Справа № 160/7427/22
Суддя: Бухтіярова Марина Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 вересня 2022 року Справа № 160/7427/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Бухтіярової М.М.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги, -
24.05.2022 ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.05.2022 адміністративний позов залишено без руху та встановлено позивачеві строк - десять днів з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків позову.
04.07.2022 позивачем усунено недоліки позову.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.07.2022 прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/7427/22; розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами, а також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання цієї ухвали.
Цією ж ухвалою суду витребувано від Головного управління ДПС у Дніпропетровській області детальний розрахунок боргу (недоїмки), визначеної у вимозі про сплату боргу (недоїмки) № Ф-4208-58-У від 18 лютого 2021 року із зазначенням періоду, за який нарахована така заборгованість і в якій сумі.
Копія Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.07.2022 надіслана сторонами, відповідачу разом із копією позовної заяви з додатками у паперовому вигляді та вручена 12.07.2022, що підтверджується наявною у матеріалах справи розпискою про вручення.
26.07.2022 до суду від Головного управління ДПС у Дніпропетровській області надійшло клопотання про продовження строку на надання відзиву у справі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.07.2022 клопотання Головного управління ДПС у Дніпропетровській області задоволено та продовжено відповідачу строк для надання відзиву на позов у справі №160/7427/22 на десять днів з дня вручення копії цієї ухвали.
05.08.2022 до суду засобами поштового зв`язку від Головного управління ДПС у Дніпропетровській області надійшов відзив на позовну заяву, з доказами відправлення позивачу (фіскальний чек АТ «Укрпошта» від 02.08.2022, а.с.66), в якому відповідач позовні вимоги не визнає, просить у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції зазначає наступне. За даними інформаційної системи податкового органу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) перебував на обліку в Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області (Нікопольська ДПІ) з 02.06.2000 року по 18.03.2021, як фізична особа підприємець, та відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону №2464 був платником єдиного внеску на загальній системі оподаткування. Починаючи з 01.01.2018, у зв`язку із внесеними змінами до Закону №2464-VI та з метою здійснення контролю за сплатою єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, Державною податковою службою України розроблено алгоритм автоматичного нарахування єдиного внеску, які щоквартально відображаються в інтегрованій картці платників по коду бюджетної класифікації 71040000 (ІКП). За даними інформаційної системи податкового органу, станом на 31.01.2021 в ІКП ФОП ОСОБА_1 обліковується недоїмка зі сплати єдиного внеску у розмірі 37 788,74 грн., яка складається з автоматично нарахованого єдиного внеску за період 2017 рік по за 4 квартал 2020 року. Станом на 31.01.2021 зазначені нарахування не сплачені. У зв`язку з наявністю в ІКП ОСОБА_1 недоїмки зі сплати єдиного внеску, податковим органом виставлена вимога про сплату боргу (недоїмки) від 18.02.2021. Також, відповідач зазначає, що оскільки ОСОБА_1 перебував на обліку в Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області, Нікопольській державній податковій інспекції, у Головного управління ДПС у Дніпропетровській області наразі відсутня можливість надати інформацію щодо доказів направлення оскаржуваної вимоги позивачу. За таких обставин, відповідач вважає, що оспорювана вимога прийнята на підставі, у межах та у спосіб, що передбачений законодавством, тому підстави для задоволення відсутні.
Відповідно до частини першої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Відповідно до частини восьмої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Згідно з частиною п`ятою статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення у порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи та надані докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
18.03.2021 внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.
Відповідно до розрахунку заборгованості, наведеного у відзиві на позов, сума недоїмки з єдиного внеску станом на 31.01.2021 (на дату формування вимоги) нараховані автоматично, не сплачені, складаються з наступних сум та нараховані у такий період:
- за 2017 рік у сумі 8448,00 грн., граничний строк сплати до 09.02.2018;
- за 1 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн., граничний строк сплати до 19.04.2018;
- за 2 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн., граничний строк сплати до 19.07.2018;
- за 3 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн., граничний строк сплати до 19.10.2018;
- за 4 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн., граничний строк сплати до 21.01.2019;
- за 1 квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн., граничний строк сплати до 19.04.2019;
- за 2 квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн., граничний строк сплати до 19.07.2019;
- за 3 квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн., граничний строк сплати до 21.10.2019;
- за 4 квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн., граничний строк сплати до 20.01.2020;
- за 1 квартал 2020 року у сумі 2078,12 грн., граничний строк сплати до 21.04.2020;
- за 2 квартал 2020 року у сумі 1039,06 грн., граничний строк сплати до 20.07.2020;
- за 3 квартал 2020 року у сумі 3178,12 грн., граничний строк сплати до 19.10.2020;
- за 4 квартал 2020 року у сумі 2200,00 грн., граничний строк сплати до 19.01.2021.
Не погодившись з вимогою про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4208-58 У від 18.02.2021, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на наступне.
Згідно зі статтею 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення і виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори.
Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України щодо відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яким визначено правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою підприємцем.
Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України дає визначення поняттю «працівник» - фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Відповідно до пункту 12 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI основне місце роботи - місце роботи, де працівник працює на підставі укладеного трудового договору, та визначене ним як основне згідно з поданою заявою (до відкликання) та відомостями, що обліковуються в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру на її підставі.
Згідно із пунктами 2, 6 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до статті 2 Закону № 2464-VI дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям:
застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;
страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Згідно з абзацом першим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пунктів 2, 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Таким чином, у зв`язку із внесеними до Закону № 2464-VІ змінами щодо нарахування єдиного внеску його платниками, у фізичних осіб - підприємців з 01 січня 2017 року виник обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу.
Відповідна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01.07.2020 у справі № 260/81/19 (провадження № 11-118апп20).
В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом №2464-VI не врегульовано.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
З метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове регулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19.
Верховним Судом у цій справі сформовано наступний правовий висновок, який відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України враховується судом при вирішення спору, що розглядається.
Особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Таким чином, з урахуванням наведеного, при вирішенні спору підлягають дослідженню обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця; здійснення ним підприємницької діяльності та отримання ним доходу у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок; нараховування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць.
В ході судового розгляду встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець, з 02.06.2000 по 18.03.2021 перебував на податковому обліку як фізична особа-підприємець (знятий з обліку лише 18.03.2021, про що відсутній спір між сторонами), а відтак позивач відповідно до Закону №2464-VI у вказаний період був платником єдиного внеску та зобов`язаний був сплачувати такий внесок незалежно від того, чи здійснював він фактично підприємницьку діяльність та чи отримував внаслідок такої діяльності доходи.
Предметом спору у даній справі є вимога №Ф-4208-58 У від 18.02.2021.
За розрахунком суми недоїмки, наведеному у відзиві, заборгованість зі сплати єдиного внеску, що визначена позивачу у вимозі №Ф-4208-58 від 18.02.2021, сформованої автоматично на підставі облікових даних інформаційної системи контролюючого органу за несплату ЄСВ за період з 01.01.2017 по IV квартал 2020 року включно, а саме: за 2017 рік у сумі 8448,00 грн., граничний строк сплати до 09.02.2018; за 1 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн., граничний строк сплати до 19.04.2018; за 2 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн., граничний строк сплати до 19.07.2018; за 3 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн., граничний строк сплати до 19.10.2018; за 4 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн., граничний строк сплати до 21.01.2019; за 1 квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн., граничний строк сплати до 19.04.2019; за 2 квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн., граничний строк сплати до 19.07.2019; за 3 квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн., граничний строк сплати до 21.10.2019; за 4 квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн., граничний строк сплати до 20.01.2020; за 1 квартал 2020 року у сумі 2078,12 грн., граничний строк сплати до 21.04.2020; за 2 квартал 2020 року у сумі 1039,06 грн., граничний строк сплати до 20.07.2020; за 3 квартал 2020 року у сумі 3178,12 грн., граничний строк сплати до 19.10.2020; за 4 квартал 2020 року у сумі 2200,00 грн., граничний строк сплати до 19.01.2021.
Доказів того, що у спірний період (2017 рік - за 4 квартал 2020 року) позивач, маючи статус фізичної особи-підприємця, був найманим працівником, тобто перебував у трудових відносинах і роботодавцем за нього, як найманого працівника, сплачено страхові внески, матеріали справи не містять.
З наданих позивачем відомостей з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування індивідуальні відомості про застраховану особу (форма ОК-7) вбачається сплата позивачем страхових внесків у періоді 2001, 2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2010, тоді як за спірний період (2017- за 4 квартал 2020) жодних доказів про сплату страхових внесків за ОСОБА_1 суду не надано.
За таких обставин, з урахуванням відсутності доказів перебування позивача у спірний період у трудових відносинах та відсутності доказів самостійної сплати страхових внесків, а також наявності даних інформаційної системи, які свідчать про недоїмку зі сплати єдиного внеску у позивача на час винесення вимоги про сплату боргу, заборгованість зі сплати єдиного внеску існувала, а тому оспорювану вимогу винесено за наявності законних підстав.
Доводи позивача про відсутність обов`язку у фізичної особи-підприємця сплачувати ЄСВ за відсутності доходів є безпідставними та такими, що не узгоджуються з положенням чинного законодавства. У зв`язку із внесеними до Закону № 2464-VІ змінами щодо нарахування єдиного внеску його платниками, у фізичних осіб - підприємців з 01 січня 2017 року виник обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску у розмірі не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу.
Щодо посилань позивача на обставини не отримання від контролюючого органу оскаржуваної вимоги, суд зазначає, що невиконання у такий спосіб встановленого Законом № 2464-VI обов`язку не нівелює зміст та обсяг зобов`язання платника щодо належної сплати єдиного внеску та не має наслідком його невиконання.
Поряд з цим, суд звертає увагу, що з отриманням оскаржуваної вимоги доказів сплати позивачем єдиного внеску суду не надано.
Щодо доводів позивача про те, що нарахування відповідачем сум єдиного внеску без проведення перевірки та складення акту за результатами перевірки суперечить положенням чинного законодавства, суд зазначає наступне.
Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску страхувальниками, визначеними Законом № 2464-VI, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначає Інструкція № 449.
Абзацом другим пункту 2 розділу VI Інструкції № 449 установлено, що у разі виявлення платником своєчасно не нарахованих сум єдиного внеску такі платники зобов`язані самостійно обчислити ці внески, відобразити їх у звітності, що подається платником до податкових органів, та сплатити їх. До такого платника застосовуються штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.
У разі виявлення податковим органом своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий податковий орган обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.
Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена податковими органами у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.
Податкові органи надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску податковими органами; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційно-телекомунікаційних систем ДПС (далі - ІТС) на суму боргу, що перевищує 10 гривень (абзаци перший - третій, одинадцятий пункту 3 розділу VI Інструкції № 449).
Згідно з абзацом першим пункту 4 розділу VI Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з ІТС за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи, у тому числі відокремлених підрозділів юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).
За таких обставин, проведення документальної перевірки не є обов`язковою підставою для формування вимоги зі сплати (боргу) недоїмки, оскільки Інструкція №499 передбачає декілька підстав формування вимоги, серед яких, зокрема, облікові дані з інформаційно-телекомунікаційних систем ДПС.
З огляду на викладене, враховуючи те, що у спірний період позивач у розумінні Закону №2464-VI був платником єдиного внеску і доказів сплати єдиний внеску ним або за нього (як найманим працівником) у період, за який винесена оспорювана вимога, не надано, суд не вбачає підстав для скасування вимоги Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4208-58-У від 18.02.2021.
Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За приписами статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно із положеннями статті 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому, в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень. Разом з тим, згідно з принципом змагальності позивач має спростувати доводи суб`єкта владних повноважень, якщо заперечує їх обґрунтованість.
Натомість в даному випадку позивачем не підтверджено належними доказами обставин, якими обґрунтовує заявлені вимоги, та не доведено підстав неправомірності нарахування недоїмки з ЄСВ та прийняття вимоги, що оскаржується.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Враховуючи викладене, на підставі наданих доказів у їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, суд вважає, що адміністративний позов необґрунтований та задоволенню не підлягає.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відмови в задоволенні позову судові витрати не присуджуються на користь сторони за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Керуючись ст. ст. 9, 72-90, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду оскаржується шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення суду складено 06.09.2022.

Суддя М.М. Бухтіярова