Справа № 640/24672/21
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2022-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2022 року м. Київ № 640/24672/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадженні, без виклику сторін, адміністративну справу

за позовом Громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

третя особа Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у

м. Києві та Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

Громадянин Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач, ДМС України), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі по тексту - третя особа) з наступними позовними вимогами:

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України від 16 червня 2021 року №204-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Громадянину Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 ;

- зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка має об`єктивні причини побоюватися за своє життя та здоров`я через політичні та релігійні причини у країні походження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 вересня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач подав до суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначив про правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого у межах та на підставі наявних повноважень, з урахуванням того, що позивачем не доведено, що перебування в країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі.

В матеріалах адміністративної справи наявне клопотання позивача про розгляд справи за загальними правилами позовного провадження.

Частиною третьою статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до частини четвертої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України, виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Пунктом 2 частини шостої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд не вбачає підстав розгляду справи за загальними правилами позовного провадження, оскільки характер спірних правовідносин у даній справі незначної складності та не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного, всебічного та об`єктивного встановлення всіх обставин справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

Судом встановлено, що актом про виявлення розлученої із сім`єю дитини, яка не є громадянином України від 12 вересня 2018 року зафіксовано, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , 17 років (зі слав дитини), без документів, звернувся до БФ «Право на захист».

Позивач звернувся до Управління ДМС у Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 09 жовтня 2018 року; причиною звернення зазначено страх за своє життя, оскільки він належить до етнічної меншості клану уадан, а також через вербування представниками терористичного угрупування Аль-Шабаб; наказом Управління ДМС у Київській області від 09 жовтня 2018 року прийнято в оформлення документи громадянина Сомалі ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; наказом Управління ДМС у Київській області від 07 грудня 2018 року №500 продовжено строк розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

07 травня 2021 року ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області за результатами розгляду справи позивача №2018KV0260 прийнято висновок про відмову у визнанні особою біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із зазначеним висновком відповідно до абзацу 5 частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у зв`язку з відсутністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також через не встановлення фактів загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, міграційним органом рекомендовано ДМС України прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

16 червня 2021 року ДМС України на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказами наявності умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області, встановлено, що стосовно заявниці умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону відсутні, у зв`язку з чим прийняло рішення №204-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивачу.

Повідомленням про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26 серпня 2021 року №139 ОСОБА_1 відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» і відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону відсутні. Підстава: рішення ДМС України від 16 червня 2021 року №204-21.

Окружний адміністративний суд міста Києва, вирішуючи спір по суті позовних вимог, виходить з наступних міркувань.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI (в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у пункті 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 4 та 6 статті 6 зазначеного Закону №3671- VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина шоста статті 9 Закону №3671-VI).

Відповідно до частини восьмої статті 9 Закону №3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина одинадцята статті 9 Закону №3671-VI).

Згідно з частиною дванадцятою названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини п`ятої статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення ДМС України від 16 червня 2021 року №204-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні у зв`язку з чим прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивача.

Зазначене рішення прийняте на підставі висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07 травня 2021 року №2018KV0260 у зв`язку з відсутністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також через не встановлення фактів загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари чи виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такою, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

При цьому, причиною свого звернення за захистом в Україні заявник зазначив страх за своє життя, оскільки він належить до етнічної меншості клану уадан, а також через вербування представниками терористичного угрупування Аль-Шабаб.

Так, під час звернення із заявою від 09 жовтня 2018 року позивач стверджував, що є неповнолітнім громадянином Федеративної Республіки Сомалі (на підтвердження своїх слів жодних документів не надав); за національністю - сомалієць, клан - уадан, за віросповіданням - іслам (суніт); має початкову освіту (закінчив сім класів), рідна мова сомалійська, неодружений, дітей не має; у Сомалі, за словами позивача, проживав разом з батьком, матір`ю, сестрою та двома братами, навчався у приватній школі міста Могадішо (відповідних документів не надав. За словами заявника, виїхати з країни громадянської належності на початку січня 2018 року йому допоміг батько, який домовився з перевізником; спочатку заявник виїхав до Ефіопії, де перебував 2 місяці, чекаючи поки оформлять необхідні документи, потім 01 травня 2018 року з Ефіопії вилетів літаком до Російської Федерації, м. Москва, де перебував 4 місяці; 06 вересня 2019 року перетнув кордон України автомобілем, нелегально, зазначивши, що перевізник забрав у нього всі документи; 12 вересня 2018 року позивача було виявлено як розлучену із сім`єю дитину, яка не є громадянином України (акт виявлення від 12 вересня 2018 року) та тимчасово влаштовано до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей №1 міста Києва. Після повноліття вибув з вищезазначеного центру.

Щодо приналежності позивача до клану уадан (клан меншості) в Сомалі, у заяві від 09 жовтня 2018 року позивач зазначив, що покинув країну громадянської належності через страх за своє життя, оскільки в Сомалі існує міжклановий конфлікт, а заявник належить до клану меншості - уадан.

Під час співбесіди 09 жовтня 2018 року позивач повідомив, що переслідувань за належністю до клану не зазнавав. Крім того, у ході проведення додаткової співбесіди 22 жовтня 2019 року повідомив що про свій клан багато не знає, тільки, що там живуть незаможні люди, мають трохи землі, спеціальних традицій немає, жодних державних посад не ділять. Також, даючи відповідь на запитання «Розкажіть про міжклановий конфлікт? Коли він почався?» відповів: «Ні, конфліктів не було», тобто можна стверджувати, що заявник підсилює свою історію, використовуючи загальновідомі інформацію щодо переслідувань за приналежністю до клану меншості. Стосовно всіх елементів та деталей справи, заявник надає загальні свідчення. Так, встановлено, що шукач захисту безперешкодно здобував освіту, відвідуючи вільно приватну школу в Могадишо, безперешкодно пересувався територією країни громадянської належності та звертався до державних органів Сомалі з метою оформлення та отримання паспортного документа для виїзду за кордон, що свідчить про відсутність жодних переслідувань заявника через його приналежність до клану уадан в країні громадянської належності. Інформація щодо переслідування родини шукача захисту, які залишилися проживати в Сомалі, та які також належать до клану уадан відсутня або не повідомлена заявником. Отже, аналізуючи інформацію по країні походження позивача встановлено, що надана інформація стосовно міжкланового конфлікту не відповідає дійсності.

Щодо загрози переслідування з боку представників терористичного угрупування «Аль-Шабаб», позивач стверджує, що не бажає повертатися до Сомалі, оскільки побоюється зазнати переслідування з боку представників терористичного угрупування «Аль-Шабаб», які намагалися його вербувати.

В протоколі співбесіди 09 жовтня 2018 року позивач зазначає, що представники терористичного угрупування Аль-Шабаб приходили одного разу до його оселі та хотіли забрати його та його братів на військову службу, при цьому, одного брата вбили представника Аль-Шабаб, однак причина вбивства брата позивачу невідома та підтверджуючих документів він не надав.

Що стосується міста Могадішо, за даними джерел DIS/DRC місто «в деякій мірі» під контролем АМІСОМ і федерального уряду Сомалі, чия адміністрація зберігає відносну присутність і активність. У даному випадку термін «під контролем» означає, що даний суб`єкт здійснює військову присутність і володіє потенціалом для підтримки безпеки і захисту даної території від антиурядових збройних сторін. До складу силових структур в Могадішо входить поліція Сомалі, армія АМІСОМ, Національна армія Сомалі, Національне управління розвідки і безпеки. За словами джерел BFA/SEM, ПС працює значно краще, ніж декілька років тому, і присутній у всіх районах Могадішо, Поліція АМІСОМ регулярно проводить патрулювання і співпрацює з ПС. Про сприятливу безпекову ситуацію в Сомалі свідчить (як повідомив під час співбесіди 22 жовтня 2019 року заявник) свідчить теперішнє проживання там родини заявника та факт, що Сомалі контролюється урядовими та миротворчими військами, де представники антиурядових формувань не мають можливості активно діяти. Щодо вербування чоловіків представниками радикального угрупування, слід зазначити, що дані дії відбуваються у районах, які переважно контролюються Аль-Шабаб, оскільки в населених пунктах, де присутні миротворчі сили АМІСОМ та правоохоронні органи Сомалі, бойовики не мають можливості активно та відкрито проваджувати таку діяльність. Водночас, як повідомляє під час співбесіди 22 жовтня 2019 року заявник, він особисто представників Аль-Шабаб жодного разу не бачив, просто зазначає, що вони одягають короткі штани, халат, закривають обличчя арафатками та ходять вночі. За наявною інформацією Аль-Шабаб втратив повний контроль над великими містами в Сомалі. Оцінюючи обставини справи заявника у сукупності з інформацію по країні його походження, що висвітлює характер діяльності радикального угрупування Аль-Шабаб можна дійти висновку, що твердження заявника про його переслідування представниками цього угрупування не може вважатися правдоподібним. Як вбачається з інформації Європейського офісу з питань надання притулку тактична стратегія Аль-Шабаб полягає у відході до сільської місцевості для підриву провладних настроїв у населення. Маючи обмежені можливості у містах Аль-Шабаб, як правило, здійснює несистемні локальні терористичні акти або цілеспрямовані вбивства особливо впливових осіб. Виходячи з цього, маловірогідним є те, що представники угрупування використовували б певні ресурси для поодиноких викрадень та вбивств людей, а тим паче не «ключових суб`єктів» у містах, контрольованих урядовими військовими.

Таким чином, заявник не надав переконливої інформації, яка б підтверджувала існування у Сомалі реальної загрози його життю та свободі у зв`язку з належністю його до клану меншості уадан та у зв`язку з небезпекою вербування терористичною організацією Аль-Шабаб.

Суд також зазначає, що відповідно до міжнародних принципів та стандартів у сфері визначення статусу біженця та додаткового захисту, тривалий строк між виїздом заявника з країни громадянської належності та датою звернення за захистом може свідчити про відсутність обґрунтованих побоювань переслідування чи серйозної шкоди.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, позивач ні в заяві-анкеті, ні під час проведених співбесід не обґрунтував свої побоювання та не надала переконливих відомостей для отримання захисту на території України. Доводи позивача ґрунтуються лише на суб`єктивних твердженнях, непідкріплених будь-якими доказами, що ставить під сумніви правдивість наданої ним інформації, є необґрунтованими та недоведеними.

Пункт 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) дає визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме: якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

У розумінні пункту 62 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженця) УВКБ ООН заявника можна кваліфікувати мігрантом, тобто особою, яка з причин, що відрізняється від умов, які містяться у визначенні «біженець», добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Це може бути пов`язано бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру.

У зв`язку з цим, правовідносини, пов`язані з в`їздом іноземців на територію України для вирішення особистих питань (пошуком кращих економічних та соціальних умов життя) є сферою правового регулювання Законів України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», «Про імміграцію» з відповідним набуттям правових статусів у порядку, визначеному цими Законами.

Враховуючи зазначене, слід дійти висновку, що основною метою звернення до міграційної служби з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є легалізація перебування на території України.

Крім того, висновок про відмову позивачу у визнанні його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту містить інформацію з відкритих інтернет - джерел щодо відсутності загрози при поверненні його до країни громадянської належності.

Враховуючи проведений аналіз щодо обставин заявника, викладених в заяві, та інформації по країні його походження, слід дійти висновку, що для нього не може існувати реального ризику порушення статті 3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року.

Таким чином, позивач не може розглядатись як особа, якій у разі повернення до країни походження, може загрожувати катування або нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводження чи покарання, тобто такою, що потребує додаткового захисту.

Відповідно до пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідувань.

З аналізу матеріалів особової справи вбачається, що позивач не довів ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими.

Також, матеріали справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно позивача за національною ознакою. Позивач ніколи не був активним членом жодної політичної партії на провідній посаді, релігійної, військової або громадської організації, а відтак побоювання зазнати переслідувань при поверненні носять характер припущень. Позивач не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, яке пов`язане з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами.

Таким чином інформація, повідомлена позивачем не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, кваліфікація для надання додаткового захисту полягає у встановленні ризиків зазнати серйозної шкоди у випадку повернення заявника до країни походження.

Відповідно до положень статті 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/ЕС серйозна шкода (кваліфікаційна умова додаткового захисту) включає в себе: - смертну кару або приведення її у виконання; - тортури, нелюдське, або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження; - серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Вказане, в свою чергу, кореспондується з умовами, які містяться у пункті 13 частини першої статті 1 Закону (правова дефініція «особа, яка потребує додаткового захисту»).

У зв`язку з вищевикладеним, немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані підстави стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи, або політичних переконань.

Отже, позивачем не було надано суду документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків відносно нього, що відповідали б вимогам пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таким чином, висновок відповідача щодо відсутності підстав для навіть попередньої кваліфікації позивача як жертви переслідувань за однією з передбачених ознак саме біженця є обґрунтованим.

Позивачем не доведено, що перебування у країні походження або повернення до нього реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наявності підстав для прийняття ДМС України відповідного рішення.

В даному випадку, відповідно до зібраної судом інформації по країні походження позивача вбачається, що її повернення до Федеративної Республіки Сомалі не несе останньому особистої загрози життю чи здоров`ю.

Отже, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що в разі повернення до Федеративної Республіки Сомалі буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості позивача та інші суттєві порушення прав людини або позивач зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території Федеративної Республіки Сомалі.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання позивача біженцями та вважає, що спірне рішення ДМС прийнято на підставі та у межах повноважень, визначених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», тому позовні вимоги нормативно та документально не підтверджуються.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність спірного рішення та своїх дій з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат не здійснюється.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 - відмовити.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В. Аверкова