Справа № 420/3724/22
Суддя: Зуєва Л.Є.
Дата ухвалення: 2022-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/3724/22
Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О.А.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Зуєвої Л.Є.,

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2022 року у справі № 420/3724/22 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними дій та стягнення боргу грошового забезпечення, компенсації втрати доходу та середнього заробітку,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та, з урахуванням уточненого позову, просив визнати протиправною відмову МВС України у листах від 23.06.2010 року №15/2-Я-629, від 11.11.2009 року №14/1-Я-364 та від 05.04.2011 року №№14/1-Я-67 в здійснені остаточного розрахунку та сплати грошового забезпечення на день звільнення 06.12.2007 року з ОВС МВС України ОСОБА_1 та про визнання протиправною дією відмову МВС України у листі №37399/22-2021 від 12.08.2021 року у сплаті компенсації втрати доходу у зв`язку з невиплатою грошового забезпечення за період з 01.06.2007 по 05.12.2007 року на день звільнення з ОВС і такою, що порушила право ОСОБА_1 на отримання заробітної платні та володіння майном (грошовими коштами), яке гарантоване вимогами ст. 1 Першого протоколу міжнародної Конвенції захисту прав людини та основоположних свобод;

- стягнути з МВС України на користь ОСОБА_1 суму боргу грошового забезпечення за період з 01.06.2007 по 05.12.2007 року на день звільнення з ОВС МВС України у розмірі 17074,37 грн;

- стягнути з МВС України на користь ОСОБА_1 розмір грошової компенсації втрати доходу, у зв`язку з невиплатою ОСОБА_1 грошового забезпечення на день звільнення з ОВС МВС України 06.12.2007 року, станом на 01 січня 2012 року, у сумі 11545,45 грн;

- стягнути з МВС України на користь ОСОБА_1 розмір грошової компенсації втрати доходу, у зв`язку з невиплатою ОСОБА_1 грошового забезпечення на день звільнення з ОВС МВС України 06.12.2007 року, за період з 01 січня 2012 року по день фактичної сплати боргу грошового забезпечення на день звільнення з ОВС МВС України. Розмір грошової компенсації, за вказаний період, зобов`язати розрахувати МВС України;

- стягнути з МВС України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені з ОВС МВС України за період з 01.06.2007 року по дату фактичної сплати боргу, суму якого, зобов`язати розрахувати МВС України.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 26.07.2022 року провадження у справі закрито та роз`яснено позивачу, що з даними вимогами він може звернутись в порядку, встановленому ст. 383 КАС України в межах справи № 22-а-6964/08.

Не погоджуючись з такою ухвалою, ОСОБА_1 надав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та передати справу до суду першої інстанції для подальшого розгляду.

Доводами апеляційної скарги зазначено, що судом не повністю з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а висновки суду, що викладені в оскаржуваній ухвалі є помилковими. Також апелянт звертає увагу на недотримання судом процесуальних строків розгляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу зазначається про обгрунтованість ухвали суду першої інстацнії. Тому відповідач просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Право особи на доступ до правосуддя гарантоване ст. 55 Основного Закону, положення якого є нормами прямої дії. Відповідно до наведеної статті Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав та свобод і можливість оскаржити до суду рішення, дії та бездіяльність органів державної влади, місцевого самоврядування, громадських об`єднань і посадових осіб.

У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Згідно з ч. 1 і 2 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист; захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також у будь-який спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, процедурні гарантії, закріплені в ст. 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань. Кожен має право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками; на це право, що є одним з аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав є неправомірним (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), серія А №18, п. 28 36).

Згідно з п. 9 ч. 3 ст. 2 КАС України, до основних засад (принципів) адміністративного судочинства віднесено, зокрема, неприпустимість зловживання процесуальними правами. У свою чергу, ст. 45 Кодексу встановлює, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. З урахуванням конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню адміністративного судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

Згідно з ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб з суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 160 КАС України, у позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них. Крім того, згідно з ч. 2 ст. 9 цього Кодексу, суд розглядає адміністративні справи не інакше, як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

У рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення ч. 2 ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).

Судова колегія також враховує вже зазначену позицію Європейського суду з прав людини у справі «Голдер проти Сполученого Королівства», згідно з якою саме «небезпідставність» доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду. У п. 30 32 рішення у справі «Наталія Михайленко проти України» (заява №49069/11) Суд повторює, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), п. 36, Series A №18). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання в реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним, та скаржиться на те, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції йому не було надано жодних можливостей подати до суду скаргу (див. серед іншого (inter alia), рішення у справах «Рош проти Сполученого Королівства» (Roche v. the United Kingdom), заява №32555/96, п. 117, та «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (Salontaji-Drobnjak v. Serbia), заява №36500/05, п. 132).

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (висновок, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі №800/301/16).

Колегія суддів зазначає, що порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб`єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов`язаної особи. Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права.

Таким чином, судовому захисту підлягають порушені права, свободи та інтереси, належні безпосередньо заявникам та таке порушення має бути реальним, стосуватись (зачіпати) права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення, а відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Проаналізувавши зміст наведених норм та судової практики, вивчивши доводи позивача, викладені в адміністративному позові та в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вбачається із матеріалів справи, предметом спору у цій справі є визнання протиправною дією відмову МВС України у листах від 23.06.2010 року №15/2-Я-629, від 11.11.2009 року №14/1-Я-364 та від 05.04.2011 року №№14/1-Я-67 в здійснені остаточного розрахунку та сплати грошового забезпечення на день звільнення 06.12.2007 року з ОВС МВС України ОСОБА_1 та про визнання протиправною дією відмову МВС України у листі №37399/22-2021 від 12.08.2021 року у сплаті компенсації втрати доходу у зв`язку з невиплатою грошового забезпечення за період з 01.06.2007 по 05.12.2007 року на день звільнення з ОВС і такою, що порушила право ОСОБА_1 на отримання заробітної платні та володіння майном (грошовими коштами), яке гарантоване вимогами ст. 1 Першого протоколу міжнародної Конвенції захисту прав людини та основоположних свобод.

Також, позивач просить стягнути з відповідача суми боргу грошового забезпечення за період з 01.06.2007 р. по 05.12.2007 р., розмір грошової компенсації втрати доходу, у зв`язку з невиплатою йому грошового забезпечення на день звільнення з ОВС МВС України 06.12.2007 р., за період з 01.01.2012 р. по день фактичної сплати боргу та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені.

Розглядаючи справу та закриваючи провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України суд першої інстанції дійшов висновку, що з цими позовними вимогами позивач повинен звернутись в рамках ст.383 КАС України в межах адміністративної справи №22-а-6964/08, оскільки зі змісту постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2008 у справі №22-а-6964/08 вбачається, що ОСОБА_1 заявляв вимоги щодо нарахування та виплати йому грошового забезпечення за період з 01.06.2007 по 05.12.2007 та такі вимоги були вже розглянуті Одеським апеляційним адміністративним судом у межах справи №22-а-6964/08.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Дослідивши постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2008 р. у справі 22-а-6964/08, копія якої наявна в матеріалах справи, колегія суддів встановила, що предметом спору у справі була законність наказу №1237 о/с МВС України від 21.09.2007р.

Судом встановлено, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2008 у справі №22-а-6964/08 зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України внести зміни у наказ МВС від 21.09.07 року №1237 «По особовому складу», виклавши пункт цього наказу щодо ОСОБА_1 в наступній редакції «підполковника міліції ОСОБА_1 (Н-926485), увільнивши його від посади начальника відділу з оперативного обслуговування вищих навчальних закладів 4-го міжрегіонального управління внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки у перший робочий день після закінчення терміну його тимчасової непрацездатності 06.12.2007 року»; зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України розрахувати на день звільнення підполковника ОСОБА_1 вислугу років у календарному та пільговому обчисленні. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Колегія суддів робить висновок, що у справі №22-а-6964/08 судом було прийнято рішення щодо розрахунку вислуги років позивача, однак предмет та підстави позову у справі №420/3724/22, відміні від заявлених позовних вимог, оскільки у цій справі позивач звертається з позовом про визнання протиправною дією відмову відповідача в здійснені остаточного розрахунку та сплати грошового забезпечення на день звільнення та визнання протиправною дією відмову у сплаті компенсації втрати доходу у зв`язку з невиплатою грошового забезпечення та просить стягнути відповідні кошти.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для закриття провадження у справі згідно п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України.

В свою чергу колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступні обставини, а саме при дослідженні матеріалів справи, судом встановлено, що у вересні 2021 р. ОСОБА_1 звертався до суду з позовом, частина позовних вимог якого є аналогічними з позовними вимогами у цій справі.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/17257/21 від 18.10.2021 р., залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2022 р. відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про поновлення строку звернення до суду, адміністративний позов повернуто позивачу без розгляду.

У висновках суду було зазначено, що частина позовних вимог пред`явлених позивачем по справі розглядалась судами, зокрема у справах №№ 1570/3316/2012, 2-а-5830/10/1570, 2а/1570/8165/2011, з огляду на що суд під час розгляду справи №420/17257/21 дійшов висновку, що позивач усвідомлений про сутність спірних правовідносин та викладення їх до іншого відповідача або в іншій спосіб не змінює їх суті, а тому суд не знайшов підстав для поновлення строку звернення до суду за позовними вимогами позивача, які виникли у нього з 2007 року, а тому судом строк звернення до суду поновлений не був, а адміністративний позов був повернутий позивачеві.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що питання строку звернення до суду з вимогами, що є предметом позову у цій справі, було фактично вирішено судом у справі №420/17257/21, однак відкриваючи провадження у цій справі №420/3724/22 та поновлюючи строк звернення до суду, суд першої інстанції не звернув увагу зазначеним обставинам та не надав відповідну правову оцінку.

Відповідно до ч.4 ст. 123 КАС України, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Колегія суддів зауважує, що частиною другою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Поняття "особа повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи позивача викладенні в позовній заяві про те, що звернення до суду з даним позовом не обмежується будь яким строком, з огляду на положення ч.2 ст.233 КЗпП України, є безпідставними, оскільки позивач усвідомлений про сутність спірних правовідносин з 2007 року, звертався до суду в рамках інших адміністративних проваджень з цього приводу, а викладення їх до різних відповідачів або в іншій спосіб не змінює їх суті.

Отже, з огляду на те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які полягають у безпідставному закритті провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України як такої, що не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, ухвала суду у відповідності до п.4 ч.1 ст. 320 КАС України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції з урахуванням висновків, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 262, 263, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2022 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 325-328 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуюча суддя: Л.Є. Зуєва

Суддя: М.П. Коваль

Суддя: О.О. Кравець