Справа № 420/4050/22
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2022-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4050/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (код ЄДРПОУ ВП 44069166; адреса: вул.Семінарська, 5, м. Одеса, 65044) про визнання протиправною та скасування вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

21 лютого 2022 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області, в якому позивач просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-44266-13-у від 06.07.2021 року Головного управління ДПС в Одеській області у розмірі 5456,24грн. та стягнути з відповідача на свою користь судовий збір.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.02.2021р. справа №420/4050/22 розподілена на суддю Балан Я.В.

Розпорядженням в.о. керівника апарату Одеського окружного адміністративного суду №416 від 07.06.2022 року призначено повторний автоматичний розподіл справи №420/4050/22.

Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Одеського окружного адміністративного суду від 07.06.2022 року визначено головуючого суддю Аракелян М.М. для розгляду справи.

Ухвалою суду від 09.06.2022 року позовну заяву залишено без руху з підстав необхідності надання суду уточненого позову із зазначенням правильної дати оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-44266-13 у з конкретизацією прохальної частини позовної заяви.

22.06.2022 року від позивача надійшла уточнена позовна заява, в якій ОСОБА_1 просить суд: визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-44266-13-у від 06.07.2021 року Головного управління ДПС в Одеській області у розмірі 5456,24грн. та стягнути з відповідача на свою користь судовий збір.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 27.06.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в порядку ст.262 КАС України.

В обґрунтування вимог позову позивач вказує, що 07.02.2022 року вона дізналась про прийняття відповідачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 07.06.2021 року №44266-13-у у розмірі 5456,24грн. Нарахування боргу, як було встановлено пізніше, здійснювалось з підстави перебування на обліку податкового органу як адвоката та нарахування суми єдиного внеску щомісячно у розмірі мінімальних внесків. Позивачка із вказаним не погоджується та вважає, що контролюючим органом при нарахуванні їй суми боргу було допущено невірне трактування норм чинного законодавства в частині сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки за результатом здійснення підприємницької діяльності у період, за який нараховано податковий борг, позивачка не отримувала доходу як адвокат, а єдиний соціальний внесок сплачував за неї його роботодавець, позивач з 19.01.2021 року працює на посаді начальника служби у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради; за 2019-2020р.р. ОСОБА_1 сплачений єдиний соціальний внесок у повному обсязі.

У відзиві на позовну заяву від 15.07.2022 року представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову та зазначає, що 30.04.2020 року самозайнята особа ОСОБА_1 подала ГУ ДПС в Одеській області звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2019 рік з нарахуванням єдиного внеску у загальній сумі 8262,54грн; 30.04.2021 року - Звіт за 2020 рік з нарахуванням Єдиного соціального внеску у сумі 12712,48грн.; звітність за 2021 рік позивачем відповідачу не надавалась. Заборгованість зі сплати Єдиного соціального внеску виникла у позивача за 2019-2020 роки (несвоєчасної сплати та донарахувань податковим органом у зв`язку із цим ОСОБА_1 грошових зобов`язань), отже підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Розглянувши у письмовому провадженні матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 21.03.2018 року отримала свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю.

З 08.04.2019 року позивач перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС в Одеській області як самозайнята особа, знаходиться на загальній системі оподаткування.

30.04.2020 року ОСОБА_1 подала ГУ ДПС в Одеській області звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2019 рік з нарахуванням єдиного внеску у загальній сумі 8262,54грн. Єдиний соціальний внесок визначений у мінімальному розмірі 918,06грн. щомісячно. (а.с.67-68).

30.04.2021 року ОСОБА_1 подала ГУ ДПС в Одеській області звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2020 рік з нарахуванням єдиного внеску у загальній сумі 12712,48грн. Єдиний соціальний внесок визначений у мінімальному розмірі 1039,06грн. щомісячно.

07.06.2021 року Головним управлінням ДПС в Одеській області було складено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-44266-13-у зі сплати єдиного внеску ОСОБА_1 у сумі 5456,24грн .(а.с.58). Відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи податкових органів, Головне управління ДПС в Одеській області вимагало сплатити заборгованість у вищезазначеній сумі на спеціальний рахунок.

Не погоджуючись із вказаною вимогою через працевлаштування з 01.01.2021 року та відсутністю заборгованості за 2019-2020 роки, позивачка звернулася до Одеського окружного адміністративного суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускає бездіяльність.

Таким чином, суд з`ясовує, чи використане повноваження, надане суб`єкту владних повноважень, з належною метою; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, тобто без проявлення неупередженості до особи, стосовно якої вчиняється дія; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно та адекватно; досягнення розумного балансу між публічними інтересами та інтересами конкретної особи.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України (надалі також - ПК України) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (надалі також - Закон № 2464-VI) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Так, відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пунктом 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дано визначення поняттю працівник. Згідно з цією нормою це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону;

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для правового висновку про те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, які здійснюють підприємницьку діяльність та отримують від цієї діяльності дохід. У разі відсутності доходу ЄСВ підлягає сплаті у розмірі мінімального внеску. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Відтак, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З урахуванням встановлених обставин та зазначених нормативно-правових положень можна дійти висновку, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема, підприємницьку, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Подібна правова позиція наведена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19).

Відповідно до ч.8 ст.9 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Позивачем до ГУ ДПС в Одеській області подано відповідні звіти, в яких ОСОБА_1 визначено розмір мінімального єдиного соціального внеску у 2019 році 918,06грн. щомісячно, у 2020 році 1039,06грн. щомісячно.

Позивач у позові наполягає на тому, що у неї відсутня заборгованість, на підтвердження чого надає відповідні квитанції про сплату ЄСВ за 2019-2020 роки на загальну суму 17570грн. (а.с.9-12,18-20).

Як встановлено з матеріалів справи, а саме інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 (а.с.61-66), у 2019-2020 роках позивачем ЄСВ сплачувався із порушенням термінів, визначених нормами ч.8 ст.9 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», у зв`язку із чим ГУ ДПС в Одеській області здійснило донарахування зобов`язань зі сплати Єдиного соціального внеску, що детально обґрунтовано відповідачем у відзиві та не спростовано позивачкою.

Таким чином, твердження позивача про те, що у неї відсутня заборгованість зі сплати ЄСВ за 2019-2020 роки спростовані матеріалами справи та є недоведеними.

ОСОБА_1 у позовній заяві зазначає, що вона з 19.01.2021 року працює на посаді начальника служби у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради та ЄСВ за неї сплачує роботодавець.

Суд зазначає, що факт працевлаштування позивача з 19.01.2021 року на вищезазначену посаду не впливає на правомірність оскаржуваної вимоги, оскільки заборгованість зі сплати ЄСВ виникла у позивача за попередній період, коли вона не була працевлаштована.

З урахуванням вищевикладеного суд не вбачає підстав для скасування спірної податкової вимоги.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У п. 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23.07.2002 року у справі Компанія Вестберга таксі Актіеболаг та Вуліч проти Швеції визначено, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасовувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами для призначення податкових штрафів (санкцій), має саме податкове управління.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, а аргументи позивача відхиляє з вищенаведених мотивів.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 260-262, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (код ЄДРПОУ ВП 44069166; адреса: вул.Семінарська, 5, м. Одеса, 65044) про визнання протиправною та скасування вимоги відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст. 293,295 КАС України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян

.