Справа № 340/605/22
Суддя: О.С. Петренко
Дата ухвалення: 2022-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 року м. Кропивницький Справа № 340/605/22

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Петренко О.С., розглянувши у спрощеному (письмовому) позовному провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Кіровоградській області, Головного управління ДПС у Кіровоградській області про визнання протиправними та зобов`язання вчинити дії, а також стягнення грошового забезпечення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить:

- визнати протиправними дії Головного управління ДФС у Кіровоградській області щодо відмови йому у виплаті при звільненні грошової компенсації за невикористані щорічні основні оплачувані відпустки: за 2009 рік - 2 дні, за 2010 рік - 7 днів, за 2011 рік -16 днів, за 2012 рік - 16 днів, за 2013 рік - 6 днів, за 2014 рік - 20 днів, за 2015 рік - 26 днів, за 2016 рік - 6 днів, за 2018 рік - 16 днів, за 2019 - 34 дні, за 2020 рік - 35 днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби, а саме на 30.11.2021 р.;

- зобов`язати Головне управління ДФС у Кіровоградській області нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані щорічні основні оплачувані відпустки: за 2009 рік - 2 дні, за 2010 рік - 7 днів, за 2011 рік - 16 днів, за 2012 рік - 16 днів, за 2013 рік - 6 днів, за 2014 рік - 20 днів, за 2015 рік - 26 днів, за 2016 рік - 6 днів, за 2018 рік - 16 днів, за 2019 - 34 дні, за 2020 рік - 35 днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби, а саме на 30.11.2021 р.;

- стягнути з Головного управління ДФС у Кіровоградській області на його користь середньомісячне грошове забезпечення за увесь час затримки виплати компенсації за невикористані щорічні основні оплачувані відпустки при звільненні.

Ухвалою судді Кіровоградського окружного адміністративного суду Сагуна А.В. від 15.02.2022 року відкрито провадження в справі, за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення (а.с.71).

Ухвалою суду від 08.04.2022 року суддею Петренко О.С. прийнято до провадження справу №340/605/22.

Ухвалою суду від 09.06.2022 залучено до участі у справі як другого відповідача - Головне управління ДПС у Кіровоградській області та витребувано докази.

Головним управлінням ДПС у Кіровоградській області подано відзив на позовну заяву, в якому вказано, що належним відповідачем у даному спорі управління не є, оскільки спір не стосується публічно-владних функцій, що були передані ДПС України (ГУ ДПС у Кіровоградській області ВП).

Дослідивши подані учасниками справи документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах податкової міліції.

Наказом ГУ ДФС у Кіровоградській області від 24.11.2021 року №156-о позивача звільнено з посади та податкової міліції органів ДФС у запас Збройних Сил України з постановкою на військовий облік за п.64 пп."г" (через скорочення штатів) 30.11.2021 року та наказано виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до постанови КМУ №393 від 17.07.1992 року, а також грошову компенсацію за невикористану відпустку у 2021 році за 37 діб. Цим же наказом встановлено, що вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні складає 18 років 01 місяць 25 днів. Для виплати грошової допомоги вислуга років складає 18років. (а.с.26)

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, позивач посилається на те, що має право на грошову компенсацію за невикористані щорічні основні оплачувані відпустки за вказаний період, проте вказує, що не може розрахувати в точності до днів, але вважає, що ним не використано щорічну відпустку за 2009 - 2020 роки.

Згідно із пунктом 49 Положення "Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ" №114, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням.

Відповідно до пункту 56 Положення № 114, особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Приписами пунктів 51, 52 Положення №114 передбачено, що тривалість відпустки осіб рядового і начальницького складу визначається залежно від вислуги років (у календарному обчисленні), обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій працівникам органів внутрішніх справ, і передбачається тим, які мають вислугу: менше 10 років - 30 діб щорічно; від 10 до 15 років - 35 діб щорічно; від 15 до 20 років - 40 діб щорічно; від 20 років і більше - 45 діб щорічно. За рішенням Міністра внутрішніх справ у виняткових випадках можуть надаватися чергові відпустки тривалістю 45 діб особам рядового і начальницького складу, які потребують подовженого відпочинку у зв`язку з особливо складними умовами служби.

Чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця робочого року. Особам рядового і начальницького складу, які захворіли під час чергової відпустки, вона після одужання продовжується на число невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється начальником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого лікарем і начальником (головним лікарем) лікувального закладу.

Відповідно до пункту 55 Положення №114, відкликання осіб рядового і начальницького складу із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено прямим начальником (від начальників головних управлінь, управлінь МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, на транспорті та науково-дослідних установ, ректорів вищих навчальних закладів МВС, прирівняних до них і вище).

При відкликанні з чергової відпустки невикористана її частина надається, як правило, в поточному році. Якщо невикористана частина відпустки становить 10 діб і більше, особам рядового і начальницького складу видаються проїзні документи для проїзду до місця проведення відпустки, але не далі пункту, з якого вони були відкликані, і назад, а також надається додатковий час на дорогу понад відпустку.

За бажанням осіб рядового і начальницького складу, невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Судом досліджено розрахункові листи з виплатами роботодавцем на користь позивача, якими підтверджений факт надання позивачу відпусток, проте встановити кількість використаних ним днів відпустки у 2009 - 2015 роках та, як наслідок, кількість невикористаних днів, не надається можливим через відсутність відповідних документів, а саме наказів про надання таких відпусток.

Дані обставини свідчать про те, що позивач у періоді 2009 - 2020 роках використовував право на відпустку, однак встановити кількість використаних ним днів відпустки та кількість невикористаних днів не надається можливим через відсутність відповідних доказів.

При цьому, суд зазначає, що у відповідності до п.16 ст.1 частини 1 Переліку типових документів, що утворюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших підприємств, установ та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України 20.07.98 №41 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 вересня 1998 р. за №576/3016 (який був чинним до 01.01.2013 року) (далі за текстом - Порядок №41), накази, розпорядження міністерств, інших центральних та місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій про надання відпусток зберігаються 5 років.

Відповідно до п.2.9 Порядку №41, обчислення строків зберігання документів проводиться з 1 січня року, який іде за роком завершення їх діловодством. Наприклад, обчислення строку зберігання справ, завершених діловодством у 1998 році, починається з 1 січня 1999 року.

Згідно Переліку типових документів, що утворюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших підприємств, установ та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Мінюсту 12.04.2012 року №578/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 квітня 2012 року за №571/20884 (далі за текстом - Порядок №578/5), строк зберігання, зокрема наказів, про надання відпусток не змінився та становить і наразі 5 років. Обчислення таких строків, відповідно до п.2.10 Порядку №578/5 також здійснюється з 01 січня року, який іде за роком завершення їх діловодством.

Таким чином, накази про надання позивачу відпусток за 2009 - після 31.12.2014, за 2010 - після 31.12.2015, за 2011 - після 31.12.2016 року, за 2012 рік - після 31.12.2017 року, за 2013 рік - після 31.12.2018 року, за 2014 рік - після 31.12.2019 року, за 2015 рік - після 31.12.2020 року.

Не заперечуючи відсутності обмеження заявлення подібних позовних вимог строком звернення за захистом, суд вважає, що позивач, маючи невикористані дні щорічної оплачуваної основної відпустки, маючи бажання скористатися компенсацією за такі невикористані дні або самими днями такої відпустки, достеменно знаючи про те, що строк зберігання підтверджуючих кадрових документів становить 5 років, повинен був своєчасно порушити відповідне питання перед своїм роботодавцем в обраний ним спосіб, як то, шляхом подання рапорту про їх (днів) надання або виплату відповідної компенсації. Позивач відповідних доказів пред`явлення таких заяв своєму роботодавцю суду не надав.

Натомість, наразі, порушив перед судом питання використання ним відпустки 11 років, потому за відсутності доказів, які, зважаючи на строки зберігання кадрових документів, маючи майнові вимоги в цій частині до роботодавця, міг зберегти для такого звернення, які б підтвердили його посилання про невикористання таких відпусток, або подати такий позов в часі раніше.

Разом з тим, відповідно до розрахункових листів, нараховувалася та виплачувалася оплата за відпустку із зазначенням кількості днів:

за 2009 рік нараховувалася оплата за відпустку за 28 днів (а.с.37);

за 2010 рік нараховувалася оплата за відпустку за 23 днів (а.с.38);

за 2011 рік нараховувалася оплата за відпустку за 14 днів (а.с.39);

за 2012 рік нараховувалася оплата за відпустку 14 днів (а.с.40);

за 2013 рік нараховувалася оплата за відпустку за 29 днів (а.с.41);

за 2014 рік нараховувалася оплата за відпустку за 15 днів (а.с.43);

за 2015 рік нараховувалася оплата за відпустку за 9 діб та (а.с.45);

за 2016 рік нараховувалася оплата за відпустку за 29 днів (а.с.49);

за 2018 рік нараховувалася оплата за відпустку за 24 доби (а.с.53);

за 2019 рік нараховувалася оплата за відпустку за 19 діб (а.с.55).

за 2020 рік нараховувалася оплата за відпустку за 5 діб (а.с.59)

Відповідачем-2 до матеріалів справи надано копії наказів про надання ОСОБА_1 відпусток:

№33-в від 22.02.2016 про надання чергової відпустки за 2015 рік терміном 8 діб з 22 лютого по 29 лютого 2016

№183-в від 25.07.2016 про надання чергової відпустки за 2016 рік терміном 17 діб з 01 по 17 серпня 2016

№347-в від 20.12.2016 про надання чергової відпустки за 2016 рік терміном 12 діб з 29.12.2016 по 11.01.2017 року

№217-в від 21.07.2017 про надання чергової відпустки за 2017 рік терміном 20 діб з 08.08 по 29.08.2017 року

№306-в від 21.09.2018 про надання чергової відпустки за 2018 терміном 10 діб з 22.09.2018 по 01.10.2018

№341-в від 03.07.2019 про надання додаткової відпустки терміном 14 календарних днів з 07 по 20 липня 2019 року

№485-в від 05.11.2019 про надання чергової відпустки за 2019 терміном 5 діб з 11 по 15 листопада 2019 року

При цьому, суд зазначає, що у відповідності до п.51 Положення №114, позивач з 2013 року набув право на відпустку 35 діб щорічно, з 2018 року - 40 діб щорічно. У відповідності до п.49 Положення № 114 при наданні чергової та додаткової відпусток їх тривалість визначається діленням повного розміру кожної із відпусток на дванадцять і множенням на число повних місяців служби.

З огляду на викладене, враховуючи як накази про надання відпусток, табелі обліку робочого часу, так і розрахункові листи, суд зазначає, щодо використаних позивачем відпусток:

за 2009 рік позивачем використано 28 діб чергової відпустки. Отже, за 2009 рік позивачем не використано 2 доби чергової відпустки,

за 2010 рік позивачем використано 23 діб чергової відпустки. Отже, за 2010 рік позивачем не використано 7 діб чергової відпустки,

за 2011 рік позивачем використано 14 діб чергової відпустки. Отже, за 2011 рік позивачем не використано 16 діб чергової відпустки,

за 2012 рік позивачем використано 14 діб чергової відпустки. Отже, за 2012 рік позивачем не використано 16 діб чергової відпустки,

за 2013 рік позивачем використано 29 діб чергової відпустки. Отже, за 2013 рік позивачем не використано 6 діб чергової відпустки,

за 2014 рік позивачем використано 15 діб чергової відпустки. Отже, за 2014 рік позивачем не використано 20 діб чергової відпустки,

за 2015 рік позивачем використано 9 діб чергової відпустки. Отже, за 2015 рік позивачем не використано 26 діб чергової відпустки,

за 2016 рік позивачем використано 29 діб чергової відпустки. Отже, за 2016 рік позивачем не використано 6 діб чергової відпустки,

за 2017 рік позивачем використано 44 діб чергової відпустки.

за 2018 рік позивачем використано 24 діб чергової відпустки. Отже, за 2018 рік позивачем не використано 16 діб чергової відпустки,

за 2019 рік позивачем використано 19 діб чергової відпустки. Отже, за 2019 рік позивачем не використано 21 діб чергової відпустки,

за 2020 рік позивачем використано 5 діб чергової відпустки. Отже, за 2020 рік позивачем не використано 35 діб чергової відпустки.

Отже, у позивача за період 2009 - 2020 роки залишилось 171 доба невикористаної чергової відпустки.

Так, право працюючої особи на відпочинок закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Надання всім працівникам щорічної оплачуваної відпустки є реалізацією їх права на відпочинок, яке закріплене статтею 45 Конституції України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002, що ухвалене у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

Наказом Міністерства фінансів України від 17 липня 2018 року №616 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу податкової міліції (далі - Порядок №616), встановлено, що грошове забезпечення осіб начальницького складу податкової міліції (крім курсантів навчального закладу ДФС) складається з: 1) посадового окладу; 2) окладу за спеціальним званням; 3) щомісячних додаткових видів грошового забезпечення: надбавок за вислугу років, за особливості проходження служби, за спортивне звання, за почесне звання, за виконання функцій державного експерта з питань таємниць, за службу в умовах режимних обмежень; доплати за науковий ступінь доктора філософії (кандидата наук) або доктора наук; доплати за вчене звання; премій; 4) одноразових додаткових видів грошового забезпечення: матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань; допомоги для оздоровлення.

Згідно розділу XII "Грошове забезпечення у разі звільнення зі служби та у разі поновлення на службі осіб начальницького складу податкової міліції" Порядку №616 за невикористані дні відпусток особам начальницького складу податкової міліції, які звільняються зі служби, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористані дні відпусток проводиться, виходячи з одноденного розміру грошового забезпечення, помноженого на кількість календарних днів невикористаної відпустки.

Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток вказується в наказі про звільнення.

У разі звільнення особи начальницького складу податкової міліції виплата грошового забезпечення проводиться в день звільнення.

Отже, особам рядового і начальницького складу, які звільняються з податкової міліції, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

При цьому тривалість відпустки осіб рядового і начальницького складу, відповідно до пункту 51 Положення №114, визначається залежно від вислуги років (у календарному обчисленні), обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій працівникам органів внутрішніх справ.

Закон України від 15.11.1996 № 504/96-ВР "Про відпустки" (далі - Закон України № 504/96-ВР) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону України № 504/96-ВР, законодавцем передбачені такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); відпустка при народженні дитини (стаття 19-1 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватися інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону №504/96-ВР).

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Суд зауважує, що норма, яка зафіксована у пункті 56 Положення №114 є бланкетною, якою законодавець відсилає до законодавства, яке регулює питання виплати грошової компенсації за невикористану відпустку. При цьому, норми Положення №114 питання виплати грошової компенсації за невикористану відпустку не регулює.

Таким чином у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, працівник податкової міліції має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки, що не були використані в попередніх роках та має право на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

З огляду на відсутність правового врегулювання нормами Положення № 114 питання компенсації невикористаної частини відпустки особам, які звільняються з органів внутрішніх справ за минулі роки, то при вирішенні даного спору необхідно застосовувати відповідні норми КЗпП України і Закону України №504/96-ВР, які регулюють спірні правовідносини.

Так, у відповідності до ч.1 ст.24 Закону України № 504/96-ВР та ч.1 ст.83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже у випадку звільнення працівників податкової міліції їм виплачується компенсація за всі, без винятків, невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 19.01.2021 у справі 160/10875/19, яка враховується судом при вирішенні даної справи відповідно до частини 5 статті 242 КАС України.

Суд наголошує, що підхід до правозастосування при вирішенні правовідносин щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток за роки, що передували року звільнення зі служби у НП України, зокрема враховуючи висновки Верховного Суду, викладені у вищевказаній постанові від 19.01.2021 року у справі №160/10875/19, повинен застосовуватися також і до правовідносин щодо виплати працівникам органів внутрішніх справ грошової компенсації за невикористані дні відпусток за роки, що передували року їхнього звільнення.

Враховуючи, що позивач має право на грошову компенсацію за невикористані 171 добу основної відпустки суд доходить висновку, що Головне управління ДФС у Кіровоградській області допустило протиправну бездіяльність у нарахуванні та виплаті при звільненні грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Також, суд зазначає, що нарахування та виплата компенсації невикористаної відпустки є дискреційними повноваженнями відповідача, визначення розміру недоотриманих за вказаний строк виплат є виключною компетенцію відповідача, а тому суд не повинен та не уповноважений втручатися у дискреційні повноваження щодо виконання відповідачем обов`язку з визначення суми недоотриманих виплат.

Щодо вимоги про стягнення середньомісячного грошового забезпечення за увесь час затримки виплати компенсації за невикористані щорічні основні оплачувані відпустки при звільненні, суд зазначає про їх передчасність, тому у їх задоволенні слід відмовити.

Отже, з`ясувавши характер спірних правовідносин сторін, характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, суд дійшов висновку, що з огляду на визнання протиправною бездіяльність відповідача-1 щодо ненарахування та невиплати при звільненні грошової компенсації за невикористані дні основної відпустки, порушене право позивача бути відновлено шляхом зобов`язання відповідача-1 нарахувати та виплатити таку компенсацію.

Так, належним є відповідач, який є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не повинна і не може відповідати за пред`явленим позовом. У разі якщо за змістом норми матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, учасником спірних відносин та зобов`язаною особою є інша, ніж особа, до якої пред`явлено позов, підстави для задоволення позову відсутні. У такому випадку суд з метою забезпечення захисту порушеного (оспорюваного, невизнаного) права особи повинен замінити неналежного відповідача належним або залучити до участі у справі співвідповідача.

Судом встановлено, що позивач звільнений зі служби наказом Головного управління ДФС у Кіровоградській області. Цим же управлінням йому виплачена часткова компенсація за невикористані дні відпустки (лише за 2021 рік), одноразова грошова допомога при звільненні через скорочення штатів та інші виплати, пов`язані з припиненням служби.

Пунктом 2 Постанови КМУ від 15 травня 2019 р. №395 "Питання Державної податкової служби", зокрема, утворено комісію з реорганізації Державної фіскальної служби.

У зв`язку з набуттям чинності 25 березня 2021 року Закону України від 28 січня 2021 року №1150-IX "Про Бюро економічної безпеки України" (далі - Закон №1150-IX), згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року №1200 "Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України" (із змінами і доповненнями, далі - Постанова №1200), абзацу другого пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 15 травня 2019 року № 395 "Питання Державної податкової служби" (із змінами і доповненнями), продовжились здійснюватися відповідні заходи, пов`язані з реорганізацією (ліквідацією) Державної фіскальної служби України (далі - ДФС), що передбачені Порядком здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року №1074 (далі - Постанова №1074).

Згідно з підпунктом 2 пункту 10 Розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1150-IX, Кабінету Міністрів України необхідно не пізніше восьми місяців з дня набрання чинності цим Законом забезпечити ліквідацію ДФС.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2021 року №510 "Про утворення Бюро економічної безпеки України", Кабінет Міністрів України постановив утворити Бюро економічної безпеки України (далі - Бюро) як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2021 року №761 "Про внесення зміни в додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2014 р. №85", Кабінет Міністрів України постановив внести зміну в додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2014 року № 85 "Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів", виключивши таку позицію: "ДФС 4604".

24 листопада 2021 року Кабінет Міністрів України прийняв розпорядження №1493-р "Про початок діяльності Бюро економічної безпеки", згідно з яким погодився із пропозицією Бюро про початок його діяльності та можливість виконання зазначеним Бюро функцій і завдань щодо протидії правопорушенням, що посягають на функціонування економіки держави.

З огляду на відсутність, згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2014 року №85 "Про Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів", визначеної чисельності працівників апарату та територіальних органів ДФС, а також відсутність у визначених Додатком № 3 до проекту Закону України № 6000 від 15 вересня 2021 року "Про Державний бюджет України на 2022 рік" (прийнятий Верховною Радою України 02.12.2021) видатків у 2022 році на утримання ДФС та реалізацію заходів з реорганізації (ліквідації) ДФС, станом на 01.01.2022 всі співробітники ДФС, у тому числі, які входили до складу Комісії з реорганізації Державної фіскальної служби, вивільнені.

Починаючи з 01.01.2022, Державною фіскальною службою України припинено виконання функцій органу виконавчої влади України.

Подальші заходи, пов`язані із реорганізацією (ліквідацією) ДФС будуть здійснюватися представниками державних органів, які визначені правонаступниками чи яким передаються функції органів, що ліквідуються або реорганізуються, а також членами комісії з реорганізації ДФС, що є представниками інших центральних органів виконавчої влади відповідно до вимог Постанови № 1074.

Згідно з вимогами Постанови №1200 правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої ДФС лише у відповідних сферах діяльності є Державна податкова служба України та Державна митна служба України.

Судом встановлено, що станом на момент ухвалення даного рішення Головне Управління ДФС у Кіровоградській області перебуває в стані припинення з 02.08.2019 року, але не припинилось та з Єдиного реєстру не виключене як юридична особа.

Згідно ст.43 КАС України, здатність мати процесуальні права та обов`язки в адміністративному судочинстві (адміністративна процесуальна правоздатність) визнається за громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, органами державної влади, іншими державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами, підприємствами, установами, організаціями (юридичними особами), адміністратором за випуском облігацій.

Здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить органам державної влади, іншим державним органам, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування, їх посадовим і службовим особам, підприємствам, установам, організаціям (юридичним особам).

З огляду на те, що ГУ ДФС у Кіровоградській області є саме суб`єктом порушеного, матеріального правовідношення щодо позивача, зважаючи на те, що наразі не припинене та не виключене з реєстру як юридична особа, беручи до уваги той факт, що Державна податкова служба України та Державна митна служба України є правонаступниками обов`язків реорганізованої ДФС лише у відповідних сферах діяльності, а саме - повноважень та виконання функцій у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску, суд вважає, що саме ГУ ДФС у Кіровоградській області є належним відповідачем, який повинен відповідати за даним позовом.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням судового рішення шляхом подання звіту, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі, суд першої інстанції може під час прийняття рішення у справі.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Водночас, встановлення строку на подачу звіту про виконання судового рішення є правом суду, який ухвалив судове рішення, а не його обов`язком.

Таким чином, суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю за виконанням зазначеного рішення.

За таких обставин суд, за правилами, встановленими ст. 90 КАС України, перевіривши наявні у справі докази, вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 243-246, 255, 293, 295-297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Кіровоградській області, Головного управління ДПС у Кіровоградській області про визнання протиправними та зобов`язання вчинити дії, а також стягнення грошового забезпечення - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Кіровоградській області у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 при звільненні грошової компенсації за невикористану 171 добу чергової відпустки.

Зобов`язати Головне управління ДФС у Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану 171 добу чергової відпустки.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду О.С. Петренко