Справа № 420/27309/21
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2022-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/27309/21

Категорія: 109010000 Головуючий в 1 інстанції: Ковтун Ю.І.

Місце ухвалення: м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А. І.

Ступакової І. Г.

при секретарі Аргіровій М. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕЛОГВІ" на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 27.07.2022 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕЛОГВІ» до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправними та скасування постанов про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває адміністративна справа за позовом ТОВ «БЕЛОГВІ» до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправними та скасування постанов про адміністративне правопорушення.

Разом з цим, до суду надійшла заява представника позивача ТОВ «БЕЛОГВІ» - адвоката Григоржевського М.С. про забезпечення позову, в якій останній просить вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі постанов, винесених Державною службою України з безпеки на транспорті, про стягнення з ОСОБА_1 штрафів за порушення ПДР, а саме: ВМ №00003333 від 14.12.2021, ВМ №00002955 від 14.12.2021, ВМ №00003371 від 14.12.2021, ВМ №00002018 від 08.12.2021, ВМ №00002055 від 08.12.2021, ВМ №00002352 від 08.12.2021, ВМ №00002287 від 08.12.2021, ВМ №00002531 від 09.12.2021, ВМ №00002004 від 08.12.2021, ВМ №00002065 від 08.12.2021, ВМ №00001929 від 08.12.2021, ВМ №00001919 від 08.12.2021, ВМ № 00003142 від 14.12.2021, ВМ №00002826 від 13.12.2021, ВМ 00002835 від 13.12.2021, ВМ 00002847 від 13.12.2021, ВМ №00003079 від 14.12.2021, ВМ №00003147 від 14.12.2021, ВМ №00003515 від 15.12.2021, ВМ 00003246 від 14.12.2021, ВМ №00003560 від 15.12.2021, ВМ №00003555 від 15.12.2021, ВМ №00002874 від 14.12.2021, ВМ №00003087 від 14.12.2021, ВМ №00003090, ВМ №00003076 від 14.12.2021, ВМ №00003073 від 14.12.2021, ВМ №00003075 від 14.12.2021, ВМ №00003066 від 14.12.2021, ВМ №00003068 від 14.12.2021, ВМ №00002872 від 14.12.2021, ВМ №00003511 від 15.12.2021, ВМ №00003148 від 14.12.2021, ВМ №00003070 від 14.12.2021, ВМ №00003072 від 14.12.2021, ВМ №00002783 від 13.12.2021, ВМ №00003077 від 14.12.2021, ВМ №00002792 від 13.12.2021, ВМ №00002806, ВМ №00003084 від 14.12.2021, ВМ №00003089 від 14.12.2021, ВМ №00003067 від 14.12.2021, ВМ №00003085 від 14.12.2021, ВМ №00002677 від 10.12.2021, ВМ №00002529 від 09.12.2021, ВМ №00002566 від 09.12.2021, ВМ №00002568 від 09.12.2021, ВМ №00002589 від 09.12.2021, ВМ №00003508 від 15.12.2021, ВМ №00001904 від 08.12.2021, ВМ №00003557 від 15.12.2021, ВМ №00003556 від 15.12.2021, ВМ №00003554 від 15.12.2021, ВМ №00003543 від 15.12.2021, ВМ №00003544 від 15.12.2021, ВМ №00003559 від 15.12.2021, ВМ №00003566 від 15.12.2021, ВМ №00003561 від 15.12.2021, ВМ №00003519 від 15.12.2021, ВМ №00003492 від 15.12.2021, ВМ №00003558 від 15.12.2021, ВМ №00002665 від 10.12.2021, ВМ №00002690 від 10.12.2021, ВМ №00002603 від 10.12.2021, ВМ №00002591 від 10.12.2021, ВМ №00001874 від 08.12.2021, ВМ №00001909 від 08.12.2021, ВМ №00001955 від 08.12.2021, ВМ №00001930 від 08.12.2021, ВМ №00002163 від 08.12.2021, ВМ №00002165 від 08.12.2021, ВМ №00002167 від 08.12.2021, ВМ №00002173 від 08.12.2021, ВМ №00001872 від 08.12.2021, ВМ №00001871 від 08.12.2021, ВМ №00002179 від 08.12.2021, ВМ №00002176 від 08.12.2021, ВМ№00002180 від 08.12.2021, ВМ №00002202 від 08.12.2021, ВМ №00002203 від 08.12.2021, ВМ №00002181 від 08.12.2021, ВМ №00002199 від 08.12.2021, ВМ №00002185 від 08.12.2021, ВМ №00001901 від 08.12.2021, ВМ №00001908 від 08.12.2021, ВМ №00001903 від 08.12.2021, ВМ №00001921 від 08.12.2021, ВМ №00001900 від 08.12.2021, ВМ №00001898 від 08.12.2021, ВМ №00001886 від 08.12.2021, ВМ №00001902 від 08.12.2021, ВМ №00001883 від 08.12.2021, ВМ №00001884 від 08.12.2021, ВМ №00001876 від 08.12.2021, ВМ №00001887 від 08.12.2021, ВМ №00002158 від 08.12.2021, ВМ №00002162 від 08.12.2021, ВМ №00001897 від 08.12.2021, ВМ №00001968 від 08.12.2021, ВМ №00002175 від 08.12.2021, ВМ №00001906 від 08.12.2021, ВМ №00001896 від 08.12.2021, ВМ №00002195 від 08.12.2021.

Заяву обґрунтовано передчасністю відкриття Ширяївським відділом ДВС у Березівському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) виконавчих проваджень щодо примусового виконання 84 із 103 вказаних постанов. При цьому, заявник вказує, що невжиття заходів забезпечення позову може суттєво ускладнити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, оскільки примусове виконання постанови, правомірність якої оскаржена у встановленому порядку, може призвести до безпідставного стягнення коштів з позивача.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.07.2022 року у задоволенні заяви представника позивача товариства з обмеженою відповідальністю «БЕЛОГВІ» - адвоката Григоржевського Максима Сергійовича про забезпечення позову по адміністративній справі за позовом ТОВ «БЕЛОГВІ» до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправними та скасування постанов про адміністративне правопорушення, відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ТОВ "БЕЛОГВІ" подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та їх суперечність нормам процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та прийняти нове рішення, яким вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення стягнень на підставі вказаних постанов.

В своїй скарзі апелянт, посилаючись на положення ст. 300-2 КУпАП та позицію Верховного Суду, викладену у справі 826/15117/17 зазначає, що висновки суду першої інстанції є хибними, оскільки сам факт відкриття виконавчого провадження за постановами, правомірність яких оскаржена у судовому порядку, є результатом неправомірних дій суб`єкта владних повноважень, що в даному випадку, на думку апелянта, є очевидним. Виходячи зі специфіки вказаного виду забезпечення позову, підставою для його застосування є оскарження боржником виконавчого документа, оскільки саме по собі оскарження виконавчого документа свідчить про існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову, а тому законом передбачена можливість зупинення стягнення за таким виконавчим документом як вид забезпечення позову.

Відповідно до ст. ст. 10, 12-2, 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», враховуючи рішення Ради суддів України від 24.02.2022 року № 09, наказом голови П`ятого апеляційного адміністративного суду № 9-до/с від 28.02.2022 року, з метою недопущення випадків загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів та працівників суду у П`ятому апеляційному адміністративному суді в умовах воєнного стану встановлено особливий режим роботи.

З апеляційної скарги вбачається, що апелянт просить розгляд справи проводити за його участю, а тому розгляд справи призначено в режимі відеоконференції.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що із поданої заяви про вжиття заходів забезпечення позову не вбачається мотивів застосування заходів забезпечення позову, які б вказували на очевидність небезпеки порушення прав або інтересів позивача до ухвалення рішення по справі і судом такі обставини не встановлено.

Суд першої інстанції звернув увагу на те, що наявність відкритих виконавчих проваджень саме по собі не свідчить про обставини, що унеможливлять або істотно ускладнять виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, та/або очевидної протиправності дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Надаючи правову оцінку ухвалі суду першої інстанції з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст.150 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Положеннями ч.1 ст. 151 КАС України визначені види забезпечення позову, а саме: 1) зупинення дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) заборона відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановлення обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) заборона іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупинення стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Згідно із ч. 2 ст. 151 Кодексу адміністративного судочинства України суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» та Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06 березня 2008 року № 2 «Про практику застосування адміністративним судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ», при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно Рекомендацій № R (89) 8 «Про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах», прийнятих Комітетом Міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року, приймаючи рішення щодо необхідності надання особі тимчасового захисту, суд бере до уваги всі фактори та інтереси, які мають відношення до цієї справи. Рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд (prima facie) наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта.

Крім того, відповідно до Рекомендацій (2004)20 «Про судовий перегляд адміністративних актів», прийнятих Комітетом Міністрів Ради Європи 15 грудня 2004 року, суд повинен мати право надавати тимчасові заходи захисту до завершення провадження. Цей принцип спрямований на забезпечення того, що виконання оскаржуваного заходу може бути призупинено у випадках, коли його виконання поставило б відповідну особу в незворотну ситуацію (рішення у справі Джабарі проти Туреччини (Jabari v. Turkey), 2000 рік, заява №40035/98 та рішення у справі Чонка проти Бельгії (Conka v. Belgium), 2002 рік, заява №51564/99). Суд повинен мати повноваження надавати тимчасові заходи захисту до завершення судового розгляду. Такі заходи можуть включати повне або часткове призупинення виконання оскаржуваного адміністративного акта, таким чином дозволяючи суду відновити фактичну та де-юре ситуацію, яка б панувала за відсутності адміністративного акта, або покладати відповідні зобов`язання на адміністративні органи. Цей принцип узгоджується з Рекомендацією № R(89)8 Комітету міністрів держав-членів Ради Європи «Про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах», яка передбачає, що заявник може просити суд або інший компетентний орган вжити заходів щодо тимчасовий захист від адміністративного акта.

Також згідно з позицією Європейського суду з прав людини заходи забезпечення (тимчасові заборони), які вживає суд у процесі вирішення спору, повинні відповідати закону, враховувати суспільні (загальні) інтереси та пропорційність між використаними засобами та метою, яку прагне суд досягнути (див., наприклад, Dћiniж against Croatia (Джиніч проти Хорватії) , № 38359/13, п.п. 61-62 та Karahasanoglu v. Turkey (КАРАГАСАНОГЛУ проти Туреччини) (заяви № 21392/08 та 2 інші заяви, п.п. 144-153)).

Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний гарантувати, у суворій відповідності до закону та за наявності безумовних фактичних підстав, (1) виконання майбутнього рішення суду або/та (2) ефективний захист позивача, який неможливий без негайного втручання суду.

Заходи забезпечення позову мають бути вжиті лише в межах позовних вимог, бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Вказані висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 25 квітня 2019 року у справі №826/10936/18, від 11 січня 2022 року у справі №640/18852/21 та від 28 липня 2022 року у справі №640/31850/20.

Колегія суддів вказує, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

При цьому, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 травня 2021 року у справі №640/29749/20, від 11 січня 2022 року у справі №640/18852/21 та від 28 липня 2022 року у справі №640/31850/20, 16 серпня 2022 року у справі №640/35685/21.

В своїй скарзі апелянт, посилаючись на позицію Верховного Суду, викладену у справі 826/15117/17, вказує, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до безпідставного стягнення коштів з позивача.

Водночас, колегія суддів зазначає, що рішення чи дії суб`єктів владних повноважені справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте відповідно до статті 150 КАС України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.

Таку правову позицію висвітлено у постанові Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №813/944/18.

Крім того, у постанові від 27 березня 2019 року у справі 826/15117/17, на яку посилається в своїй скарзі апелянт, Верховний Суд дійсно зазначив, що оскільки відповідно до приписів ст.ст. 289, 291 КУпАП постанова у справі про адміністративне правопорушення була предметом судового оскарження та, відповідно, законної сили не набрала, підстави для її примусового виконання відсутні.

Водночас, у вказаній постанові, крім вищевикладеного, Верховний Суд зауважив, що органи ДВС і приватні виконавці в силу Закону № 1404-VIII не наділені повноваженнями перевірки факту оскарження відповідної постанови (виконавчого документу) в судовому порядку.

Відтак, констатувавши відповідність виконавчого документа вимогам статті 4 Закону № 1404-VIII, у тому числі в частині настання строку набрання ним законної сили, державний виконавець не мав правових підстав для повернення постанови по справі про адміністративне правопорушення без прийняття до виконання та в силу вимог закону був зобов`язаний винести постанову про відкриття виконавчого провадження.

За таких обставин Верховний Суд вказав, що відсутні підстави для висновку про протиправність постанови Відділу ДВС про відкриття виконавчого провадження.

Більш того, колегія суддів зауважує, що у справі 826/15117/17 розгляд питання про визнання протиправною та скасування постанови Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, провадження по якій відкрито, здійснювався саме в межах позовного провадження, а не в порядку застосування попереднього судового захисту у вигляді забезпечення позову.

Отже, факт відкриття виконавчого провадження щодо звернення до виконання постанови по справі про адміністративне правопорушення дійсно може свідчити про невідповідність дій виконавчого органу приписам чинного законодавства, зокрема, положенням КУпАП. Однак, вказана обставина, самостійно, не вказує ані на наявність ознак, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності виконавчого органу, ані на неможливість здійснення ефективного захисту прав та/або законних інтересів позивача без негайного втручання суду, тобто без застосування інституту забезпечення позову.

При цьому, в даному випадку наявність ознак неправомірності вказаних постанов про відкриття виконавчого провадження може бути виявлена судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості і достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності. Вказане можливо виключно в межах позовного провадження.

Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами по справі, вказуючи у заяві на необхідність забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі 103-х постанов, винесених Державною службою України з питань безпеки на транспорті, позивачем на підтвердження таких обставин надано суду лише 82 копії постанов про відкриття виконавчого провадження, з яких установлено, що боржником за даними виконавчими провадженнями є фізична особа ОСОБА_1 , тоді як ТОВ «БЕЛОГВІ» взагалі не є стороною виконавчого провадження.

Отже, заявником не наведено конкретних обґрунтувань порушення діями Ширяївського відділу ДВС у Березівському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) прав саме позивача, котрим є ТОВ «БЕЛОГВІ», із обов`язковим підтвердженням цього відповідними доказами, що є самостійною підставою для відмови у забезпеченні позову.

До того ж, як вірно зазначено судом першої інстанції, наслідки від незабезпечення вказаного позову жодним чином не вплинуть на можливість ефективного захисту або поновлення позивачем порушених чи оспорюваних прав або інтересів, оскільки, навіть після звернення оскаржуваних постанов до примусового виконання і відкриття виконавчих проваджень, заявник не позбавлений можливості порушувати питання про відстрочення або розстрочення її виконання в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а в разі задоволення позову звертатись за поверненням сплачених ним (стягнутих) коштів з Державного бюджету України згідно законодавства.

З огляду на зазначене, заявником не наведено будь-яких прийнятних та переконливих обґрунтувань того, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам; захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття заходів забезпечення позову після набрання законної сили рішенням в адміністративній справі, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; заявником також не наведено ознак очевидної протиправності оскаржуваних рішень, що виключає можливість застосування заходів забезпечення позову в межах спірних правовідносин.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості заяви та відсутності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, внаслідок чого заява задоволенню не підлягає.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 150- 154, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕЛОГВІ" залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 27.07.2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 06 вересня 2022 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова