Справа № 460/13307/21
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Нор У.М.

06 вересня 2022 рокуЛьвівСправа № 460/13307/21 пров. № А/857/8332/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Матковської З.М., Хобор Р.Б.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 березня 2022 року у справі № 460/13307/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:
24.09.2021р. ОСОБА_1 звернулася з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просила суд:

- стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, за період з 04.09.2017р. - 06.09.2021р., в розмірі - 97634,16 грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28.03.2022р. позов задоволено.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Військова частина НОМЕР_1 , подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28.03.2022р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

06.05.2017р. Наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від № 43-РС, прапорщика ОСОБА_1 , начальника обмінного пункту станції фельд`єгерсько-поштового зв`язку звільнено у відставку за п. „в (за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі) відповідно до ч.6 ст.26 Закону України „Про військовий обов`язок і військову службу.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 178 від 03.09.2017р. позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10.02.2021р. у справі №460/9025/20, яке набрало законної сили 29.06.2021р., зобов`язано військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. - 03.09.2017р. із урахуванням базового місяця січня 2008 року.

12.05.2021р. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду у справі №460/9093/20, яке набрало законної сили, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплати ОСОБА_1 одноразову грошову допомоги при звільненні з військової служби, виходячи з 50% грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

На виконання рішень суду, суб`єкт владних повноважень в особі Військової частини НОМЕР_1 виплатив позивачу 07.07.2021р. індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. - 03.09.2017р. в розмірі 58655 грн. 10 коп. та 07.09.2021р.одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 38961 грн. 67 коп., що підтверджується випискою з «Ощадбанк».

ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В ст.47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Із змісту ст.117 КЗпП України видно, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

В Постанові від 15.09.2015р. в справі № 21-1765а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч.1 ст.117КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Тобто, виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012р. щодо офіційного тлумачення положень ст.233КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237КЗпП України роз`яснив, що згідно зі ст.47КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач Військова частина НОМЕР_1 не провів повного розрахунку із ОСОБА_1 в день звільнення, а саме, не виплатив індексацію грошового забезпечення та одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби.

Враховуючи ту обставину, що з вини Військової частини НОМЕР_1 не проведений при звільненні з військової служби з позивачем остаточний розрахунок, остання має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що не спростував апелянт.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 13 травня 2020 року Справа № 810/451/17 провадження № 11-1210апп19 зазначила, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, індексації грошового забезпечення чи проіндексованої вихідної допомоги) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм ст.116 та ст.117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби

Апеляційний суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у постанові від 28.01.2021р. у справі № 240/11214/19.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що дії в частині не проведення відповідачем повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні є протиправними, а тому, період з 04.09.2017р. - 06.09.2021р. є періодом затримки розрахунку при звільненні, за який суб`єкт владних повноважень зобов`язаний нарахувати та виплатити середній заробіток останній.

Велика Палата Верховного Суду, в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, дійшла висновків, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні даного питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Як видно з довідки військової частини НОМЕР_1 про грошове забезпечення від 26.11.2019 р. №175/487, розмір грошового забезпечення за два повні місяці служби перед звільненням ОСОБА_1 складав - 16876,80 грн. (8438,40 грн. у липні 2017 року та 8438,40 грн. у серпні 2017 року).

Кількість календарних днів за липень-серпень 2017 року становить - 62 дні.

Тобто, середньоденне грошове забезпечення за два останні місяці складає - 272,21 грн. (16876,80 грн. / 62 дні).

Період за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, саме з 04.09.2017р.- 06.09.2021 р. (включно) становить 1464 календарних днів. Зокрема, 119 днів - 2017р., 365 - 2018р., 365 - 2019р., 366 - 2020 р., 249 - 2021р.

Отже, середній заробіток, який підлягає виплаті у зв`язку із затримкою розрахунку при звільнені становить - 398 515,44 грн. (272,21 грн. х 1464 календарних дні)

Водночас, надаючи оцінку розміру середнього заробітку, який належить виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність застосування принципу співмірності, у відповідності до ст.117 КЗпП України.

Істотність частки складових індексації грошового забезпечення та різниці одноразової грошової допомоги при звільнені з військової служби складає 24,5%. ( 97616 грн. 77 коп. сума невиплаченої різниці одноразової грошової допомоги та індексації / 398 515,44 грн. середній заробіток за весь час затримки розрахунку х 100);

Тобто, сума, яка підлягає до відшкодування за один день з урахуванням істотності частки 24,5%, становить: 66,69 грн. (середньоденне грошове забезпечення).

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення ОСОБА_1 складає - 97634, 16 грн. ( 66,69 грн. * 1464 календарних днів. ) які суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача в користь позивача.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, про наявність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Військової частини НОМЕР_1 діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

В п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів видно, що до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.229,308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України суд,-
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 березня 2022 року у справі № 460/13307/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді З. М. Матковська
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 06.09.2022