Справа № 640/23005/19
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2022-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2022 року м. Київ № 640/23005/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю

секретаря судового засідання Колодяжного В.Є., розглянувши у порядку письмового

провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до: Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора Рябошапки Руслана Георгійовича, Генерального прокурора Венедіктової Ірини Валентинівни
провизнання протиправними та скасування окремих пунктів положення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Генеральної прокуратури України (надалі - відповідач 1 або ГПУ), який ухвалою суду від 06.02.2020 замінено на Офіс Генерального прокурора (надалі - ОГП) у зв`язку зі зміною назви, та Генерального прокурора Рябошапки Руслана Георгійовича (в подальшому - відповідач 2 або Генеральний прокурор), у якому просить суд визнати протиправним та скасувати п.п. 10, 11 Розділу IV та Додаток 2 до Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого Наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 № 221 (надалі - Порядок проходження прокурорами атестації або Порядок).

Мотивуючи позовні вимоги позивач вказує, що оскаржуваний Порядок порушує права та законні інтереси ОСОБА_1 , а в кінцевому результаті призвів до того, що наказом прокурора Київської області від 13.10.2019 № 613 позивача було звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Київської області та з органів прокуратури з 28.10.2019.

Спірний Порядок проходження прокурорами атестації є незаконним і підлягає скасуванню у судовому порядку, оскільки суперечить вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статей 8, 19, 21-24, 32, 43, 60, 62, 64 Конституції України. Оспорювані позивачем п.п. 10, 11 Розділу ІV та Додаток 2 до Порядку не відповідають вищенаведеним вимогам Основного Закону.

Так, пунктами 10, 11 Розділу ІV передбачено, що під час співбесіди та ухвалення рішення кадровою комісією може братися до уваги інформація, отримана від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно) стосовно нього, яка не підлягає додатковому офіційному підтвердженню. Тобто, на думку позивача, кадрова комісія у разі надходження анонімного звернення, без проведення службової перевірки, фактично звинувачуючи особу у вчиненому, може прийняти рішення про неуспішне проходження позивачем атестації. При цьому, кадрова комісія може як взяти, так і ні у останнього письмові пояснення. Таким чином, порушується право позивача на захист, оскільки він буде позбавлений можливості надати пояснення по суті звернення.

Крім того, у разі якщо кадрова комісія прийме до уваги відомості, викладені у анонімному зверненні, вона порушить основні принципи інформаційних відносин, що визначені ч. 1 ст. 2 Закону України "Про інформацію". Більш того, ч. 1 ст. 8 Закону України "Про звернення громадян" прямо забороняє розгляд та вирішення письмових звернень без зазначення місця проживання, не підписана автором (авторами), а також такі, з якого неможливо встановити авторство. Такі звернення визнаються анонімними і розгляду не підлягають. Таким чином, у разі надходження анонімних заяв кадрова комісія буде свідомо порушувати вказаний Закон, приймаючи їх до розгляду.

Окрім того, вимоги типової заяви у Додатку 2 до Порядку, зокрема щодо надання завчасно згоди на те, що у разі неуспішного проходження будь-якого з етапів атестації, передбаченого порядком, а також за умови настання однієї з підстав, передбачених п. 19 розділу 2 "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" № 113-ІХ від 19.09.2019 (далі також - Закон № 113-ІХ), позивача може бути звільнено, що є порушенням ст. 7 Загальної декларації з прав людини, ст. 6 Європейсько конвенції з прав людини, оскільки обмежуватиме гарантію на ефективне поновлення його трудових прав національними судами.

Позивач вважає, що вищенаведені положення Порядку та типова заява Додатку 2 до Порядку прямо суперечать вимогам вищезазначених Законів, які, в свою чергу, мають вищу юридичну силу по відношенню до оскаржуваного відомчого нормативно-правового акту.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу адміністративну справу № 640/23005/19 було передано судді Пащенку К.С.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу в підготовче судове засідання на 06 лютого 2020 року.

04 лютого 2020 року до Окружного адміністративного суду м. Києва від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній вказує, що позов є безпідставним, необґрунтованим та підлягає залишенню без задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до п. 6 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 113-ІХ з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру".

За приписами п. 7 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 113-ІХ прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Окрім того, Конституційний суд України у своєму рішенні від 08.07.2003 № 15-рп/2003 вказав, що атестація є одним із способів перевірки та оцінки кваліфікації працівника, його знань і навичок. Вона передбачена частиною шостою статті 96 Кодексу законів про працю України, положення якого поширюються і на державних службовців з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про державну службу". Згідно з цією нормою атестацію можуть проводити власник або уповноважений ним орган. Такими органами відповідно до законодавства України є, зокрема, всі органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Атестація окремих категорій державних службовців передбачена й іншими законами України, зокрема "Про державну податкову службу в Україні" (стаття 15), "Про прокуратуру" (стаття 46) тощо.

Таким чином, оскаржуваним порядком передбачено дієвий правовий механізм для належної реалізації права прокурора, який проходить атестацію, щодо завчасного отримання перед співбесідою відомостей про надходження інформації фізичних і юридичних осіб стосовно нього (включаючи анонімну) та можливості подання кадровій комісії необхідних письмових пояснень, у тому числі з метою спростування такої інформації, які разом з іншими матеріалами відповідно до п.п. 12-14 розділу ІV Порядку підлягають дослідженню під час проведення співбесіди та оцінки кандидата за визначними у Законі критеріями.

Необґрунтованими є доводи позивача про порушення ст. 62 Конституції України. Так, кадровою комісією рішення про винність або невинність прокурора не приймається, відомості фізичних, юридичних осіб лише можуть братися до уваги під час проведення співбесіди та ухвалення рішення. Відповідно до положень п.п. 15, 16 розд. IV Порядку кадрова комісія ухвалює рішення про успішне або неуспішне проходження прокурором атестації і не вирішує питання щодо винуватості чи невинуватості прокурора у вчиненні того чи іншого діяння.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 звернула увагу, що презумпція невинуватості застосовується до процедури, яка за своєю суттю є кримінальною і в межах якої суд робить висновок про вину особи саме у кримінально-правовому сенсі (рішення ЄСПЛ від 11.02.2003 у справі "Ringvold v. Norway", заява № 34964/97). Отже, зазначена гарантія не може бути поширена на інші провадження, які згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції охоплюються поняттям спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру. Також у п. 6 Резолюції ПАРЄ від 25.12.2008 № 1165 (1998) вказано, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя. Посадовці повинні усвідомлювати публічний характер своєї діяльності та миритися із певними обмеженнями чи втручанням в окремі права.

Держава може встановлювати спеціальні вимоги (обмеження) до державних посадових осіб, критерії стосовно кандидатів і виборів на державні посади. Це випливає, зокрема, зі ст. 7 Конвенції ООН проти корупції, ратифікованої Україною 18.10.2006.

З урахуванням цього, відповідач просить повністю відмовити у задоволенні позову.

До Окружного адміністративного суду м. Києва надійшли заяви про вступ в адміністративну справу № 640/23005/19 в якості третіх осіб на стороні позивача від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд не вбачає підстав для задоволення вказаних заяв.

Також до канцелярії Окружного адміністративного суду м. Києва від позивача надійшло клопотання про зміну відповідача, Генеральну прокуратуру України, правонаступником - Офісом Генерального прокурора.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 лютого 2020 року замінено Генеральну прокуратуру України на Офіс Генерального прокурора у зв`язку зі зміною назви.

17.03.2020 та 16.04.2020 у зв`язку з неявкою сторін судові засідання відкладались, розгляд справи призначено на 16.06.2020.

16.06.2020 представником позивача подано клопотання про відкладення судового засідання, 25.06.2020 судом оголошено перерву, справу призначено на 13.08.2020.

У судовому засіданні 13.08.2020 представник Офісу Генерального прокурора був присутній, позивач або його представник не з`явились. Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.08.2020 позов залишено без розгляду.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.08.2020 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року прийнято до провадження із суду апеляційної інстанції адміністративну справу та призначено її до розгляду в підготовче засідання на 17 грудня 2020 року. Призначеного дня у справі судом оголошено перерву на 11.02.2021. В цей день розгляд справи відкладено на 04.03.2021.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.03.2021 закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 01 квітня 2021 року.

У відкритому судовому засіданні у вказану дату судом розглянуто питання заміни відповідача, протокольною ухвалою відмовлено у заміні неналежного відповідача, залучено співвідповідача. Так, ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва залучено Генерального прокурора Венедіктову І.В. до участі у справі в якості співвідповідача.

Також судом заслухано пояснення представників сторін, здійснено дослідження доказів у справі, проведено судові дебати по справі.

На підставі ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України (по тексту - КАС України) судом, з урахуванням позиції представників сторін, ухвалено про здійснення розгляду справи у порядку письмового провадження.

Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до матеріалів справи позивач, ОСОБА_1 , працювала в органах прокуратури України з 03.05.1999 по 23.10.2019 (копія трудової книжки позивача міститься в матеріалах адміністративної справи).

31.10.2018 на підставі наказу № 509к позивача призначено на посаду прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Київської області.

19 вересня 2019 року Верховною Радою України прийнято Закон України № 113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури", що набрав чинності 25.09.2019 та яким передбачено створення у системі органів прокуратури Офісу Генерального прокурора.

03 жовтня 2019 року Генеральним прокурором видано наказ № 221, яким затверджено Порядок проходження прокурорами атестації. Оскаржуваний Порядок виданий на виконання розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів з реформи органів прокуратури".

Наказом прокурора Київської області від 23.10.2019 № 613к позивача було звільнено із зазначеної вище посади та з органів прокуратури з 28.10.2019.

Вважаючи, що окремі положення застосованого нормативно-правового акту - Порядку проходження прокурорами атестації при виданні наказу прокурора Київської області від 23.10.2019 № 613к про звільнення позивача є незаконним та підлягає скасуванню, позивач звернувся з відповідним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Спірні правовідносини між сторонами регулюються Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VII (далі також - Закон № 1697-VII), Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 № 113-ІХ, Порядком проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора № 221 від 03.10.2019 та іншими підзаконними нормативно-правовими актами у редакціях, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.

За ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 16 Закону України "Про прокуратуру" незалежність прокурора забезпечується: особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону України "Про прокуратуру" прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Порядок звільнення прокурора з посади визначено спеціальним законодавством, в той час, як трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Вказану правову позицію неодноразово висловлено Верховним Судом, зокрема у постановах від 31.01.2018 у справі № 803/31/16, від 30.07.2019 у справі № 804/406/16 та у постанові від 08.08.2019 у справі № 813/150/16.

При цьому, в межах даної адміністративної справи позивач оскаржує не наказ прокурора Київської області від 23.10.2019 № 613к, яким позивача звільнено з посади та з органів прокуратури, а нормативний акт суб`єкта владних повноважень - Генерального прокурора, яким затверджено п.п. 10, 11 Розділу IV та Додаток 2 до Порядку проходження прокурорами атестації (тобто наказ Генерального прокурора від 03.10.2019 № 221 в частині).

У справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (ч. 2 ст. 2 КАС України).

Досліджуючи оскаржуваний наказ на предмет його відповідності вказаним вимогам, суд виходить із таких мотивів.

Пунктом 6 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 113-ІХ передбачено, що з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру".

Пунктом 7 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 113-ІХ встановлено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації.

Відповідно до пункту 10 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 113-ІХ прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах.

Пунктом 9 Розділу І Порядку встановлено, що атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку.

Відтак, у додатку 2 до Порядку встановлено форму заяви про переведення на посаду прокурора, в тому числі, обласної прокуратури та про намір пройти атестацію і на застосування процедур та умов проведення атестації. В цій же формі вказано про надання згоди прокурора на його звільнення у разі неуспішного проходження атестації.

Тому, суд погоджується з доводами відповідача 1 про те, що така згода не обмежує права та можливості прокурора щодо оскарження рішення про звільнення, а є лише свідченням усвідомлення можливих наслідків неуспішного проходження атестації, як передбачено Законом № 113-ІХ. Жодних застережень щодо обмеження права на судовий захист ні Порядок, ні форма заяви не містять.

Відповідно до п. 12 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 113-ІХ предметом атестації прокурорів є оцінка професійної компетентності прокурора, професійної етики та доброчесності прокурора. Пунктом 13 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 113-ІХ передбачено обов`язкову складову процедури атестації: проведення співбесіди з метою виявлення відповідності кандидата вимогам професійної компетентності і доброчесності.

Співбесіда кадрової комісії із прокурором проходить у форма засідання, у тому числі шляхом обговорення матеріалів атестації.

Як вже зазначалось, оскаржуваним пунктом 10 Розділу IV Порядку фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості, у тому числі на визначену кадровою комісією електронну пошту, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності. Кадровою комісією під час проведення співбесіди та ухвалення рішення без додаткового офіційного підтвердження можуть братися до уваги відомості, отримані від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно).

Визначена у цьому пункті Порядку можливість надання кадровій комісії відповідних відомостей анонімно узгоджується з вимогами ст. 53 Закону України "Про запобігання корупції" (чинної на момент затвердження Порядку редакції) щодо державного захисту осіб, які надають допомогу в запобіганні і протидії корупції, відповідно до якого анонімне повідомлення про порушення вимог цього Закону підлягає розряду, якщо наведена в ньому інформація стосується конкретної особи, містить фактичні дані, які можуть бути перевірені, а також не суперечить чинній редакції цієї статті Закону щодо державного захисту викривачів.

При цьому, Закон № 113-ІХ та Розділ IV Порядку передбачають низку механізмів пов`язаних з можливістю отримання додаткової інформації щодо викладених у повідомленнях фізичних та юридичних осіб відомостей. Зокрема кадрові комісії вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті КДКП, НАБ України, ДБР, НАЗК, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора (п. 15 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 113-ІХ та п. 9 розділу ІV Порядку).

Також відповідно до приписів п.п. 10, 14 Розділу IV Порядку прокурору надається можливість спростувати зазначену інформацію, зокрема таку, що міститься в анонімних повідомленнях.

Так, в абз. 2 п. 11 Розділу IV Порядку визначено, що перед проведенням співбесіди члени комісії можуть надіслати на електронну пошту прокурора, яка вказана у заяві про намір пройти атестацію, повідомлення із пропозицією надати письмові пояснення щодо питань, пов`язаних з матеріалами атестації. У цьому випадку протягом трьох днів з дня отримання повідомлення, але не пізніше ніж за день до дня проведення співбесіди, прокурор може подати комісії електронною поштою письмові пояснення (у разі необхідності - скановані копії документів).

Відтак, суд погоджується з позицією відповідача 1 про те, що оскаржуваним Порядком передбачено правовий механізм для реалізації права прокурора, який проходить атестацію, щодо завчасного отримання перед співбесідою відомостей про надходження інформації фізичних і юридичних осіб стосовно нього (включаючи анонімну) та можливості подання кадровій комісії необхідних письмових пояснень, у тому числі з метою спростування такої інформації, які разом з іншими матеріалами відповідно до п.п. 12-14 розділу ІV Порядку підлягають дослідженню під час проведення співбесіди та оцінки кандидата за визначними у Законі критеріями.

Стосовно можливості Генерального прокурора приймати і затверджувати оскаржувані позивачем положення Порядку проходження прокурорами атестації слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про прокуратуру" Генеральний прокурор:

1) представляє прокуратуру у зносинах з органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, особами, підприємствами, установами та організаціями, а також прокуратурами інших держав та міжнародними організаціями; 2) організовує діяльність органів прокуратури України, у тому числі визначає межі повноважень Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур у частині виконання конституційних функцій; 3) призначає прокурорів на адміністративні посади та звільняє їх з адміністративних посад у випадках та порядку, встановлених цим Законом; 4) у встановленому порядку на підставі рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора приймає рішення про застосування до прокурора Офісу Генерального прокурора, прокурора обласної прокуратури дисциплінарного стягнення або про неможливість подальшого перебування такої особи на посаді прокурора; 5) призначає на посади та звільняє з посад прокурорів Офісу Генерального прокурора у випадках та порядку, встановлених цим Законом; 6-1) здійснює розподіл обов`язків між першим заступником та заступниками Генерального прокурора; 7) затверджує акти з питань щодо внутрішньої організації діяльності органів прокуратури, у тому числі щодо електронного документообігу; 7-1) затверджує стратегію розвитку прокуратури; 7-2) затверджує положення про систему індивідуального оцінювання якості роботи прокурорів та систему оцінювання якості роботи прокурорів; 7-3) затверджує порядок вимірювання та регулювання навантаження на прокурорів; 8) забезпечує виконання вимог щодо підвищення кваліфікації прокурорів Офісу Генерального прокурора; 9) затверджує загальні методичні рекомендації для прокурорів з метою забезпечення однакового застосування норм законодавства України під час здійснення прокурорської діяльності; 9-1) за поданням Генеральної інспекції направляє матеріали до Державного бюро розслідувань; 9-2) визначає порядок розгляду звернень щодо неналежного виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, встановлених для відповідної адміністративної посади; 10) виконує інші повноваження, передбачені цим та іншими законами України.

Згідно частини 2 статті 9 Закону України "Про прокуратуру" Генеральний прокурор видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України.

Усі накази Генерального прокурора оприлюднюються державною мовою на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора на наступний робочий день після їх підписання з додержанням вимог режиму таємності.

Накази Генерального прокурора, що є нормативно-правовими актами, набирають чинності з дня їх оприлюднення, якщо інше не передбачено самим актом, але не раніше дня оприлюднення.

Накази Генерального прокурора або їх окремі частини можуть бути оскаржені фізичними та юридичними особами до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

У разі відсутності Генерального прокурора його повноваження здійснює перший заступник Генерального прокурора, а в разі відсутності першого заступника - один із заступників Генерального прокурора.

Крім того Законом № 113-ІХ запроваджено процедуру атестації працівників прокуратури та прямо делеговано затвердження Порядку проходження прокурорами атестації Генеральному прокурору, визначено неподання прокурором Генеральної прокуратури України у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, як підставу для звільнення.

В свою чергу, п. 7 ч. 1 ст. 9 Закону України "Про прокуратуру" визначено право Генерального прокурора затверджувати акти з питань щодо внутрішньої організації діяльності органів прокуратури, яким і є вказаний Порядок проходження прокурорами атестації.

Даний порядок якраз і прийнятий відповідно до пунктів 7 - 17 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури", та з метою проведення атестації прокурорів (преамбула до наказу Генерального прокурора від 03.10.2019 № 221).

Наказ № 221 із затвердженням Порядку проходження прокурорами атестації опубліковано на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України у відповідності до абз. 2 частини 2 статті 9 Закону України "Про прокуратуру".

З урахуванням вищевикладеного суд вважає, що відповідачем доведено правомірність процедури прийняття Генеральним прокурором п.п. 10, 11 Розділу IV та Додаток 2 до Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого Наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 № 221.

Щодо можливості застосування оскаржуваних пунктів Порядку до ОСОБА_1 при її звільненні, суд аналізує таке.

Як свідчить зміст оскаржуваної частини Порядку проходження прокурорами атестації, фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості, у тому числі на визначену кадровою комісією електронну пошту, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності. Кадровою комісією під час проведення співбесіди та ухвалення рішення без додаткового офіційного підтвердження можуть братися до уваги відомості, отримані від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно) (п. 10 Порядку).

Дослідження вказаної інформації, відомостей щодо прокурора, який проходить співбесіду (далі - матеріали атестації), здійснюється членами кадрової комісії (п. 11 Порядку).

У додатку 2 до Порядку проходження прокурорами атестації, який просить скасувати позивач, міститься шаблон Заяви про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора та про намір пройти атестацію, в тому числі з наступним формулюванням: крім того, погоджуюсь із тим, що під час проведення співбесіди та ухвалення рішення кадровою комісію може братися до уваги інформація, отримана від фізичних та юридичних осіб (в тому числі анонімно), яка не підлягає додатковому офіційному підтвердженню.

Статтею 6 КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають, що начебто певні обставини впливають на їх правове становище.

Передумовою для захисту адміністративним судом прав особи є встановлення факту порушення прав такої особи, а адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення).

В контексті цієї адміністративної справи позивач просить скасувати саме окремі положення нормативно-правового акту - Порядку проходження прокурорами атестації в частині, а саме пункти 10 та 11 Розділу IV Порядку, а також Додаток 2 до нього, затвердженого наказом Генерального прокурора № 211 від 03.10.2019.

Ці пункти Порядку стосуються вузької сфери нормативного регулювання:

1) права фізичних та юридичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування подавати до відповідної кадрової комісії відомості, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності;

2) можливості кадровою комісією під час проведення співбесіди та ухвалення рішення без додаткового офіційного підтвердження брати до уваги відомості, отримані від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно);

3) погодження із тим, що під час проведення співбесіди та ухвалення рішення кадровою комісію може братися до уваги інформація, отримана від фізичних та юридичних осіб (в тому числі анонімно), яка не підлягає додатковому офіційному підтвердженню.

Водночас, матеріали адміністративної справи не містять доказів того, що при винесенні наказу прокурора Київської області від 23.10.2019 № 613к, кадровою комісією брались до уваги відомості стосовно позивача отримані від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно).

Суд вважає, що опосередкований вплив певних нормативно-правових актів на діяльність кадрової комісії не є безумовною підставою для висновку, що відповідний нормативно-правовий акт був застосований або буде застосований до особи.

Обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку саме цього відповідача, зокрема наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. При цьому, позивачем повинно бути конкретизовано та підтверджено доказами відповідне порушення суб`єктом владних повноважень його прав, свобод або охоронюваних законом інтересів на момент звернення до суду.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Отже, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах.

Це означає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16 і підстави для відступлення від неї відсутні.

При цьому, позивачем не надано відповідні докази з інформацією про застосування положень саме пунктів 10, 11 Розділу IV Порядку при винесенні наказу прокурора Київської області від 23.10.2019 № 613к, а кадровою комісією брались до уваги відомості стосовно позивача отримані від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно) на підтвердження порушення його трудових та інших прав.

Окремо суд відзначає, що за ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.08.2021 у справі № 640/23003/19, відмовлено у позові ОСОБА_1 до Прокуратури Київської області про визнання протиправним і незаконним та скасування наказу прокурора Київської області від 23.10.2019 № 613к, поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтриманням державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Київської області з 28.10.2019 та виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу.

З мотивувальної частини вказаного судового рішення, серед іншого, випливає, що з матеріалів справи № 640/23003/19 вбачається, що позивачем не виявлено бажання в подальшому проходити службу в органах прокуратури та взагалі не було подано заяву до Генерального прокурора України про переведення її на посаду в обласній прокуратури та про намір пройти атестацію.

Позивачем вказаний факт не заперечується.

Також, жодних зауважень або незгоди з вимогами подання такої заяви, проходження атестації, тощо позивачем також не було викладено.

Отже, неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію в силу вимог пункту 19 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 113-ІХ є підставою для звільнення з посади прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру".

Таким чином, під час розгляду справи № 640/23003/19 встановленими є обставини не подання ОСОБА_1 заяви до Генерального прокурора України про переведення на посаду в обласній прокуратури та про намір пройти атестацію.

З огляду на викладене в наведеному блоці суд висловлюється про прийняття до уваги рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.08.2021 по справі № 640/23003/19 у межах відповідних обставин, встановлених судом при розгляді вказаної справи.

За викладеного, позаяк, за висновками суду, відповідачем доведено правомірність своїх дій з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 КАС України, водночас позивачем не наведено даних про застосування відносно нього оспорюваних положень нормативно-правового акту, то вимога позивача щодо визнання незаконним та скасування п.п. 10, 11 Розділу IV та Додаток 2 до Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого Наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 № 221, не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі "Краска проти Швейцарії" визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, проаналізувавши всі обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд керується положеннями статті 139 КАС України та виходить з того, що за обставин звільнення позивача від сплати судового збору, судові витрати в цій частині розподілу не підлягають. Натомість відповідачем не надано доказів понесення будь-яких інших судових витрат у даній справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 2, 9, 72-78, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ст. 250 КАС України).

Суддя К.С. Пащенко