обґрунтоване сподівання на належне виконання суб`єктом владних повноважень (міграційним органом) своїх повноважень під час її первісного оформлення.

Щодо вимог позивача про зобов`язання Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання, суд зазначає наступне.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи N R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Ради 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він уважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.

При цьому, дискреційними є повноваження відповідача - суб`єкта владних повноважень, обирати у конкретній ситуації між альтернативними, кожна з яких є правомірною.

За приписами частини третьої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі скасування індивідуального акту суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Аналізуючи дані положення Кодексу можна дійти висновку, що законодавством передбачено право суду у випадку встановлення порушення прав позивача зобов`язувати суб`єкта владних повноважень приймати рішення або вчиняти певні дії.

За приписами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі «ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 28 - 36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Оскільки відповідач у спірних правовідносинах реалізував свої дискреційні владні повноваження та прийняв рішення про відмову у видачі посвідки, протиправність якого встановлена судовим розглядом, тому у даному випадку суд вважає за доцільне змінити спосіб захисту порушеного права, обраного позивачем, та зобов`язати повторно розглянути заяву від 12.09.2020 року щодо проведення обміну посвідки на постійне проживання в України, що буде належним способом дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

В той же час, в зобов`язальній частині позовних вимог, відповідно до способу захисту порушеного права, обраного позивачем, суд відмовляє.

Крім того, судом при задоволенні вказаної вимоги у наведений спосіб враховано правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 24.07.2018 року у справі №806/2254/15, від 01.03.2018 року у справі №826/22282/15, від 29.03.2018 року у справі №816/303/16, від 03.04.2018 року у справі №815/6881/16, від 13.06.2018 року у справі №815/6768/15.

Згідно з частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Абзацом 1 частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду сплачений судовий збір у розмірі 1681, 00 грн., що підтверджується квитанцією від 18.12.2020 року №193.

Враховуючи те, що судом задоволено позовні в частині скасування рішення суб`єкта владних повноважень, в той час, як часткове задоволення позовних вимог стосується зміни способу поновлення порушеного права позивача, яка є похідною позовною вимогою, за яку судовий збір сплаті не підлягає, суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області сплаченої суми судового збору у розмірі 1681, 00 грн. в повному обсязі.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов громадянки Вірменії ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 29.09.2020 року №4746 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання.

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 19.11.2020 року №380 про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

4. Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянки Вірменії ОСОБА_1 від 12.09.2020 року щодо проведення обміну посвідки на постійне проживання в України з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

5. В іншій частині відмовити.

6. Стягнути на користь громадянки Вірменії ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_2 ) суму сплаченого судового збору у розмірі 1681, 00 грн. (одна тисяча шістсот вісімдесят одна грн. 00 коп.) з рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області ().

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач: громадянка Вірменії ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 );

Відповідач: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (, адреса: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А).

Повне судове рішення складено 31.08.2022 року.

Суддя Л.О. Маруліна