Справа № 640/25610/20
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2022-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2022 року м. Київ № 640/25610/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління державної охорони України про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Обставини справи:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Управління державної охорони України та просить суд:

Стягнути з Управління державної охорони України 80 194,72 гривень інфляційних втрат віж затримки виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні з військової служби і 20 204,00 гривень річних, а всього 100 398,72 гривень;

Стягнути з відповідача сплачений позивачем судовий збір у сумі 1 004,00 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 липня 2019 року змінено підставу звільнення позивача з військової служби наказом начальника Управління державної охорони України №170 від 04 грудня 2015 року з пункту «е» статті 66 Положення про проходження військової служби за контрактом військовослужбовцями Управління державної охорони України, затвердженого Указом Президента України від 19 жовтняч 2017 року №982/2007 ( пункт «е» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»), тобто за службовою невідповідністю, на пункт «б» статті 66 Положення (підпункт «б» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу») - за станом здоров`я. Одночасно вказаним рішенням зобов`язано відповідача здійснити позивачу при звільнені з військової служби розрахунки та виплати. На виконання судового рішення Управлінням державної охорони України 22 листопада 2019 року позивачу виплачено вихідну допомогу та інші обов`язкові виплати при звільненні з військової служби в сумі 169 881,77 гривень. Позивач вважає, що вказана сума мала б бути йому виплачена ще у грудні 2015 року. Однак у зв`язку з діями керівцтва Управління державної охорони України, які судом визнані неправомірними та тривалим судомив розглядом, вказані кошти було виплачено позивачу лише у листопаді 2019 року, а тому він вважає, що має право на виплату інфляційних втрат та 3% річних.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі зі здійсненням розгляду справи суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надати відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, або заяву про визнання позову.

Позовні матеріали представником відповідача отримано 06 листопада 2020 року.

Відповідач скористався своїм правом, передбаченим статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України та 20 листопада 2020 року подав до суду відзив, який обґрунтовано безпідставністю заявлених позовних вимог, оскільки між позивачем та відповідачем відсутні грошові зобов`язання, а тому і відсутні підстави для виплати позивачу інфляційних втрат та 3% річних.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, дійшов наступних висновків.

Обставини встановлені судом:

Наказом начальника Управління державної охорони України № 170 від 04 грудня 2015 року позивача було звільнено з військової служби на підставі пункту «е» статті 66 Положення про проходження військової служби за контрактом військовослужбовцями Управління державної охорони України, затвердженого Указом Президента України від 19 жовтня 2007 року № 982/2007(пункт «е» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»), тобто, за службовою невідповідністю.

Вважаючи рішення про звільнення, а відтак, і невиплату вихідної допомоги при звільненні, незаконними і такими, що порушують права, позивачем оскаржено їх до суду.

Рішенням Окружного адміністративного суду мівста Києва від 16 липня 2019 року змінено підставу звільнення позивача з військової служби наказом начальника Управління державної охорони України №170 від 04 грудня 2015 року з пукнту «е» статті 66 Положення про проходження військової служби за контрактом військовослужбовцями Управління державної охорони України, затвердженого Указом Президента України від 19 жовтня 2017 року №982/2007 (пункт «е» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»), тобто за службовою невідповідністю, на пункт «б» статті 66 Положення (підпункт «б» пукнту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу») - за станом здоров`я.

Одночасно вказаним рішенням зобов`язано Управління державної охорони України здійснити належні позивачу при звільнені з військової служби розрахунки та виплати.

Вказане рішення суду набрало законної сили.

На виконання рішення суду Управлінням державної охорони України 22 листопада 2019 року виплачено позивачу вихідну допомогу та інші обов`язкові виплати при звільненні з військової служби в сумі 169 881,77 гривень. Вказані кошти надійшли на рахунок позивача в банку, що підтверджується наданою роздруківкою з рахунку.

Зважаючи на те, що вказані кошти, на думку позивача, мали б бути йому виплачені при звільненні з військової служби, тобто ще у грудні 2015 року, однак зважаючи на дії керівництва Управління державної охорони України, які визнано судом неправомірними, та тривалим судовим розглядом, вказані кошти було виплачено відповідачу тільки в порядку виконання рішення суду у листопаді 2019 року, тобто майже черех 4 роки.

За 4 роки кошти внаслідок інфляції втратили частину своєї вартості.

Таким чином, незаконним звільненням і невиплатою позивачу при звільненні з військової служби вихідної допомоги позивачу було завдано збитків на суму знецінення коштів, які підлягали виплаті у грудні 2015 року.

Згідно з розрахунком, якій додається, інфляційне збільшення боргу за період з 05 грудня 2015 року по 22 листопада 2019 року складає 80194.72 гривень. 3% річних за цей же період складає 20204.00 гривень.

Зазначені вище суми згідно чинного законодавства, на думку позивача, підлягають виплаті Управлінням державної охорони України.

23 грудня 2019 року позивач письмово звернувся до керівника Управління державної охорони України з вимогою про виплату йому окрім 169 881,77 гривень, ще 80194.72 гривень інфляційних втрат від цієї суми за період затримки її виплати, і 20204.00 гривень річних, а всього 100398,72 гривень.

Проте, 24 січня 2020 року за № 2/6-90 відповідачем надано відповідь, якою відмовлено у виплаті зазначених сум.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив про те, що наказом Управління державної охорони України України від 04 грудня 2015 року № 170-ос «По особовому складу» Позивача звільнено з військової служби у запас Збройних Сил України згідно з пунктом «е» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ) (через службову невідповідність) (далі - Наказ № 170).

Не погоджуючись з підставою свого звільнення ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.

Окружним адміністративним судом міста Києва 16 липня 2019 року прийнято рішення, відповідно до якого адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Управління державної охорони України щодо не видання наказу про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за станом здоров`я, змінено підставу звільнення Позивача з військової служби Наказом № 170 з підпункту «е» пункту 66 Положення про проходження військової служби за контрактом військовослужбовцями Управління державної охорони України, затвердженого Указом Президента України від 19 жовтня 2007 року № 982/2007 (далі - Положення № 982) (пункт «е» частини шостої статті 26 Закону № 2232-ХІІ), тобто за службовою невідповідністю на підпункт «б» пункту 66 Положення № 982 (підпункт «б» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону № 2232-ХІІ), тобто за станом здоров`я. Водночас зобов`язано УДО України здійснити належні ОСОБА_1 при звільненні з військової служби розрахунки та виплати.

Не погоджуючись із цим рішенням Управлінням державної охорони України подано апеляційну скаргу, однак ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року у справі № 826/23369/15 апеляційну скаргу повернуто особі, яка її подала.

Вказана ухвала надійшла до Управління державної охорони України 26 вересня 2019 року.

У зв`язку із тим, що рішення від 16 липня 2019 року набрало законної сили, Управлінням державної охорони України виконано його в повному обсязі, та здійснено належні ОСОБА_1 при звільненні з військової служби розрахунки та виплати.

Так, відповідно до Платіжного доручення №4903 від 18 листопада 2019 року, Управлінням державної охорони України сплачено ОСОБА_1 169 881,77 гривень.

Разом з тим, 23 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Управління державної охорони України листом, в якому просив виплати йому інфляційне збільшення боргу в сумі 80 194,72 гривень та 3 % відсотки річних у сумі 20 204,00 гривень за період з 05 грудня 2015 року по 22 листопада 2019 року.

Відповідач, листом від 24 січня 2020 року №2/6-90 повідомив Позивача про відсутність підстав для здійснення зазначених у його зверненні виплат, зважаючи на те, що рішення суду виконано та всі виплати здійснено у листопаді 2019 року.

Враховуючи відсутність між Позивачем та Відповідачем грошових зобов`язань, відповідач вважає що підстави для застосування статті 625 Цивільного кодексу України також відсутні, а тому твердження про наявність у відповідача грошового зобов`язання перед ОСОБА_1 є спростованим.

Водночас, Позивач безпідставно розраховує збитки, як 3% річних та інфляційні втрати, хоча такий вид відповідальності передбачений за порушення грошового зобов`язання, яке в Управління державної охорони України перед Позивачем, як зазначалось вище, не виникало.

Поміж тим, обов`язок виплатити Позивачу одноразову грошову допомогу виник у відповідача у зв`язку з набранням рішенням суду від 16 липня 2019 року законної сили, а також, у зв`язку з зобов`язанням відповідача здійснити належні ОСОБА_1 при звільненні з військової служби розрахунки та виплати.

Тобто, саме з 16 липня 2019 року для Відповідача настав обов`язок виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, який Відповідачем, в свою чергу, був виконаний 21 листопада 2019 року, що, як уже зазначалось, підтверджується платіжним дорученням № 4903 від 18 листопада 2019 року.

Таким чином, відповідачем наголошено, що жодних грошових зобов`язань перед ОСОБА_1 у відповідача не виникало та не було, а стаття 625 Цивільного кодексу України на правовідносини, які виникли між Позивачем та Відповідачем не поширюється, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 відповідач вважає повністю спростованими, безпідставними, необгрунтованим, недоведеними, необ`єктивними, надуманими, перекрученими, такими, що суперечать чинним нормативно-правовим актам, правовим позиціям та висновкам Верховного Суду й встановленій судовій практиці адміністративних судів.

При вирішенні спору, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

З аналізу наведеного вбачається, що рішення суду, яке набрало законої сили підлягає безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

За змістом частини першої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти (частина друга статті 11 ЦК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 11 ЦК України та частини першої статті 13 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України.

Грошовим зобов`язанням, за змістом статей 524, 533-535 ЦК України є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Таким чином, відповідно до законодавства України грошовим зобов`язанням є зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов`язань відносяться також зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; зобов`язання, що виникають внаслідок неможливості виконання зобов`язань за договорами зберігання, підряду, найму (оренди), ренти тощо, які мають бути виражені у грошових одиницях.

За частиною другою статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Стягнення інфляційних втрат регулюється статтею 625 ЦК України, яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 18 липня 2018 року по справі № 2а-11853/10/1570 вбачається, що за змістом частини другої статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Окружного адмінітсративаного суду міста Києва від 16 липня 2019 року у справі № 826/23369/15, серед іншого, також зобов`язано відповідача здійснити належні позивачу при звільненні з військової служби розрахунки та виплати.

Суд вважає необгрунтованими твердження позивача про те, що у відповідача був обов`язок виплатити йому вказану одноразову грошову допомогу у 2015 році, адже наказом № 170 ОСОБА_1 звільнено з військової служби через службову невідповідність.

Обов`язок виплатити Позивачу одноразову грошову допомогу виник у зв`язку з набранням рішенням суду від 16 липня 2019 року законної сили, а також, у зв`язку з тим, що абзацом четвертим резолютивної частини цього ж рішення, судом вирішено зобов`язати відповідача здійснити належні ОСОБА_1 при звільненні з військової служби розрахунки та виплати.

Тобто, саме з 16 липня 2019 року для відповідача настав обов`язок виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, який відповідачем було виконано 21 листопада 2019 року, що підтверджується платіжним дорученням № 4903 від 18 листопада 2019 року.

При цьому суд акцентує увагу, що наведеним рішенням не визначалась сума до стягнення, тобто рішенням суду не було визначено грошові зобов`язання, які підлягають виплаті позивачу.

За таких обставин, на переконання суду, між позивачем та відповідачем не виникло правовідносин щодо грошового зобов`язання. Позивач не є кредитором по відношенню до відповідача на підставі рішення суду у справі № 826/23369/15.

Таким чином, оскільки між позивачем та відповідачем не виникли правовідносини щодо грошових зобов`язань, вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних витрат та 3% річних є безпідставними.

Такі висновки суду кореспондуються з висновками Шостого апеляційного адміністративного суду встановленими у постанові 21 жовтня 2020 у справі № 826/17595/18.

Окрім того, аналогічна правова позиція встановлена Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 20.02.2019 у справі № 642/6005/17.

Також вищенаведене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 08 лютого 2018 року у справі №826/22867/15.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Судом не встановлено жодних порушень допущених відповідачем під час відмови позивачу у виплаті інфляційних втрат та 3% річних, та не виплаті вказаних сум. Позивачем не було наведено достатніх та належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

З урахуванням викладеного, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини першої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Беручи до уваги вищевикладене, виходячи з предмету адміністративного позову та встановлених обставин під час розгляду справи,суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Підстави, відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, про розподіл судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 241-246, 255, 257-263 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління державної охорони України про стягнення коштів.

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

За приписами статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

Відповідач: Управління державної охорони України (01024, м. Київ, вулиця Богомольця, 8, ).

Суддя В.І. Келеберда