Справа № 640/7150/20
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2022-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2022 року м. Київ № 640/7150/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Добрянської Я.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Управління патрульної поліції в м. Києві, Департаменту патрульної поліції в особі інспектора 2 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції в м. Києві старшого лейтенанта поліції Радченко Дмитра Миколайовича,

третя особа : Державна казначейська служба України

про визнання протиправною бездіяльності та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

у березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Управління патрульної поліції в м. Києві, Департаменту патрульної поліції в особі інспектора 2 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції в м. Києві старшого лейтенанта поліції Радченко Дмитра Миколайовича, в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просить:

- визнати бездіяльність інспектора 2 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції в м. Києві старшого лейтенанта поліції Радченко Дмитра Миколайовича протиправною щодо невиконання своїх обов`язків по наданню ОСОБА_1 допомоги, як особі, яка перебувала в безпорадному стані або стані, небезпечному для життя чи здоров`я;

- стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 75 114 грн. на відшкодування моральної шкоди завданої бездіяльністю інспектора 2 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції в м. Києві старшого лейтенанта поліції Радченко Дмитра Миколайовича , шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України..

- стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 11 999,63 грн. на відшкодування майнової шкоди завданої бездіяльністю інспектора 2 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції в м. Києві старшого лейтенанта поліції Радченко Дмитра Миколайовича , шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України..

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що о 18.00 год. 29.10.2019 року у неї почався приступ жовчнокам`яної хвороби. Через новий приступ хвороби вже 30.10.2019 року її чоловік запропонував поїхати в Київську міську клінічну лікарню № 8 по вул. Кондратюка ,8 в м. Києві. Чоловік разом з нею сів за кермо її автомобіля Тойота Пріус, номерний знак НОМЕР_1 і вони поїхали в лікарню. В лікарню вони прибули о 3.00 год. ночі. У співбесіді з охоронцем і черговою медсестрою вони з`ясували, що заклад в цей день не чергує і технічні прилади (рентген, УЗІ) не працюють. Вони наполягли на огляді чергового лікаря-хірурга. Через 10 хвилин до них вийшла лікар-хірург, яка оглянула позивачку, надала консультацію щодо стану здоров`я і порекомендувала їхати до чергової лікарні №9 по вул. Ризька, 1 в м. Києві . Коли автомобіль під керуванням чоловіка ОСОБА_3 виїхав з вул. Ольжича на вул. О.Теліги,31/1 в м. Києві їх було зупинено патрульною поліцією. Поліцейські в особі інспектора Радченко ДМ. запропонували її чоловіку надати документи, а саме: водійські права та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Чоловік повідомив поліцейських, що він везе позивачку до лікарні через погіршення стану здоров`я і просив поліцейських довести мене до лікарні, а потім розбиратись з документами, які чоловік не міг одразу знайти. Поліцейські нам не повірили. Стан здоров`я через протиправну поведінку поліцейських і ненадання позивачу допомоги значно погіршився. Позивач не очікувала, що поліцейський ігноруючи своїм обов`язком надання невідкладної медичної допомоги та залишення особи в безпорадному стані вчинить так і склав постанову про адміністративне правопорушення на чоловіка. Після цього вони прибули в лікарню № 9, до них вийшов хірург, оглянув позивачку надав знеболююче і запропонував проїхати до профільного закладу Київського центру хірургії печінки, жовчовивідних шляхів та підшлункової залози клінічної лікарні № 10 по проспекту Голосіївському, 59-Б в м. Києві , в який вони прибули о 4.00 год. Вважає, що через бездіяльність інспектора Радченка Д.М. щодо невиконання своїх обов`язків по ненаданню позивачу допомоги, як особі, яка перебувала у безпорадному стані вона не змогла вчасно попасти в медичний заклад і одержати кваліфіковану медичну допомогу. Через таку бездіяльність відповідача позивач зазнала значних моральних страждань, її сім`я на лікування витратила значні кошти. Моральні страждання оцінює в розмірі 75 114 грн., а матеріальні затрати в розмірі 11 999,63 грн. Вважає бездіяльність відповідача протиправною.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.05.2020 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), встановлено відповідачу строк для надання відзиву.

Відповідач надіслав до суду відзив у якому зазначив, позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними і необґрунтованими. 30.10.2019 року о 3.34 год на вул.О.Теліги , 26 в м. Києві екіпажем патрульної поліції було зупинено автомобіль Тойота Пріус, номерний знак НОМЕР_1 , яким керував водій ОСОБА_3 без посвідчення водія та свідоцтва про реєстрацію на транспортний засіб. Транспортний засіб був зупинений відповідно доп.2 ч.1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», а щодо водія ОСОБА_3 було складено постанову про адміністративне правопорушення. Позивачка ОСОБА_1 , була пасажиром цього транспортного засобу, щодо неї будь-яких обмежень в переміщенні, затриманні вчинено не було. Вважає, що інспектор патрульної поліції виконуючи свої службові обов`язки діяв в межах наданих повноважень та у відповідності до норм чинного законодавства. Просив у позові відмовити.

Третя особа Державна казначейська служба України надіслала пояснення на позовні вимоги, в яких зазначила, що казначейство жодних прав позивача не порушувало, не вступало з ним у правовідносини і жодної шкоди не завдавало. Відповідно до вимог чинного законодавства не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану внаслідок незаконних дій інших державних органів.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Згідно довідки Міської Клінічної лікарні № 10 м. Києва від 30.10.2019р. вбачається, що гр. ОСОБА_1 з 30.10.2019 року знаходилась на лікуванні в хірургічному відділенні МКЛ № 10 м. Києва з приводу жовчнокам`яної хвороби. Хронічного калькульозного холецеститу. Змішаної жовтяниці.

Також судом встановлено, що 30.10.2010 року о 3.34 год. інспектором 2 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції в м. Києві старшого лейтенанта поліції Радченко Д.М. щодо чоловіка позивачки - ОСОБА_3 була винесена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, а саме 30.10.2019 року о 3.34 год водій ОСОБА_3 на вул. Теліги, 26 в м. Києві керував транспортним засобом без посвідчення водія та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, чим порушив п.2.1 Правил дорожнього руху, за що передбачено адміністративну відповідальність за ч.1 ст.126 КУпАП та накладено стягнення в вигляді штрафу в розмірі 425 грн.

Також, з матеріалів справи вбачається, що 20.02.2020 року чоловік позивачки ОСОБА_3 подав заяву до начальника Національної поліції України стосовно призначення службового розслідування за фактом порушення вимог Закону України «Про Національну поліцію» інспектором 2 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції в м. Києві старшим лейтенантом поліції Радченко Д.М. щодо зупинки 30.10.2019 року автомобіля під його керуванням.

25.03.2020 року Управління патрульної поліції у місті Києві надало відповідь на скаргу ОСОБА_3 за № С-2661/41/11/2/02-2020, з якої вбачається, що за наслідками проведеної перевірки факт можливих неправомірних дій з боку окремих працівників патрульної поліції УПП у м. Києві ДПП не знайшов підтвердження.

Позивачка вважає, що при зупинці її автомобіля під керуванням її чоловіка, інспектор 2 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції в м. Києві старший лейтенант поліції Радченко Д.М. проявив бездіяльність щодо своїх службових обов`язків, оскільки не надав їй, як особі, яка знаходилась в безпорадному стані невідкладну допомогу, не супроводжував їх автомобіль до медичного закладу для надання їй допомоги.. Вважає таку бездіяльність протиправною, а тому за захистом своїх прав звернулась до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами пунктів 1 і 7 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, або адміністратор за випуском облігацій, який подає позов до адміністративного суду на захист прав, свобод та інтересів власників облігацій відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки", а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Статтею 5 КАС України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію» Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Статтею 2 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Згідно ст. 18 Закону «Про Національну поліцію», визначено, що поліцейський зобов`язаний:1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини; 4) надавати невідкладну, зокрема до медичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я; 5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків; 6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

Приписами статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань: здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень (пункт 1); виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення (пункт 2); вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення (пункт 3); у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання (пункт 8).

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, з матеріалів справи встановлено, що звернення позивача до суду обумовлено невиконанням відповідачем своїх службових обов`язків, по наданню ОСОБА_1 , яка знаходилась в автомобілі, яким керував її чоловік без посвідчення водія, допомоги, як особі, яка перебувала в безпорадному стані або стані, небезпечному для життя чи здоров`я, яке, як стверджує позивач, є порушенням її прав та інтересу .

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у контексті обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав і свобод, гарантованих Конвенцією.

У пункті 53 рішення від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (пункт 57 рішення Європейського суду з прав людини від 28.05.1985 у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).

Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно із частиною третьою статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес».

Згідно з пунктом 3.4 мотивувальної частини вказаного Рішення охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Конституційний Суд України у пункті 3.6 мотивувальної частини Рішення від 01.12.2004 № 18-рп/2004 відобразив загальнотеоретичні положення про те, що інтерес, навіть перебуваючи під охороною закону чи права, на відміну від суб`єктивного права, не має такої правової можливості, як останнє, оскільки не забезпечується юридичним обов`язком іншої сторони. Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в межах закону, а до якого має законний інтерес без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки.

Отже, законний (охоронюваний законом) інтерес виражається у можливостях суб`єкта права користуватися певним соціальним благом, не вимагаючи певних дій від інших осіб і лише за певних умов маючи можливість звертатися за захистом цього інтересу до суду з метою задоволення своїх потреб, які не суперечать суспільним.

Для звернення до суду за захистом охоронюваного законом інтересу особа повинна мати легітимні очікування вчинення стосовно неї певних дій з боку іншого суб`єкта відповідно до заснованого на законі дозволу.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 9901/645/18.

У справі, що розглядається позивач не ідентифікував жодне соціальне благо, користуватися яким їй перешкоджає бездіяльність відповідача. Крім того, позивач не довів наявності легітимних очікувань певних дій щодо нього з боку відповідач.

З викладеного вище вбачається, що позивачка не керувала безпосередньо транспортним засобом, будучи в стані, який потребує фахової медичної допомоги, яку не може надати поліцейський та який зобов"язаний транспортувати останню в медичний заклад. Також позивачка, перебуваючи в медичному закладі, фахівці не вбачали її стан надто критичний, щоб госпіталізувати або доставити її в інший лікувальний заклад. За кермом був, як наголошує позивачка, її чоловік, який не потребував медичної допомоги, а перевозив позивачку та не перебував у критичному стані. Тому, сідаючи за кермо автомобіля, водій зобо"язаний мати при собі документи, як дозволяють йому керувати транспортним засобом. Про свій стан здров"я позивачка знала ще о 18.00 год. 29.10.2019 року коли у неї ,( зі слів позивачки) почався приступ жовчнокам`яної хвороби. А 30.10.2019 року її чоловік запропонував поїхати в Київську міську клінічну лікарню № 8 по вул. Кондратюка ,8 в м. Києві. Тобто часу було достатньо, щоб перевірити наявність документів, які дозволяють керувати транспортним засобом.

Згідно з чинним законодавством, водій, керуючи транпортним засобом, зобов"язаний мати при собі зазначені документи, та пред"явити на вимогу поліцейського.

Згідно ПДР водій на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також:

a) пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1;

б) дати можливість перевірити номери агрегатів і комплектність транспортного засобу;

Зідно п.2.1 ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі:

a) посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії;

б)реєстраційний документ на транспортний засіб (для транспортних засобів Збройних Сил, Національної Гвардії, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - технічний талон);

в)у разі встановлення на транспортних засобах проблискових маячків та (або) спеціальних звукових сигнальних пристроїв - дозвіл, виданий уповноваженим органом МВС, а у разі встановлення проблискового маячка оранжевого кольору на великогабаритних та великовагових транспортних засобах - дозвіл, виданий уповноваженим підрозділом Національної поліції, крім випадків встановлення проблискових маячків оранжевого кольору на сільськогосподарській техніці, ширина якої перевищує 2,6 м;

дати можливість оглянути транспортний засіб відповідно до законодавства за наявності на те законних підстав, у тому числі провести з використанням спеціальних пристроїв (приладів) зчитування інформації із самоклейної мітки радіочастотної ідентифікації про проходження обов`язкового технічного контролю транспортним засобом, а також перевірку технічного стану транспортних засобів, які відповідно до законодавства підлягають обов`язковому технічному контролю.

Згідно ст. 18 Закону «Про Національну поліцію», визначено, що поліцейський зобов`язаний:1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва;

З огляду на зазначене відсутні підстави стверджувати, що у позивача є охоронюваний законом інтерес у цій справі.

У той же час, за приписами статті 2 КАС України звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам), є предметом судового захисту.

Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.

Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з самого факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Недостатньо лише твердження позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу.

У спірних правовідносинах, позивач не обґрунтовує свій особистий, безпосередній, індивідуальний інтерес, а вказує лише на бездіяльність відповідача щодо невиконання ним своїх повноважень, передбачених статтею 18 Закону України «Про Національну поліцію».

Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 у справі №522/3665/17 зазначив, що у разі встановлення обставин, що свідчать про очевидну відсутність законного інтересу (матеріально-правової заінтересованості), адміністративний суд не має юрисдикції для розгляду справи.

З огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

При цьому, адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, що свідчать про порушення інтересу. Позивач повинен довести, що вона має законний інтерес і є потерпілою від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень.

При з`ясуванні статусу позивача як «потерпілого», суд керується практикою, напрацьованою Європейським судом з прав людини. Поняття «потерпілий» має автономне значення (не залежить від національного законодавства) і має значення лише для цілей застосування Конвенції. Водночас, підходи Європейського суду з прав людини мають важливе методологічне значення для розвитку практики національних судів.

Відповідно до статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає: a) що ця заява несумісна з положеннями Конвенції або протоколів до неї, явно необґрунтована або є зловживанням правом на подання заяви; або b) що заявник не зазнав суттєвої шкоди, якщо тільки повага до прав людини, гарантованих Конвенцією і протоколами до неї, не вимагає розгляду заяви по суті, а також за умови, що на цій підставі не може бути відхилена жодна справа, яку національний суд не розглянув належним чином.

Таким чином, право особи на звернення до Європейського суду з прав людини пов`язане з наявністю у неї статусу жертви (потерпілого). Слово «жертва» в контексті статті 34 Конвенції означає особу або осіб, яких прямо або опосередковано торкнулося стверджуване порушення. Отже, стаття 34 стосується не тільки безпосередньої жертви або жертви стверджуваного порушення, але також непрямих жертв, яким порушення заподіяло б шкоду або які б мали дійсну і особисту зацікавленість в тому, щоб воно припинилося (Валліанатос та інші проти Греції [ВП], №№ 29381/09 та 32684/09, п. 47, від 07.11.2011).

Щоб мати можливість подати скаргу відповідно до статті 34, заявник повинен бути здатним довести, що оскаржуваний захід «зачіпає його безпосередньо» (Тенасє проти Молдови [ВП], № 7/08, п. 104, від 27.04.2010, Берден проти Сполученого Королівства [ВП], №. 13378/05, п. 33, від 29.04.2008).

Суд також підкреслює, що Конвенція не передбачає подання actio popularis з метою тлумачення прав, які вона містить, або дозволу фізичним особам оскаржити положення внутрішньодержавного права тільки тому, що вони вважають, не перебуваючи під прямим впливом такого положення, що воно може суперечити Конвенції (Аксу проти Туреччини [ВП], №№ 4149/04 та 41029/04, п. 50, від 15.12.2012, Берден проти Сполученого Королівства [ВП], №. 13378/05, п. 33, від 29.04.2008).

Однак особа може заявляти, що закон, навіть не застосовуючись до неї особисто, порушує її права в силу необхідності коригувати свою поведінку під страхом кримінального переслідування або в силу приналежності до категорії осіб, які ризикують безпосередньо випробувати на собі дію законодавства (Тенасє проти Молдови [ВП], № 7/08, п. 344, від 27.04.2010, Мішо проти Франції [ВП], № 12323/12, пп. 51-52, від 06.12.2012, Сердіч та Фінчі проти Боснії та Герцеговини [ВП], №№ 27996/06 та 34836/06), п. 28, від 22.12.2009).

З наведеного випливають такі ознаки «потерпілого» від порушення законного інтересу: (а) безпосередньо йому належить законний інтерес, на захист якого подано позов; (б) має місце безпосередній негативний вплив порушення на позивача або обґрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому. Зокрема, якщо позивач змушений змінити свою поведінку або існує ризик бути притягнутим до відповідальності; (в) негативний вплив є суттєвим (зокрема, позивачеві завдано шкоду); (г) існує причинно-наслідковий взаємозв`язок між законним інтересом, оскаржуваним актом та стверджуваним порушенням.

Зазначені критерії не мають застосовуватись механічно та негнучким способом. Суд повинен захищати усе розмаїття законних інтересів особи, а тому у кожній конкретній справі дослідження інтересу особи через призму наведених критеріїв буде слугувати гарантією захисту таких інтересів.

З урахуванням вище наведених загальних підходів суд дійшов висновку, що позивачка не визначила, з яким конкретним матеріальним або нематеріальним благом пов`язаний його інтерес та що цей інтерес належить саме позивачу - фізичній особі.

Безпосередньо позивачка не є потерпілою від бездіяльності відповідача, оскільки вона не керувала транспортним засобом під час його зупинки відповідачем і воно не спричинило суттєвого негативного впливу саме на позивача і вона не зазнала жодної реальної шкоди від бездіяльності відповідача.

Медична допомога, як зазначає у позові сама позивачка надавалась останній о 3.00 год та 4.00 год. у медичних закладах до яких вона зверталась.

Зазначені обставини свідчать про очевидну відсутність у позивача правової заінтересованості і є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи (частина четверта статті 9 КАС України.

За містом статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною першою статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування..

У контексті оскарженого в даному судовому провадженні, а саме виходячи з предмету оскарженого і конкретної проблеми, яку позивач піднімає у цьому спорі (виконання відповідачем своїх повноважень), суд приходить до висновку щодо відсутності у такому випадку судового контролю за реалізацією правозастосування, передбаченого статтею 18 Закону України «Про Національну поліцію» відповідачем.

Вказана правова позиція також була викладена в поставах Верховного Суду в аналогічних правовідносинах від 08.12.2020 у справі №826/8056/17 та від 08.12.2020 у справі №826/8526/17.

Таким чином, позовні вимоги в частині визнання бездіяльності інспектора 2 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції в м. Києві старшого лейтенанта поліції Радченко Д.М. протиправною не підлягають задоволення.

Оскільки суд прийшов до висновку щодо відмови в задоволенні позову в частині визнання бездіяльності протиправною, а тому відсутні підстави для задоволення похідних від неї вимог про стягнення коштів на відшкодування моральної та майнової шкоди.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог та їх обґрунтування, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки досліджених доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на з`ясуванні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Оскільки судове рішення ухвалене на користь суб`єкта владних повноважень, судові витрати, відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 9, 72-78, 241-246, 250 КАС України, суд,

в и р і ш и в:

1.У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська