Справа № 480/12123/21
Суддя: О.О. Осіпова
Дата ухвалення: 2022-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Осіпової О.О.,
за участю секретаря судового засідання - Верещаки Я.В. ,
представника відповідача - Паливода І.Є. , ,
В С Т А Н О В И В:
- визнати протиправним та скасувати рішення №320-21 Державної міграційної служби України про відмову ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків суду.
Свої вимоги мотивує тим, що він не погоджується з рішенням №320-21 від 23.09.2021 року, оскільки відповідач неналежно виконав обов`язок всебічно та ґрунтовно оцінити всі обставини, що мають значення для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вважає, що у випадку його повернення до країни громадянської належності його життю, здоров`ю та свободі буде загрожувати реальна небезпека, через що в нього є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання та через неможливість отримання захисту у країні походження.
В той же час в повідомленні про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не зазначено об`єктивних підстав у такій відмові, а є посилання на загальні положення пункту 1 та 13 частини 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, які визначають виключно поняття біженець та особи, які потребують тимчасового захисту.
Відповідно до інформації, яка надана позивачем та знаходиться в публічному доступі, на території його походження - місто Хеврон, Палестини відбувається арабо-ізраїльський конфлікт, отже відповідач має врахувати таку інформацію та повторно розглянути заяву позивача для надання одного із зазначених статусів.
Ухвалою від 22.11.2021р. провадження у справі відкрито, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
06.12.2022р. від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с.16-20), в якому проти задоволення позовних вимог заперечує, оскільки оскаржуване рішення є правомірним та прийняте з урахуванням всіх необхідних обставин. Зокрема, інформація по країні походження не підтверджує, що на території Західного берегу, в тому числі м. Хеврон, відбувається відкритий військовий конфлікт. Незважаючи на те, що існують випадки порушень прав Палестини з боку ізраїльтян на Західному березі, не встановлено обставин, які б свідчили, що для Срахнех ОСОБА_2 існує реальна загроза постраждати від дій ізраїльських військових, оскільки проживаючи в Палестині, позивач закон не порушував, до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався, в акціях протесу участі не приймав, критикою дій палестинської чи ізраїльської влади не виступав; він та його родина у збройних конфліктах не приймала. Під час розгляду заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем враховано той факт, той факт, що Срахнех Ібрахім Ісмаіль Махмуд в 2014, 2015, 2016 та 2018 році, під час канікул, за власним бажанням приїздив на Західний Берег у м. Хеврон до батьків, де разом з ними мешкав 1-1.5 місяців та потім безперешкодно повертався до України. Про будь-які факти, які б свідчили про існування реальної загрози для його життя чи здорової на шляху до кордону/з кордону та під час перетину державного кордону, він не повідомив.
На основі всебічного вивчення наданих позивачем матеріалів, а також матеріалів по країні походження (Палестина), співбесід по уточненню викладених ОСОБА_1 фактів міграційною службою не встановлено фактів щодо його особистого переслідування за конвенційними під час проживання в Палестині. Утисків чи дискримінації на батьківщині за вищезазначеними ознаками він не зазнавав. Він не навів жодних аргументів та документів, які б свідчили про ймовірність його переслідування в країні походження у майбутньому. Позивач не приймав участі у політичній чи релігійній діяльності та ніколи не був членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації.
Серед причин, через які він не може повернутися до Палестини, найголовнішим він назвав те, що хоче закінчити навчання в Сумському державному університеті через війну, яка відбувається в країні. За захистом він звернувся лише після того, як в університеті йому повідомили, що для продовження навчання необхідно повернутися до Палестини для відкриття нової візи та він зможе відновити навчання навесні наступного року.
Отже вбачається, що звернення позивача за захистом обумовлено тим, що для відновлення навчання без виїзду до Палестини йому необхідно мати документ, який дозволяє офіційно знаходитися на території України.
Позивач проживає на більш безпечній частині Палестини - на Західному березі, який перебуває під контролем Палестинської Національної адміністрації.
Як проаналізовано в пункті 2 розділу 3 висновку, на території Західного берегу не відбувається відкритий збройний конфлікт, який призводить до загальнопоширеного
насильства, через який може існувати індивідуальна загроза життю позивача в разі повернення до країни походження.
Періодичні посилання напруженості з безпекою на Західному березі викликають занепокоєння у мирової спільноти, однак вони не свідчать про ситуацію загальнопоширеного насилля.
Враховуючи вищевикладене, на думку представника відповідача, відсутні підстави вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Факти, повідомлені ним, не є підставою для набуття статусу біженця відповідно до умов, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Тому, на думку представника Державної міграційної служби України, прийняте рішення ДМС України від 23.09.2021 року № 320-2і про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законним та таким, що не підлягає скасуванню.
Крім того, того ж дня представником відповідача подано клопотання про розгляд справи у судовому засіданні.
Ухвалою від 07.12.2021р. задоволено клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено судове засідання на 26.01.2022р., в яке позивач та його представник не з`явились, про розгляд справи повідомлені за адресами, вказаними у позовній заяві, із наданням відповіді на відзив на позовну заяву. Про причини неявки позивач суду не повідомив, клопотання про розгляд справи у його відсутність не надходило, внаслідок чого суд відклав розгляд справи на 22.03.2022р.
Проте судове засідання не відбулося внаслідок введення воєнного стану в Україні відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX.
Після відновлення роботи Сумським окружним адміністративним судом у травні 2022 року судове засідання було призначено на 01.09.2022р.,в яке позивач та його представник не з`явились, про розгляд справи повідомлені за адресами, вказаними у позовній заяві, про причини неявки позивач суду не повідомив.
В судовому засіданні представником відповідача заявлено клопотання про залишення позову без розгляду на підставі п.4 ч.1 ст.240 КАС України внаслідок повторної неявки позивача та його представника в судове засідання, повідомлених належним чином про день, час та місце розгляду справи, без поважних причин та без повідомлення про причини неявки.
Ухвалою від 01.09.2022р. у задоволенні клопотання представника Державної міграційної служби України відмовлено, з метою недопущення порушення та звуження прав учасників процесу, враховуючи можливі перешкоди, пов`язані із загрозою для життя та здоров`я учасників процесу під час прибуття до суду у зв`язку із введенням воєнного стану в України, та внаслідок наявності в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення її по суті позовних вимог, тобто неявка позивача та його представника у судове засідання не перешкоджає розгляду цієї справи.
20.12.2021р. від представника позивача надійшла відповідь на відзив (а.с.102-105), в якій він зазначає, що оскільки ситуація між Ізраїлем, Палестинськими угрупуваннями, в секторі Газа залишається нестабільною та невизначеною, то поточна ситуація в цій країні може зумовлювати факт зміни обставин, який необхідно враховувати в разі подачі нової заяви про надання притулку. З огляду на те, що ситуація в країні походження позивача є нестабільною і найближчим часом може залишатися невизначеною, а також з урахуванням гуманітарної кризи, що розгортається в цій країні, є підстави для вирішення питання про призупинити примусового повернення громадян Палестини та осіб, які раніше постійно проживали в цій країні, включаючи тих, чиї заяви про надання притулку було відхилено.
Стверджує, що повернення позивача в Палестину несе певну загрозу його життю. Той факт, що позивач сам безпосередньо не піддавався переслідування з боку Ізраїльської армії чи то Палестинських банд формувань, ще не вказує на безпечність повернення Срахнех Ібрахіма Ісмаіль Махмуда в Палестину, за що у цьому випадку відповідає держава України в особі Державної міграційної служби України. Просить задовольнити позовні вимоги.
В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило.
Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, вказаних у відзиві на позовну заяву.
Вислухавши пояснення представника відповідача, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.
Судом встановлено, що позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 на території Палестини в м. Хеврон, Західний берег річки Йордан (далі Західний берег). За національністю - араб, за релігійним переконанням - мусульманин, неодружений, має незакінчену вищу освіту.
В серпні 2014 року ОСОБА_1 вперше прибув до України легально, на підставі паспортного документа Палестинської адміністрації, за одноразовою візою автомобільним транспортом за маршрутом: Палестина (Хеврон) Йорданія повітряним транспортом за маршрутом: Йорданія (Амман) - Туреччина (Стамбул) Україна (Бориспіль) з метою здобуття вищої освіти в Донецькому Національному медичному університеті, де навчався 1 рік. У зв`язку з військовими діями на сході України він перевівся до Сумського Державного університету. 24.05.2021 року його відрахували з навчального закладу за невиконання індивідуального навчального плану.
04 травня 2021 року позивач звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області за захистом та отримав довідку про звернення за захистом в Україні №012101 (далі - довідка).
Дію довідки продовжено до 04.01.2022 року.
23 вересня 2021 року Державна міграційна служба України прийняла рішення №320-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відсутні.
02 листопада 2021 року Управлінням Державної міграційної служби України в Сумській області складено повідомлення про прийняття такого рішення.
08 листопада 2021 року позивачу вручено вказане повідомлення.
Срахнех ОСОБА_2 не погоджується з рішення №320-21 відповідача від 23.09.2021 року у про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», частиною 4 статті 8 якого визначено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Згідно з ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 цього ж Закону додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.
Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Згідно з абз.5 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Згідно з ч.7 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Практичні рекомендації Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку, видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції, визначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.
Суд вважає необхідним зазначити, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Крім того, Директива Ради Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.
Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності та не надано жодного доказу щодо обставин, на які позивач посилався.
Зокрема, із наданих позивачем матеріалів, а також інформації по країні походження Палестина, протоколів співбесід вбачається, що він повідомив про один випадок, який стався в 2013 році, коли ізраїльські військові прийшли до будинку його родини о 3 годині ночі, кричали та стріляли, проте такий факт не є документально підтвердженим.
Згідно з протоколами співбесід після цього випадку про будь-які реальні проблеми з ізраїльськими військовими позивач не повідомив. Його батько займається бізнесом з розведення домашньої худоби та продажом м`яса, у якому позивач має частку. Його родина забезпечена власним житлом в м. Хеврон та м. Віфлеєм. За час навчання в Україні він декілька разів відвідував Палестину і безпечно повертався для продовження навчання.
Одночасно він зазначив, що ніхто з його родини у збройних конфліктах Ізраїлем та Палестиною участі не приймав. Про настання будь-яких серйозних наслідків для його рідних, пов`язаних з загальною небезпечною ситуацією в країні, не заявив.
Під час розгляду його заяви відповідачем не встановлено обставин, які б свідчили, що для Срахнех ОСОБА_2 існує реальна загроза постраждати від дій ізраїльських військових, оскільки, проживаючи в Палестині, позивач закон не порушував, до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався, в акціях протесу участі не приймав, критикою дій палестинської чи ізраїльської влади не виступав; він та його родина у збройних конфліктах не приймала, про що він сам зазначив під час проведення з ним співбесід.
Також позивач стверджував, що в Палестині не відчуває свободи через те, що палестинці обмежені в можливості вільно пересуватися територією країни. Ізраїльськими військовими між містами встановлені контрольно-пропускні пункти, на яких вони постійно перевіряють документи та речі. А він хоче відвідати своїх родичів, які мешкають за межами м. Хеврон.
Разом з тим він вказав, що під час канікул в 2014, 2015. 20 і 6 та 2018 році, відвідував Палестину, де мешкав 1-1,5 місяці разом з батьками в м. Хеврон, та безперешкодно повертався до України на навчання.
Відповідно до кваліфікаційних критеріїв надання міжнародного захисту яка претендує на такий захист, мають бути обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за однією чи кількома з конвенційних ознак на території країни громадянської належності (основна кваліфікаційна умова визнання біженцем згідно з Конвенцією про статус біженця 1951 року). Притому завдана особі шкода має бути досить серйозною, а саме: сягати рівня небезпеки самого існування особи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи або політичних переконань (пункт 51 Керівництва).
На основі всебічного вивчення наданих позивачем матеріалів, а також матеріалів по країні походження (Палестина), співбесід по уточненню викладених ОСОБА_1 фактів міграційною службою не встановлено фактів щодо його особистого переслідування за конвенційними під час проживання в Палестині. Утисків чи дискримінації на батьківщині за вищезазначеними ознаками він не зазнавав. Він не навів жодних аргументів та документів, які б свідчили про ймовірність його переслідування в країні походження у майбутньому. Позивач не приймав участі у політичній чи релігійній діяльності та ніколи не був членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації.
Серед причин, через які він не може повернутися до Палестини, найголовнішим він назвав те, що хоче закінчити навчання в Сумському державному університеті через війну, яка відбувається в країні.
Згідно з пунктом 164 глави 5 Керівництва УВКБ OОH з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, особи, які вимушені покинути країну походження із-за внутрішніх і міжнародних конфліктів, зазвичай не кваліфікуються як біженці.
До того ж, як встановлено в пункті 2 розділу 3, на території Західного берегу, в тому числі м. Хеврон, відкритий військовий конфлікт не відбувається.
Відповідно до статті 9 (1) Директиви 2011/95/EU від 13 грудня 2011р. стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців або осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту, для того, щоб розглядатися як акт переслідування у значенні Статті 1 (А) Женевської конвенції, акт повинен бути достатньо серйозним за своїм характером або повторюваністю, що собою грубе порушення основних прав людини.
Стосовно загрози опинитися у в`язниці чи бути застреленим ізраїльськими військовими суд вважає необхідним відмітити, що як проаналізовано у пункті 3 розділу 3 висновку, незважаючи на те, що існують випадки порушень прав палестинців з боку ізраїльтян на Західному березі, не встановлено обставин, які б свідчили, що для позивача існує реальна
постраждати від дій ізраїльських військових в разі повернення до Палестини.
Позивач не приймав участі у політичній чи релігійній діяльності та ніколи не був членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації.
Стаття 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначає, що «нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню». ^
Директива Європарламенту та Ради ЄС 2011/95/ЕС від 13 грудня 2011 року у статті 15 визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі:(а) смертна кара або приведення її у виконання: (b) катування чи нелюдське або таке, що принижує гідність поводження чи покарання особи в країні походження та (с) серйозна і індивідуальна загроза життю або особистості цивільних осіб з причин повального насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.
Формування статті 3 Європейської Конвенції та статті 15 Директиві Ради Європарламенту та Ради ЄС 2011/95/ЕС співпадають з підставами для надання
сі додаткового захисту у відповідності до п.13 частини 1 ст.1 Закону.
Отже, якщо повернення до країни походження вважається таким, що може порушувати статтю 3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі ЄКПЛ), то особа, якій загрожує повернення до країни походження, може вважатися такою, що потребує додаткового захисту.
Слід зазначити, що в Директиві 2011/95/ЄС в статті «Суттєва шкода», на яку здійснюється посилання у визначенні «особи, яка має право на додатковий захист» (стаття 1),
йдеться перш за все про суттєвість та індивідуальність загроз життю чи здоров`ю від певних обставин. У зв`язку з цим, додатковий захист може бути застосований лише у випадку наявності загрози життю, безпеці чи свободі позивача, оскільки вони є похідними від вказаних обставин: загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.
Відповідно до пункту 35 Директиви 2011/95/ЄС від 13.12.2011р. «рыски, которым подвергается все население страны или часть ее населения сами по себе обычно не
создают индивидуальной угрозы, которую молено было бы квалифицировать как серьезный вред» (п.35 Директиви 2011/95/ЄС).
Позивач проживає на більш безпечній частині Палестини - на Західному березі, який перебуває під контролем Палестинської Національної адміністрації.
Як проаналізовано в пункті 2 розділу 3 висновку, на території Західного берегу не відбувається відкритий збройний конфлікт, який призводить до загальнопоширеного
насильства, через який може існувати індивідуальна загроза життю Срахнех Ібрахіма Ісаіль Махмуда в разі повернення до країни походження.
Періодичні посилання напруженості з безпекою на Західному березі викликають занепокоєння у мирової спільноти, однак вони не свідчать про ситуацію
загальнопоширеного насилля.
Як проаналізовано в пункті 4 розділу 3 висновку, міжнародний прикордонний пункт пропуску між Палестиною та Йорданією Аленбі Брїдж функціонує.
Крім того, варто зазначити, що не отримано інформації про кримінальне переслідування позивача владою Палестинської Національної адміністрації: за обліками Інтерполу він в міжнародному розшуку не перебуває, що підтверджується листом Інтерполу та Європолу ГУНП України в Сумській області від 02.08.2021 № 408/23-2021
З матеріалів особової справи позивача вбачається, що проблеми між Палестиною та Ізраїлем безпосередньо ні позивача, ні його родини не торкнулися. За його словами, ані він, ані члени його родини не постраждали е ід будь- яких конфліктів, які відбувалися па території Палестини. Крім того, в Палестині він ніколи не був жертвою випадків із застосуванням примусового переміщення чи виселення, він постійно проживав в м. Хеврон.
Про факти порушення невід`ємних прав та свобод, переслідування, дискримінації чи іншого забороненого поводження на території Західного берегу Срахнех ОСОБА_3 працівникам міграційної служби не повідомив.
Як вже зазначалося вище, позивач за власним бажанням в`їхав на територію України з метою здобуття вищої освіти в Донецькому Національному медичному університеті, де навчався 1 рік. У зв`язку з військовими діями на сході України він перевівся до Сумського Державного університету та 24.05.2021 його відрахували з навчального закладу за невиконання індивідуального навчального плану.
На даний час він має намір закінчити університет, продовжити навчання в інтернатурі та залишитися на території України з метою подальшого працевлаштування.
За захистом він звернувся лише після того, як в університеті йому повідомили, що для продовження навчання необхідно повернутися до Палестини для відкриття нової візи та він зможе відновити навчання навесні наступного року.
Отже вбачається, що звернення позивача за захистом обумовлено тим, що для відновлення навчання без виїзду до Палестини йому необхідно мати документ, який дозволяє офіційно знаходитися на території України.
Керівництво з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, яке тлумачить положення Конвенції про статус біженців 195 і року (глава II, п.62) дає визначення відмінності мігранта від біженця: «мигрант это лицо, которое по причинам, отличающимся от содержащихся в определении, добровольно покидает свою страну чтобы поселиться в другом месте. Он может быть движим желанием перемен или приключений, семейными или иными причинами личного характера».
Слід зауважити, що у разі підтвердження позивачем інших підстав, аніж отримання міжнародного захисту, для легалізації на території України (навчання, возз`єднання сім`ї тощо), він має право діяти відповідно до Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Суд погоджується із твердженнями представника відповідача, що ці обставини вказують на необґрунтованість ймовірних побоювань позивача зазнати переслідувань у країні громадянської належності та на відсутність першочергової потреби саме у міжнародному захисті.
Факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що звернення до ГУ ДМС України в Сумській області із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише потребою у легалізації на території України.
Зазначена позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом повністю узгоджується із позицією Верховного Суду, зокрема, висловленою у постанові від 14.03.2018 року у справі №820/1502/17.
Так, Верховний суд зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.
Відповідно до п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.
Тому, враховуючи те, що дата першого звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, суд дійшов висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.
Враховуючи вищевикладене, суд погоджується із твердженнями представника відповідача про відсутність підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки факти, повідомлені позивачем, не є підставою для набуття статусу біженця відповідно до умов, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення №320-21 Державної міграційної служби України про відмову ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.
Решта доводів позивача та його представника висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно з п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Отже, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.
Підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст.139 КАС України відсутні.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити .
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 06.09.2022р.

Суддя О.О. Осіпова