Справа № 280/2457/22
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2022-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

08 вересня 2022 року Справа № 280/2457/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ., ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) до Головного Управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд.158-б, ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

15 лютого 2022 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач), відповідно до якого позивач просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача в особі Управління обслуговування громадян Відділ обслуговування громадян №15 (сервісний центр) щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру»;

- зобов`язати відповідача в особі Управління обслуговування громадян Відділ обслуговування громадян №15 (сервісний центр) зарахувати позивачу до вислуги років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» період роботи з 13 березня 1996 року по 03 квітня 2000 року на посаді державного службовця та призначити позивачу з дня звернення із відповідною заявою з 27 вересня 2021 року, та виплачувати пенсію за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру».

Ухвалою судді Лазаренка М.С. від 21 лютого 2022 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику осіб.

Ухвалою суду від 07 червня 2022 року справу №280/2457/22 прийнято до провадження суддею Татариновим Д.В., а розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що ОСОБА_1 , працює в органах прокуратури з 14 травня 2002 року по теперішній час. Вказує, що 27 вересня 2021 року позивач звернулася із письмовою заявою до Управління обслуговування громадян Відділ обслуговування громадян №15 про призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про прокуратуру», та надала необхідний пакет документів. Проте, згідно рішення відповідача від 19 жовтня 2021 року Позивачу відмовлено призначенні пенсії за вислугою років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру». Вказує, що Рішення про відмову обґрунтоване тим, що матеріали пенсійної справи не містять відомостей про наявність у Позивача юридичної освіти за період роботи на посаді державного службовця з 13 березня 1996 року по 03 квітня 2002 року. Зазначає, що на підтвердження факту отримання вищої юридичної освіти позивач 08 грудня 2021 року направила відповідачу диплом серії НОМЕР_2 реєстраційний номер 43, виданого 07 червня 1999 року про отримання вищої юридичної освіти та диплом серії НОМЕР_3 про отримання кваліфікації магістра державного управління, та просила врахувати додаткові документів під час вирішення питання про призначення пенсії та призначити пенсію за вислугою років. Проте, листом за № 0800 -02118 -8/ 285 від 04 січня 2022 року, відповідач повідомив позивача про прийняття рішення № 34 від 16 грудня 2021 року про відмову в призначенні пенсії за вислугою років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру», мотивуючи тим, що згідно поданих позивачем документів Позивачем не було підтверджено документами наявність юридичної освіти і таким чином Відповідач не зарахував період роботи з 13 березня 1996 року по 03 квітня 2002 року на посаді державного службовця. Позивач не погоджується з вказаним вище рішенням відповідача, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на те, що, вона набула право на призначення пенсії за вислугу років. ОСОБА_1 просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (вх.№15057 від 01 квітня 2022 року), у якому зазначено, що відповідно до норм чинного законодавства прокурори мають право на пенсійне забезпечення лише за певних умов, а саме наявності на день звернення необхідної вислуги років (не менше 25 років) та наявності у державного службовця який обіймає певну посаду вищої юридичної освіти. На думку відповідача, позивач не підтвердила наявність вищої юридичної освіти у спірний період, отже право на зарахування до стажу по вислузі років періоду роботи на посадах державної служби у позивача відсутнє. Вказує, що згідно наданих документів на день подачі заяви від 27 вересня 2021 року про призначення пенсії страховий стаж позивача складав 25 років 06 місяців 06 днів, в тому числі за вислугу років 19 років 01 місяць 18 днів. Відповідач вважає, що у позивача відсутнє право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку з відсутністю стажу за вислугу років. Представник Головного Управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , працює в органах прокуратури з 14 травня 2002 року по теперішній час, що підтверджується копіями сторінок з трудової книжки НОМЕР_4 (записи 14-20).

27 вересня 2021 року позивач звернулася із письмовою заявою до відповідача про призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про прокуратуру».

Рішенням відповідача від 05 жовтня 2021 року №34 року Позивачу відмовлено призначенні пенсії за вислугою років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру». Рішення про відмову обґрунтоване тим, що не зараховано до стажу за вислугу років період роботи на державній службі з 13 березня 1996 року по 03 квітня 2002 рік, оскільки позивач працювала на посаді державного службовця без вищої юридичної освіти.

На підтвердження факту отримання вищої юридичної освіти, 25 жовтня 2021 року до Бердянського Університету менеджменту і бізнесу надіслано Адвокатський запит про надання інформації щодо правових основ провадження освітньої діяльності ВНЗ Бердянський інститут підприємництва у 1999 році та видання документів про юридичну освіту ОСОБА_2 Позивачу.

Згідно відповіді від 22 листопада 2021 року за № 16-178 на адвокатський запит від 25 жовтня 2021 року повідомлено, що Бердянський інститут підприємництва має статус вищого закладу освіти, та Позивач отримала диплом вказаного навчального закладу відповідно до Закону України Про освіту 23 травня 1991 року, за спеціалізацією «Правове забезпечення підприємницької діяльності».

08 грудня 2021 року Позивач повторно звернулася до відповідача із заявою про врахування додаткових документів під час вирішення питання про призначення пенсії та призначити пенсію за вислугою років.

Рішенням № 34 від 16 грудня 2021 року позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугою років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру». Рішення обґрунтоване тим, що не зараховано до стажу за вислугу років період роботи на державній службі з 13 березня 1996 року по 03 квітня 2002 року, оскільки позивач працювала на посаді державного службовця без вищої юридичної освіти, відсутня інформація про навчання на юридичному факультеті.

Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» за цим Законом призначаються трудові пенсії, зокрема, за вислугу років.

Стаття 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачає, що пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Відповідно до частини 1 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців; з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Частиною 6 статті 86 Закону України «Про прокуратуру», передбачено, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою.

Аналіз норм частини 6 статті 86 Закону № 1697-VII, дає підстави для висновку, що умовою зарахування до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, часу роботи на посадах державних службовців, є як наявність кваліфікаційних вимог у вигляді вищої юридичної освіти для такої посади, так і фактична наявність у особи, що займає таку посаду, вищої юридичної освіти. Отже, під час вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для зарахування періодів роботи на таких посадах до прокурорського стажу, належить застосовувати норми законодавства, чинні на час роботи особи на відповідних посадах.

Суд зазначає, що під час роботи позивача в період з 13 березня 1996 року по 03 квітня 2002 року на посадах:

13 березня 1996 року 26 листопада 1999 року - Завідуюча юридичним відділом Пологівського міськвиконкому Запорізької області;

27 листопада 1996 року 31 липня 1999 року - юрист, спеціаліст 1 категорії Пологівського міськвиконкому Запорізької області;

01 серпня 1999 року 30 квітня 2000 року - головним юрисконсультом Пологівського міськвиконкому Запорізької області;

01 травня 2000 року 02 квітня 2002 року - Завідуюча юридичним відділом Пологівського міськвиконкому Запорізької області, -

на вищезазначених посадах діяв Закон України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ, Закон України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 5 листопада 1991 року та Порядок обчислення стажу державної служби, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року № 283.

Відповідно до статті 1 та статті 2 Закон України № 3723-ХІІ, державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження. Посада - це визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень. Посадовими особами відповідно до цього Закону вважаються керівники та заступники керівників державних органів та їх апарату, інші державні службовці, на яких законами або іншими нормативними актами покладено здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій.

Згідно з пункту 2 Порядку № 283, до стажу державної служби зараховується робота (служба): на посадах державних службовців у державних органах, передбачених у статті 25 Закону України Про державну службу, а також на посадах, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад державних службовців; на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, інших органів управління військових формувань, державної податкової та контрольно-ревізійної служби; на посадах керівних працівників і спеціалістів державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР згідно з додатком; на посадах суддів, слідчих, прокурорів, інших службових осіб, яким присвоєно персональні звання; на посадах керівних працівників і спеціалістів в органах, що згідно з чинним законодавством здійснюють державний нагляд за охороною праці.

Крім того, вимога до осіб, які займають посади державних службовців, щодо наявності в них вищої юридичної освіти, не діяла на час проходження державної служби позивачем, а внесена законодавцем лише з 01 вересня 1999 року на підставі наказу Головного управління державної служби України № 65 від 01 вересня 1999 року, а вимога щодо наявності вищої освіти для роботи державного службовця в органах прокуратури була регламентована частиною 5 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ (в редакції Закону України Про внесення змін до Закону України Про прокуратуру від 12 липня 2001 року №2663-ІІІ). Крім того, вирішуючи питання про застосування Закону України «Про прокуратуру» у часі, суд виходить із того, що згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частиною 8 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що право на пенсію за вислугу років мають особи, які, в тому числі, безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури.

Постановою Верховного Суду України від 22 квітня 2014 року визначено зміст понять «трудовий стаж», «спеціальний стаж» та «вислуга років». Так, спеціальний стаж - це період роботи в певних умовах праці чи на посадах, з якими законодавець пов`язує пільгове (або за особливими правилами) пенсійне забезпечення. Вислуга років є видом спеціального стажу. Це період виконання особливого роду трудової діяльності або державної служби, коли до особи, яка її здійснює, пред`являють особливі вікові, а також підвищені психічні та фізичні вимоги, при тривалому виконанні якої особа втрачає відповідну професійну працездатність.

Окрім цього, згідно з п.п. 12 п.4 Типового положення про кадрову службу органу виконавчої влади, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 02 серпня 1996 року №912, та роз`яснення Головного управління державної служби України від 15 листопада 2006 року №132/12/22-06 обчислення стажу роботи та державної служби належить до виключної компетенції відповідного кадрового підрозділу органу, з яким державний службовець перебуває чи перебував до виходу на пенсію у трудових відносинах.

Що стосується позиції Відповідача про відсутність підтвердження Позивачем вищої юридичної освіти під час праці на посадах державної служби за період 13 березня 1996 року по 03 квітня 2002 року, слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, в тому числі і спеціальний, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» також передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Наказом Головного Управління Державної служби України від 01 вересня 1999 року № 65 затверджено Довідник типових професійно-кваліфікаційних характеристик посад державних службовців відповідно до пункту 2.6 якого державний службовець повинен мати, як правило, повну вищу освіту (освітньо-кваліфікаційний рівень - спеціаліст, магістр) за спеціальностями галузі «Державне управління» або іншими, професійно орієнтованими для державної служби з додатковим підвищенням кваліфікації за професійними програмами вказаної галузі, а на посадах спеціалістів VII категорії державних службовців припустиме використання фахівців з базовим рівнем вищої освіти (бакалавр).

Пунктом 3 «Порядку обчислення стажу державної служби», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2016 року №229, зазначено, що документами для визначення стажу державної служби є трудова книжка, копія послужного списку, військовий квіток та інші документи, які відповідно до законодавства підтверджують стаж роботи (довідки, виписки з наказів, данні, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, тощо).

Як зазначалося вище та підтверджується належними та допустимим доказами та відповідно до копії диплому серії НОМЕР_2 реєстраційний номер 43, виданого 07 червня 1999 року Позивач закінчила Бердянський інститут підприємництва за спеціальністю Правове забезпечення підприємницької діяльності та отримала кваліфікацію спеціаліста. Таким чином здобула вищу юридичну освіту.

Згідно диплому серії НР № 21399226 Позивач закінчила у 2003 році Дніпропетровський регіональний інститут державного управління Української академії державного управління при Президентові України та отримала повну вищу освіту за спеціальністю Державне управління та здобула кваліфікацію магістр державного управління.

Суд зазначає, що на момент коли позивач здобула фахову освіту чинне законодавство України не містило законодавчо закріпленої концепції правничої (юридичної) освіти та не визначало спеціальностей, за якими здобувалась юридична освіта в Україні.

На момент вступу позивач до Бердянський інститут підприємництва діяв закон України «Про освіту».

Відповідно до статті 43 (у редакції на день вступу позивача до навчального закладу) Вищими закладами освіти є: технікум (училище), коледж, інститут, консерваторія, академія, університет та інші.

Випускникам вищих навчальних закладів присвоювалася кваліфікація молодший спеціаліст - забезпечують технікуми, училища, інші вищі заклади освіти першого рівня акредитації; бакалавр - забезпечують коледжі, інші вищі заклади освіти другого рівня акредитації; спеціаліст, магістр - забезпечують вищі заклади освіти третього і четвертого рівнів акредитації.

У частині 1 статті 42 закону №1060-XII (у редакції на день вступу позивача до навчального закладу) встановлено, що вища освіта забезпечує фундаментальну наукову, професійну та практичну підготовку, здобуття громадянами освітньо-кваліфікаційних рівнів відповідно до їх покликань, інтересів і здібностей.

Згідно статті 43 цього закону вищими закладами освіти є: технікум (училище), коледж, інститут, консерваторія, академія, університет та інші. Відповідно до статусу вищих закладів освіти встановлено чотири рівні акредитації: перший рівень технікум, училище, інші прирівняні до них вищі заклади освіти; другий рівень коледж, інші прирівняні до нього вищі заклади освіти; третій і четвертий рівні (залежно від наслідків акредитації) інститут, консерваторія, академія, університет. Вищі заклади освіти здійснюють підготовку фахівців за такими освітньо-кваліфікаційними рівнями: молодший спеціаліст забезпечують технікуми, училища, інші вищі заклади освіти першого рівня акредитації; бакалавр забезпечують коледжі, інші вищі заклади освіти другого рівня акредитації; спеціаліст, магістр забезпечують вищі заклади освіти ІІІ і ІV рівнів акредитації.

За приписами статті 6 закону «Про вищу освіту» від 17 січня 2002 року №2984-ІІІ до структури вищої освіти входять освітні й освітньо-кваліфікаційні рівні. До освітніх рівнів віднесено неповну вищу освіту, базову вищу освіту та повну вищу освіту, до освітньо-кваліфікаційних рівнів молодший спеціаліст, бакалавр та спеціаліст, магістр.

Аналіз наведених норм права з урахуванням ретроспективного правового регулювання відносин в галузі освіти та системного і логічного з`ясування змісту цих норм дає підстави вважати, що навчання в такому закладі освіти, як Бердянський інститут підприємництва, який у спірний період відносився до вищих спеціальних закладів, а здобута в ньому освіта відповідала освітньому рівню цього закладу, є навчанням у вищому навчальному закладі, а здобуті в ньому знання і спеціальність є такими, що відповідають вищій освіті.

Крім того, спеціальність яку здобула позивач відноситься, в тому числі, до юридичної освіти, адже відповідно до додатку до диплома позивача програма навчання включала в себе вивчення таких галузей як кримінальне право та процес, цивільне право та процес, трудове право та інші.

Викладене дає підстави для висновку, що зазначені в трудовій книжці періоди з 13 березня 1996 року по 03 квітня 2002 року - повинні бути зараховані стажу за вислугу років, оскільки період роботи (служби) на посадах, що зазначені в трудовій книжці Позивача в спірний період зараховується до стажу державної служби і цей факт не оспорюється Відповідачем.

Згідно із пунктом «д» частини 3 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Пунктом 2.24 Порядку № 22-1 передбачено, що при призначенні (перерахунку) пенсії відповідно до Законів України "Про Кабінет Міністрів України", "Про державну службу", "Про Національний банк України", "Про дипломатичну службу", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про прокуратуру", "Про статус народного депутата України", "Про судоустрій і статус суддів", "Про наукову і науково-технічну діяльність", "Про судову експертизу", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів", Митного кодексу України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України для визначення розміру пенсії за нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" для розмежування джерел фінансування особа надає пакет документів, передбачених підпунктами 2 і 3 пункту 2.1 цього розділу.

Відповідно до пунктів 2 та 3 пункту 2.1 Порядку 22-1 до заяви про призначення пенсії надаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу).

За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку (далі - відділ персоніфікованого обліку), надає структурному підрозділу, відповідальному за призначення пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 06 серпня 1993 року передбачає, що Основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8- рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Враховуючи все вищевикладене суд дійшов висновку, що Позивач має достатній необхідний стаж роботи на посадах прокурорів, а також страховий стаж, необхідний для призначення пенсії відповідно до частини 5 статті 86 Закону № 1697-VII.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд дійшов висновку, що Відповідач, відмовляючи Позивачу у зарахуванні до вислуги років періодів її роботи за період з 13 березня 1996 року по 03 квітня 2002 року, що складає 6 років 22 дні, на посадах державного службовця - не діяв на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також фактично вийшов за межі своїх повноважень, надавши оцінку відсутності у позивача юридичної освіти, отже дії відповідача щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» - є протиправними

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Водночас, згідно з пунктом четвертим частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що належним, повним та ефективним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача зарахувати періоди роботи позивача на посадах державного службовця до стажу за вислугу років на підставі Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ та Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 5 листопада 1991 року та зобов`язати відповідача призначити позивачу з дня звернення із відповідною заявою з 27 вересня 2021 року, та виплачувати пенсію за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є, зокрема, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

У пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (Заява №4909/04) від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29).

У Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина 1 статті 132 КАС України).

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (частина 1 статті 143 КАС України).

Згідно з положеннями частини першої статті 139 КАС при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У зв`язку із викладеним, судові витрати у розмірі 992,40 грн. на оплату судового збору підлягають стягненню на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2,5,9,77,132,139,143,243-246,263, КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ., ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 до Головного Управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд.158-б, ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в запорізькій області в особі Управління обслуговування громадян Відділ обслуговування громадян №15 (сервісний центр) щодо відмови ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_5 виданий Пологівським РВУМВС України в Запорізькій області 06 січня 2006 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 158-Б; ) в особі Управління обслуговування громадян Відділ обслуговування громадян №15 (сервісний центр) (, адреса: 70608, м. Пологи, вул. І. Чеберка, буд.5) зарахувати ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_5 , виданий Пологівським РВУМВС України в Запорізькій області 06 січня 2006 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) до вислуги років відповідно до статті 86 Закону України "Про прокуратуру" період роботи з 13 березня 1996 року по 03 квітня 2000 року на посаді державного службовця та призначити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) з дня звернення із відповідною заявою з 27 вересня 2021 року та виплачувати пенсію за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру».

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_5 виданий Пологівським РВУМВС України в Запорізькій області 06 січня 2006 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (м. Запоріжжя, адреса: 69057, м. Запоріжжя, вул. Соборний, 158-Б; ) судові витрати в сумі 992,40 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення складено та підписано 08 вересня 2022 року.

Суддя Д.В. Татаринов