Справа № 640/23037/20
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2022-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Кузьменка В.В.,

Лічевецького І.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Верховної Ради України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Верховної Ради України, Державної судової адміністрації України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Вищого адміністративного суду України, про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної казначейської служби України, Верховної Ради України, Державної судової адміністрації України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Вищого адміністративного суду України, в якому просила: стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування майнової шкоди, завданої органом державної влади - Верховною Радою України, в розмірі 99 739,39 грн. шляхом зобов`язання Державної казначейської служби України списати вказані кошти зі спеціально визначеного для цього рахунку Державного бюджету України та зобов`язання Державної судової адміністрації України здійснити виплату цих коштів ОСОБА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що вона є суддею Вищого адміністративного суду України та отримує суддівську винагороду, відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Однак, з квітня 2020 року по серпень 2020 року вона отримувала суддівську винагороду у розмірі меншому, ніж установлено цим Законом, з огляду на обмеження, запроваджені статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», що заподіяно їй майнову шкоду у вигляді неотриманої нею суддівської винагороди у розмірі 99 739,39 грн., що підлягає відшкодуванню державою.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2022 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року у розмірі 99 739,39 грн. (дев`яносто дев`ять тисяч сімсот тридцять дев`ять гривень 39 коп.), заподіяної прийняттям неконституційного правового акта.

В апеляційній скарзі Верховна Рада України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що фактично предметом даного спору є стягнення недоотриманої суми коштів суддівської винагороди за період з квітня по серпень 2020 року, коли позивач перебувала на посаді судді Вищого адміністративного суду України.

На думку апелянта, даний спір стосується проходження позивачем публічної служби, до чого включається і виплата заробітної плати, та щомісячного грошового утримання.

Відтак, суд першої інстанції помилково вважав дану справу спором про відшкодування шкоди, завданої актом, який визнаний неконституційним, та здійснив дослідження фактичних обставин у справі у поєднанні із законодавством, що регулює питання відшкодування такої шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено про те, що нею було визначено матеріально-правову вимогу про відшкодування шкоди, завданої неконституційним актом на підставі прямої дії статті 152 Конституції України.

Як вказує позивач, Верховний Суд не робив жодних висновків про те, що спір про відшкодування шкоди і спір про проходження публічної служби є взаємовиключними поняттями, тому неотримання особою доходу у вигляді суддівської винагороди є збитками, які мають бути відшкодовані такій особі, а право має бути захищено судом.

У відзиві на апеляційну скаргу Державною судовою адміністрацією України вказано, що вона є неналежним відповідачем по справі, до того ж, Вищий адміністративний суд України не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків Державного бюджету.

Крім того, позивач просить розглядати справу за участю сторін у відкритому судовому засіданні.

Так, у відповідності до пункту 20 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Пунктом 6 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Враховуючи, що позивачем пред`явлено вимоги, які у відповідності до частини шостої статті 12 КАС України належать до справ незначної складності, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.12.2020 дану справу призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи.

До того ж, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.09.2021 відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

При цьому, слід зазначити, що практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною на підставі Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року №475/97-ВР (далі - Конвенція) свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 8 грудня 1983 року у справі «Ахеn v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

З урахуванням предмету спору та тієї обставини, що відповідно до вимог статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України сторони не позбавлені права подати будь-які письмові пояснення та докази в підтвердження власної позиції, враховуючи, що дана справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), з огляду на положення п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебуває на посаді судді Вищого адміністративного суду України з листопада 2005 року та отримувала суддівську винагороду у відповідності до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

У той же час, 18.04.2020 набрав чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України « Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-ІХ, на підставі якого розмір суддівської винагороди обмежено розміром, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020.

Однак, вказане обмеження припинене з 29.08.2020 у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 28.08.2020 № 10- р/2020, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України, положення статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», якими були запроваджені вищевказані обмеження у виплаті суддівської винагороди.

Наведене підтверджується розрахунковими листам про суддівську винагороду ОСОБА_1 за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року, згідно з якими загальна сума невиплаченої суддівської винагороди судді ОСОБА_1 складає 99 739,39 грн.

Оскільки прийняття неконституційного правового акта та невиплата суддівської винагороди в повному обсязі за період з період з квітня 2020 року по серпень 2020 року, завдало їй майнової шкоди, остання звернулась з відповідним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спричинення позивачеві шкоди полягає у недоотриманні ним суддівської винагороди за період з квітня по серпень 2020 року у розмірі 99 739,39 грн., у зв`язку з прийняттям Верховною Радою України Закону № 553-ІХ, протиправність (неконституційність) якого встановлена рішенням Конституційного Суду України, тому позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною третьою статті 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди врегульовано статтею 22 ЦК України, за змістом якої, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Отже, поняття «збитки» включає у себе й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

На переконання позивача, спричинення їй шкоди полягає у недоотриманні суддівської винагороди за період з квітня по серпень 2020 року у розмірі 99 739,39 грн., у зв`язку з прийняттям Верховною Радою України Закону № 553-ІХ, протиправність (неконституційність) якого встановлена рішенням Конституційного Суду України.

Так, відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

За частиною другою статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2020 від 11 березня 2020 року діє в редакції Закону №1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року

Разом з тим, 18 квітня 2020 року набрав чинності Закон № 553-IX, згідно з пунктом 10 розділу І якого Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено, зокрема, статтею 29 такого змісту (тут - в редакції, яка діяла до ухвалення Рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року): «установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки (частина перша).

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина друга).

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті; частина третя).

З огляду на вказані норми, у спірний період (з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року) позивачу була виплачена суддівська винагорода у розмірі, з урахуванням обмежень, встановлених Законом № 553-IX.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року №553-ІХ.

Відповідно, недоотриманні суми суддівської винагороди позивачка визначає як завдану шкоду у вигляді недоотриманих доходів, спричинену прийняттям неконституційного закону.

У той же час, колегія суддів зауважує, що 05 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду розглянула справу № 686/23445/17, спір у якій виник за подібних фактичних обставин, що й розглядуваний спір, а саме: внаслідок визнання прийнятого Верховною Радою України неконституційного акта (закону) позивачу було завдано майнової шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати, та зробила висновок, що такий спір повинен розглядатись за правилами адміністративного судочинства.

Роблячи такий висновок, Велика Палата Верховного Суду, з-поміж іншого, зазначила про те, що позивач (обіймав посаду судді на час дії спірних правовідносин) у позовній заяві просив відшкодувати йому збитки, завдані прийняттям неконституційного акта, у вигляді недоплаченої заробітної плати за певний період у 2008 році та компенсації втрати її частини внаслідок несвоєчасної виплати, недоплаченого щомісячного грошового утримання за певний період у 2008 році та компенсації втрати його частини у зв`язку з несвоєчасною виплатою.

Отже, предметом спору є стягнення збитків у вигляді неотриманої частини заробітної плати та щомісячного грошового утримання, які мали бути нараховані позивачу у 2008 році (січень - травень), коли він працював суддею, тобто перебував на публічній службі, а також стягнення компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується проходження позивачем публічної служби, до чого включається і виплата заробітної плати та щомісячного грошового утримання.

Такий висновок Великої Палати Верховного Суду, перш за все, зумовлений тим, що незважаючи на заявлені позивачем позовні вимоги, спір у справі виник щодо неотримання суддею частини заробітної плати та щомісячного грошового утримання, які мали бути йому нараховані, що є спором про проходження публічної служби відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України.

Враховуючи наведену правову позицію Великої Палати Верховного Суду колегія суддів приходить до висновку про те, що незважаючи на намагання позивача перевести цей спір в площину деліктних правовідносин і відповідного нормативного регулювання, розглядуваний спір є спором щодо проходження публічної служби, який виник у зв`язку з виплатою позивачу суддівської винагороди.

При цьому, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не змінює суті спірних правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі, і підстави їх виникнення, а отже не робить цей спір спором про відшкодування шкоди.

Визначившись та окресливши суть та характер спірних правовідносин, колегія суддів зазначає, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані саме через призму понесення позивачем збитків у зв`язку з визнанням неконституційним положення частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року №553-ІХ, та як наслідок позивач просила стягнути кошти на відшкодування майнової шкоди відповідно до частини третьої статті 152 Конституції України.

Саме таке розуміння спірних правовідносин та обґрунтування позовних вимог підтверджено позивачем у своїй позовній заяві.

Водночас, позивач не ставила під сумнів відповідність отриманої нею суддівської винагороди за період з квітня по серпень 2020 року положенням законодавства, що було чинним на той час та регулювало розмір її виплати.

Тобто, не оспорювала розмір отриманої суддівської винагороди у контексті невідповідності такого встановленому законодавством, що було чинним у зазначений період.

Такий правовий підхід застосований Верховним Судом у постанові від 28 квітня 2022 року у справі № 240/10144/20.

У даному випадку, підставою для стягнення коштів на користь позивача є не майнова шкода, що завдана неконституційним законом (адже останній не повинен був бути застосованим у спірних правовідносинах), а протиправне не застосування норм Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що свідчить про обрання неналежного способу захисту порушеного права.

Таким чином, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом стягнення коштів на відшкодування майнової шкоди та обґрунтовування позовних вимог у спосіб, притаманний спорам про відшкодування шкоди з наведенням відповідного нормативного регулювання, не змінює суті спірних правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі, і підстави їх виникнення, а отже не робить цей спір спором про відшкодування шкоди, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

У силу вимог частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні вимог.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Верховної Ради України - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2022 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Верховної Ради України, Державної судової адміністрації України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Вищого адміністративного суду України, про відшкодування шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді В.В. Кузьменко

І.О. Лічевецький