Справа № 280/10161/21
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2022-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 року Справа № 280/10161/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши за правилами спрощеного провадження, без виклику учасників справи (у письмовому провадженні), адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 158-Б, м. Запоріжжя, 69005) про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

26.10.2021 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивачка) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач), в якій позивач просить суд:

визнати протиправною відмову відповідача в призначенні позивачці пенсії за віком, відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

зобов`язати відповідача призначити та виплачувати позивачці пенсію за віком, відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 26 червня 2021 року.

Крім того, просить судові витрати стягнути з відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 14.06.2021 та 01.07.2021 вона зверталась до відповідача з заявами про призначення пенсії за віком. Проте рішенням відповідача від 18.06.2021, а також листом від 21.07.2021 їй було відмовлено в призначенні пенсії за віком. Позивачка вважає відмову відповідача протиправною, оскільки стаж її роботи підтверджується записами в трудовій книжки. При цьому окремі недоліки в оформленні трудової книжки не можуть бути підставою для відмови у врахуванні стажу роботи позивачки, оскільки виправлень у даті прийняття позивачки на роботу немає. Просить суд задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою від 01.11.2021 позов був залишений без руху, позивачці наданий строк для усунення недоліків позову.

24.11.2021 від позивачки до суду надійшли матеріали на усунення недоліків позову та уточнений позов (позовні вимоги лишились незмінними).

Ухвалою від 29.11.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання суду відзиву на позовну заяву.

16.12.2021 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач зазначив, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До страхового стажу позивачки не зараховано період роботи з 18.07.1979 по 01.07.2013, оскільки має місце виправлення в даті наказу про прийняття на роботу. Одночасно зараховано страховий стаж з 01.01.1999, згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Крім того, 05.01.2022 від відповідача до суду надійшли матеріали пенсійної справи позивачки.

Розглянувши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд з`ясував наступне.

Позивачка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України.

За даними трудової книжки позивачки в період:

з 01.09.1978 по 13.07.1979 позивачка проходила навчання в ТУ-2 м. Запоріжжя;

з 18.07.1979 по 01.07.2013 позивачка працювала в Запорізькому СУ-435 «Промавтоматика» (01.01.1992 Трест «ПЕА» перетворено в спеціалізоване орендне підприємство «ПЕА», 09.03.1994 САП «ПЕА» перетворено в Закрите акціонерне товариство «ПЕА», 22.03.1994 Запорізьке спеціалізоване управління №435 «Промавтоматика» перетворене в Запорізьке представництво спец. управління «Промавтоматика» №435 Закритого акціонерного товариства, з 26.04.1995 Запорізьке дочірнє підприємство «Промавтоматика» №435 ЗАТ «ПЕА» є правонаступником Запорізького представництва спец. управління «Промавтоматика» №435 ЗАТ «ПЕА»);

з 01.08.2013 по 15.01.2014 позивачка працювала в Запорізькому дочірньому підприємстві «Промавтоматика» №435.

З 04.05.2012 позивачці була призначена пенсія по інвалідності (третя група інвалідності), при цьому станом на 04.05.2012 страховий стаж пенсійним органом вирахуваний у розмірі 32 роки 11 місяців 29 днів: з 01.09.1978 по 13.07.1979, з 18.07.1979 по 10.11.2008, з 01.12.2008 по 22.12.2008, з 01.01.2009 по 11.01.2009, з 01.02.2009 по 16.09.2011, з 01.10.2011 по 11.10.2011, з 01.11.2011 по 10.11.2011, з 01.12.2011 по 12.12.2011.

14.06.2021 позивачка звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком.

Рішенням відповідача від 18.06.2021 №47 у призначенні пенсії за віком позивачці було відмовлено. Рішення обґрунтоване тим, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи з 18.07.1979 по 01.07.2013, оскільки в наказі про прийняття є виправлення. Одночасно повідомлено, що страховий стаж зараховано з 01.01.1999 згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу. Страховий стаж визначений в 17 років 4 дні. Зазначено, що для зарахування періоду роботи необхідно надати уточнюючу довідку, оформлену належним чином, та повідомлено, що довідка про заробітну плату не врахована, оскільки в довідці відсутня інформація про дату та номер реєстрації.

ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачці виповнилось 60 років.

За заявою позивачки 30.06.2021 пенсійним органом був складений акт опитування свідків №2, відповідно до якого опитано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які підтвердили факт роботи позивачки в ЗДП «Промавтоматика» №435 з липня 1979 року по квітень 2013 року.

01.07.2021 позивачка повторно звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком.

Листом від 21.07.2021 №9623-9154/М-02/8-0800/21 відповідач надав відповідь на звернення позивачки, в якій зазначив, що згідно інформації відділу призначення пенсій страховий стаж позивачки складає 17 років 0 місяців 20 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позивачка, вважаючи відмову відповідача неправомірною, звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Норми матеріального права, в цій справі, суд застосовує в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

За приписами ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»:

«1. Особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

55 років - які народилися по 30 вересня 1956 року включно;

55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року;

56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року;

56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року;

57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року;

57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року;

58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року;

58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року;

59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року;

59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року;

60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

2. У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу:

по 31 грудня 2018 року - від 15 до 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 16 до 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 17 до 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 18 до 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 19 до 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 23 до 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 24 до 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - від 25 до 35 років.

3. У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 15 до 16 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 15 до 17 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 15 до 18 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 15 до 19 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 15 до 20 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 15 до 21 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 15 до 22 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 15 до 23 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 15 до 24 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - від 15 до 25 років.

4. У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою - третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку.

Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

5. Починаючи з 1 січня 2028 року, у разі наявності 40 і більше календарних років страхового стажу, пенсія за віком призначається незалежно від віку».

Отже, в силу вимог ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивачка після досягнення 60-річного віку в період з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року має право на призначення пенсії за віком у випадку наявності у неї страхового стажу не менше 28 років.

Відтак, вирішальним у даній справі є питання наявності у позивачки станом на дату досягнення нею 60-річного віку страхового стажу не менш ніж 28 років.

Відповідач вважає страховий стаж позивачки за період з 18.07.1979 по 01.07.2013 непідтвердженим, зазначаючи про наявність виправлень у трудовій книжці позивачки у наказі про прийняття позивачки на роботу.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 48 Кодексу законів про працю України, ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Судом досліджена копія долученої до позову трудової книжки позивачки.

Так, відповідно до записів в трудовій книжці в колонці 4 запису №2 про прийняття позивачки на роботу в Запорізьке СУ-435 «Промавтоматика» містяться виправлення в даті наказу №49-к про прийняття позивачки на роботу, проте в колонці 2 запису №2 наявна дата прийняття позивачки на роботу 18.07.1979. При цьому в решті записів трудової книжки позивачки судом не виявлено будь-яких виправлень.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Приписами пунктів 1, 2 Порядку №637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Частиною 1 пункту 17 Порядку №637 визначено, що за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

Згідно із п. 18 Порядку №637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

В даному випадку за заявою позивачки 30.06.2021 пенсійним органом був складений акт опитування свідків №2, відповідно до якого опитано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які підтвердили факт роботи позивачки в ЗДП «Промавтоматика» №435 з липня 1979 року по квітень 2013 року.

Отже, страховий стаж позивачки за період з липня 1979 року по квітень 2013 року підтверджений свідками, опитаними пенсійним органом, тобто належними доказами.

При цьому суд зазначає, що відповідно до матеріалів пенсійної справи позивачки під час призначення їй пенсії по інвалідності з 04.05.2012 відповідачем були враховані до страхового стажу позивачки періоди з 01.09.1978 по 13.07.1979, з 18.07.1979 по 10.11.2008, з 01.12.2008 по 22.12.2008, з 01.01.2009 по 11.01.2009, з 01.02.2009 по 16.09.2011, з 01.10.2011 по 11.10.2011, з 01.11.2011 по 10.11.2011, з 01.12.2011 по 12.12.2011, та визначений страховий стаж в розмірі 32 роки 11 місяців 29 днів, що значно перевищує 28 років страхового стажу, необхідних для призначення пенсії за віком в 2021 році.

Інструкцією Про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110, в редакції наказу Міністерства соціальної політики №720/1642/5 від 06 жовтня 2014 року (далі - Інструкція) також встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника (пункт 1.1 Інструкції).

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Згідно з пунктом 2.4 Інструкції усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Аналогічна за змістом норма містилась у п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка була затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.74 №162, яка діяла в Україні станом на дату складання запису 2 у трудовій книжці позивачки.

Таким чином, здійснення записів у трудовій книжці та їх належне оформлення законодавцем покладено на роботодавця, а не на працівника, отже, відповідальність за можливе не вчинення такого запису або його неналежне оформлення не може бути перекладена на працівника та призводити до позбавлення його права на врахування фактично відпрацьованого часу у складі трудового стажу, який враховується для призначення пенсії.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах була висловлена Верховним Судому постановах від 02 лютого 2018 року у справі №677/277/17, від 26 червня 2019 року у справі №423/3762/16-а, від 11 липня 2019 року у справі №683/737/17, згідно із якою відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.

Посилання відповідача на окремі недоліки в заповненні трудової книжки (дата наказу про прийняття позивачки на роботу у трудовій книжці містить виправлення) не можуть бути підставою для відмови у врахуванні такого страхового стажу.

Також слід зазначити, що не дивлячись на зазначені недоліки в оформленні трудової книжки позивачки, відповідачем врахований період її роботи з 01.01.1999 згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу, тобто період роботи позивачки на тому саме підприємстві (змінювалась організаційно-правова форма та найменування) з 01.01.1999 по 01.07.2013 відповідачем врахований до страхового стажу позивачки.

Згідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Суд зазначає, що підставою для призначення пенсії є досягнення відповідного віку та наявність відповідного стажу роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

За загальним правилом, формальні неточності у документах не можуть бути підставою для обмеження особи у реалізації її права на соціальний захист шляхом призначення пенсії.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі №593/283/17, від 30 вересня 2019 року у справі №638/18467/15-а, від 23 жовтня 2019 року у справі №263/3783/17, від 19 червня 2020 року у справі №359/2076/1 від 20 січня 2021 року у справі №588/647/17 та інших.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom №44277/98).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Фон Мальтцан та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany №71916/01, №71917/01 та №10260/02).

Також, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримання позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

Так, наведені відповідачем аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що підтверджують відсутність у позивачки страхового стажу за період з 18.07.1979 по 01.07.2013.

Разом з тим, станом на 18.06.2021 (дату прийняття відповідачем рішення №47) позивачка не досягла віку, визначеного ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно не набула право на призначення пенсії за віком відповідно до цієї статті.

Проте, листом від 21.07.2021 №9623-9154/М-02/8-0800/21 (тобто, після досягнення позивачкою 60-річного віку) відповідач зазначив про недостатність у позивачки страхового стажу для призначення пенсії за віком, згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Враховуючи викладене вище суд вважає позовні вимоги, в частині, визнання протиправною відмови відповідача у призначенні позивачці пенсії за віком, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в цій частині.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В зв`язку з тим, що відповідачем під час вирішення питання щодо призначення позивачці пенсії за віком не враховано до страхового стажу період її роботи з 18.07.1979 по 31.12.1998, то суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача врахувати до страхового стажу позивачки зазначений період її роботи.

Разом з тим суд зазначає, що питання призначення пенсії відноситься до виключної компетенції органів Пенсійного фонду, в зв`язку з чим позовні вимоги, в цій частині, задоволенню не підлягають.

У рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №11(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними ст. 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

За таких обставин для ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивачки, слід зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивачки від 01.07.2021 про призначення їй пенсії за віком, з урахуванням висновків суду.

Щодо інших доводів сторін, то в даному випадку суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) заява №18390/91; пункт 29).

Інші доводи сторін не впливають на суть спору, а отже не потребують детальних відповідей.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.

При зверненні до суду з даним позовом позивачкою сплачено судовий збір в розмірі 908,00 грн., який підлягає стягненню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Інші судові витрати позивачкою до стягнення не заявлялись.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 158-Б, м. Запоріжжя, 69005) про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком, відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до трудового (страхового) стажу ОСОБА_1 період її роботи на з 18.07.1979 по 31.12.1998.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.07.2021 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Присудити на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано «07» вересня 2022 року.

Суддя Р.В. Кисіль