Справа № 640/14327/20
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2022-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2022 року м. Київ № 640/14327/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства юстиції України

про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач, Мін`юст) та просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача №1419/к від 08.04.2020 в частині звільнення ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу по роботі з персоналом територіальних органів та установ юстиції Управління персоналу Міністерства юстиції України;

- стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Як зазначає позивач, оскаржуваним наказом його звільнено з посади головного спеціаліста відділу по роботі з персоналом територіальних органів та установ юстиції Управління персоналу Міністерства юстиції України 01 червня 2020 року у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців з припиненням державної служби відповідно до пункту 4 частини першої статті 83, пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Про звільнення позивач дізнався 10 червня 2020 року, отримавши копію наказу про звільнення. При цьому позивач вважає, що при звільненні відповідачем не забезпечено його переважного права на залишення на посаді, не запропоновано наявних вакантних посад у Мінюсті, що не узгоджується з положеннями чинного законодавства про працю.

Позивач посилається на статті 42 та 492 КЗпП України, відповідно до яких при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Вважаючи, що звільнення відбулося з порушенням порядку та процедури, визначених законодавством, позивач просить поновити його на посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 грудня 2020 року відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, зобов`язано відповідача надати суду докази та запропоновано подати відзив на позовну заяву. Також витребувано від відповідача копію наказу від 08.04.2020 №1419/к та матеріалів, що слугували підставою для його прийняття, завірену копію особової справи позивача, довідку-розрахунок середньомісячного грошового забезпечення позивача.

Від відповідача 24.12.2020 надійшли витребувані документи та докази, а також відзив на позовну заяву, у якому підтверджено обставини звільнення позивача з посади, зазначено, що звільнення позивача відбулося у зв`язку зі змінами в структурі апарату Мін`юсту, внаслідок яких замість 8 штатних одиниць залишилося 6, посаду яку обіймав ОСОБА_1 , було скорочено. Позивача завчасно попереджено про наступне вивільнення, при цьому відповідач наполягає, що суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому органі (за наявності), при цьому не застосовуються положення законодавства про працю стосовно обов`язку пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби, який є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Отже, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Наказом Міністерства юстиції України від 27.12.2019 №4453/к «Про переведення ОСОБА_1 », головного спеціаліста відділу взаємодії з органами і установами Державної кримінально-виконавчої служби України Департаменту взаємодії з органами державної влади Міністерства юстиції України ОСОБА_1 з 28.12.2019 переведено на посаду головного спеціаліста відділу по роботі з персоналом територіальних органів та установ юстиції Управління персоналу Міністерства юстиції України. Чисельність зазначеного відділу складала 8 штатних одиниць.

Надалі, наказом Міністерства юстиції України від 28.12.2019 №4540/к затверджено структуру та штатну чисельність працівників апарату Міністерства юстиції України із скороченням штатної чисельності працівників. Зокрема, штатна чисельність відділу по роботі з персоналом територіальних органів та установ юстиції Управління персоналу після змін у структурі складала 6 штатних одиниць, а посаду, яку обіймав позивач, скорочено.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 03 березня 2020 року під власний підпис попереджено про наступне вивільнення із займаної посади у зв`язку зі скороченням чисельності або штату державних службовців.

Наказом Мін`юсту від 08 квітня 2020 ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу по роботі з персоналом територіальних органів та установ юстиції Управління персоналу Міністерства юстиції України 01 червня 2020 року у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців з припиненням державної служби відповідно до пункту 4 частини першої статті 83, пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Як зазначає відповідач, наказ про звільнення отримано ОСОБА_1 11 червня 2020 року.

Такі обставини, а також незгода з діями відповідача, зумовили звернення позивача до суду з адміністративним позовом.

Розглядаючи спірні правовідносини, які склалися між сторонами, суд виходить з того що статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 8 Конституції України установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Спеціальним законом, що регулює відносини, які виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, є Закон України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII (далі - Закон №889-VIII), у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19 вересня 2019 року № 117-IX, який набрав чинності 25 вересня 2019 року (далі - Закон №117-IX). Дія цього Закону поширюється на державних службовців, зокрема, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади (пункт 3 частини другої статті 3 Закону №889-VIII).

Частинами першою - третьою статті 5 Закону № 889-VIIІ установлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Частиною п`ятою статті 22 Закону №889-VIII (у редакції Закону №117-IX) передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 41 Закону №889-VIII державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення.

Згідно із частиною першою статті 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу; 2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; 3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності; 4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

За змістом абзацу третього частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Трудові відносини всіх працівників регулює КЗпП України. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (частина друга статті 1 КЗпП України). Статтею 5-1 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, у разі зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Згідно з частиною п`ятою статті 40 КЗпП України (у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19 вересня 2019 року № 113-IX, який набрав чинності 25 вересня 2019 року (далі - Закон № 113-IX), особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Частинами першою - третьою статті 49-2 КЗпП України у цій же редакції визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Предметом судового розгляду у цій справі є правомірність наказу Мін`юсту від 08.04.2020 №1419/к про звільнення позивача з посади головного спеціаліста відділу по роботі з персоналом територіальних органів та установ юстиції Управління персоналу Міністерства юстиції України відповідно до пункту 4 частини першої статті 83, пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Підставою для прийняття Мінюстом рішення про звільнення позивача, реалізованого оскаржуваним наказом, слугували обставини скорочення його посади у зв`язку зі змінами структури із скороченням чисельності працівників, які відбулися у зв`язку з виданням наказу Мінюсту від 18.02.2020 №692/к «Щодо змін штатного розпису на 2020 рік апарату Міністерства юстиції України» введено в дію зміни до штатного розпису на 2020 рік апарату Мін`юсту, затверджені в.о. Державного секретаря Мін`юсту 13.02.2020, погоджені Міністерством фінансів України 14.02.2020.

Посада головного спеціаліста відділу у складі управління відноситься до категорії «В» посад державної служби відповідно до пункту 3 частини другої статті 6 Закону України «Про державну службу».

Суд зазначає, що Законом №117-ІХ серед іншого виключені положення абзаців першого і другого частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, які стосувалися застосування до державних службовців законодавства про працю та допускали звільнення з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців лише в разі неможливості переведення державного службовця на іншу посаду чи його відмови від такого переведення.

У свою чергу, ретроспективний аналіз положень Закону №889-VІІІ дає підстави для висновку, що стаття 87 цього Закону до набрання чинності Законом №117-IX (до 25 вересня 2019 року) визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю.

Одночасно із набранням чинності Законом №117-IX набрав чинності Закон №113-IX, яким статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 492, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус".

Верховний Суд у справах № 140/90/20, № 260/261/20, № 240/455/20 та №340/221/20, аналізуючи вищевказані законодавчі зміни, зазначив, що виключення зі статті 87 Закону №889-VІІІ бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої цієї статті не вказує на заборону щодо його застосування, враховуючи приписи частини третьої статті 5 цього Закону та неврегульованість цим Законом відповідних правовідносин.

Приписи частини п`ятої статті 40 КЗпП України вказують лише на можливість врегулювання спеціальним законом особливостей застосування порядку звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом першим частини першої цієї статті.

Відносини публічної служби в основі своєї правової природи є наслідком реалізації не тільки права на участь в управлінні державними справами через забезпечення доступу до державної служби, визначеного статтею 38 Конституції України, але і права на працю, оскільки перебування особи на державній службі є однією із форм реалізації права на працю, закріпленого у статті 43 Конституції України, а тому за правовою позицією Верховного Суду України, сформованою у постанові від 06 листопада 2013 року у справі №21-389а13, до відносин публічної служби застосовуються норми трудового законодавства в частині неврегульованій спеціальним законодавством.

Також частиною третьою статті 5 Закону України «Про державну службу» передбачено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Як вже встановлено судом вище, у даному випадку у Мін`юсті відбулося скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису державного органу із скороченням чисельності або штату державних службовців, внаслідок чого посаду головного спеціаліста відділу по роботі з персоналом територіальних органів та установ юстиції Управління персоналу Міністерства юстиції України скорочено.

За твердженнями відповідача, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису державного органу із скороченням чисельності або штату державних службовців, як підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VІІІ не містить будь-яких додаткових умов припинення державної служби та є самостійною і достатньою підставою для її припинення, а норми КЗпП України не передбачають пропонування всіх вакантних посад державному службовцю при попередженні про звільнення.

З такими твердженнями відповідача суд не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Суд зауважує, що застосування законодавцем у положеннях Закону №889-VІІІ слова "може запропонувати", на чому наполягає відповідач у даній справі, підтверджує виключне право адміністративного розсуду суб`єкта призначення на переведення державного службовця без обов`язкового проведення конкурсу, проте жодним чином не увільняє його від обов`язку дотриматися процедури вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби у разі змін в організації роботи.

Тобто роботодавець зобов`язаний попередити працівника про наступне вивільнення та одночасно з цим запропонувати йому всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Відповідачем не враховано тих обставин, що позивач з 19 вересня 2016 року прийнятий на державну службу до Мін`юсту, під час її проходження зарекомендував себе з позитивної сторони, сумлінно відносився до виконання службових обов`язків, проявляв ініціативу та наполегливість, не допускав порушень трудової дисципліни, має спеціальне звання - майор внутрішньої служби, мав доступ до роботи з документами які містять державну таємницю.

Такі характеристики містяться в матеріалах особової справи позивача, наданих відповідачем.

Суд наголошує також, що на час ознайомлення позивача з попередженням про наступне вивільнення, жодних вакантних посад державної служби останньому не пропонувалося.

У цьому зв`язку суд звертає увагу на правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі № 826/19187/16, від 31 березня 2020 року у справі №826/6148/16, від 09 жовтня 2019 року у справі № 821/595/16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (П/9901/310/18).

При цьому суд зауважує також, що роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20.02.2020 №86р/з, на які посилається відповідач, має рекомендаційний та роз`яснювальний характер та лише вказує на позицію зазначеного органу з питання вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 Закону України «Про державну службу»).

Також, наступними змінами до статті 87 Закону №889-VІІІ, внесеними згідно із Законами України від 14 січня 2020 року №440-ІХ та від 23 лютого 2021 року №1285-ІХ, законодавець визначав особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 11 частини першої статті 87 Закону № 889-VІІІ, зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю.

Тож при проведенні заходів зі скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису державного органу із скороченням чисельності або штату державних службовців, відповідач, як юридична особа публічного права, з якою позивач перебував у трудових відносинах, мав додержуватися установленого КЗпП України порядку вивільнення працівників, в основу якого покладено вимогу щодо сприяння збереження роботи працівників установи.

Отже, однією з найважливіших гарантій для працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є обов`язок працевлаштувати працівника.

Разом з тим, обставини та матеріали справи вказують на те, що позивачу не пропонувалося жодних вакантних посад, які є рівноцінними або нижчими від попередньо займаної посади.

Відповідачем не доведено суду також, що станом на час звільнення позивача з посади в Мін`юсті взагалі були відсутні будь-які вакантні посади.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 24.07.2020 у справі 816/654/17, сама лише трансформація одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший не є підставою для звільнення з публічної служби чи зміні істотних умов її проходження.

Відтак, суд приходить до висновку, що відповідачем порушено порядок звільнення позивача, що має наслідком визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу про звільнення з поновленням його на попередній роботі та виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу в силу вимог частин першої і другої статті 235 КЗпП України.

Враховуючи, що звільнення позивача визнано судом протиправним, то суд поновлює позивача на посаді в установі, з якої його було звільнено.

Стосовно стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку у даному випадку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (зі змінами та доповненнями).

За змістом пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (зі змінами та доповненнями) у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 5 згаданого Порядку визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до абз. 1 п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (зі змінами та доповненнями), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі поданої ОСОБА_1 заяви наказом Мін`юсту від 23.03.2020 №289/6 останньому надавалася відпустка з 26.03.2020 по 29.05.2020.

Виходячи з довідки про доходи від 14.12.2020 №16-42/434, виданої Мін`юстом, середня заробітна плата позивача, обчислена за останні 2 місяці, що передували звільненню з урахуванням наданої відпустки (лютий та березень 2020 року), складає: 31 899,19 грн.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.

Отже, за розрахунком відповідача середньомісячний заробіток позивача складає 17 548,00 грн, а середньоденний заробіток - 856,00 грн.

Зауважень та заперечень з приводу наданої відповідачем довідки позивачем не надано.

Кількість робочих днів у період вимушеного прогулу, починаючи з 02 червня 2020 року - наступного за днем фактичного звільнення з посади дня і по день ухвалення рішення - 22 лютого 2022 року, становить 434 робочих дня.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме: з 02.06.2020 по 22.02.2022 становить: 856,00 грн (середньоденна заробітна плата) х 434 робочих дня = 371 504,00 грн, які суд вважає за доцільне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду, зокрема, про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Виходячи з довідки Мін`юсту від 14 грудня 2020 року №16-42/434 середньомісячна заробітна плата позивача складає 17 548,00 грн.

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді головного спеціаліста відділу по роботі з персоналом територіальних органів та установ юстиції Управління персоналу Міністерства юстиції України або на рівнозначній посаді державної служби та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць, а саме: 17 548,00 грн. підлягає негайному виконанню.

Суд дійшов висновку, що позивачем надано належні та необхідні докази, які свідчать про обґрунтованість заявлених позовних вимог, які під час вирішення справи знайшли своє підтвердження. Відповідачем суду протилежного не доведено, не надано достатніх та переконливих доказів у підтримку своєї позиції щодо предмету адміністративного позову.

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративний суд перевіряє, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Розглянувши позовні вимоги на предмет дотримання відповідачем положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, визначений Законами України, необґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій),не добросовісно та не розсудливо.

Суд вважає за необхідне зазначити також, що, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно яких відшкодуванню підлягають судові витрати сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень при задоволенні позову.

Водночас, суд враховує, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, у зв`язку з чим підстави для розподілу судових витрат у даній справі відсутні.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 08 квітня 2020 року №1416/к «Про звільнення» ОСОБА_1 .

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу по роботі з персоналом територіальних органів та установ юстиції Управління персоналу Міністерства юстиції України або на рівнозначній посаді державної служби з 02 червня 2020 року.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 з Міністерства юстиції України середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 червня 2020 року по 22 лютого 2022 року у сумі 371 504,00 грн (триста сімдесят одна тисяча п`ятсот чотири грн 00 коп).

5. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу по роботі з персоналом територіальних органів та установ юстиції Управління персоналу Міністерства юстиції України або на рівнозначній посаді з 02 червня 2020 року та стягнення на користь ОСОБА_1 з Міністерства юстиції України суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 17 548,00 грн (сімнадцять тисяч п`ятсот сорок вісім грн 00 коп).

6. Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 , тел. НОМЕР_2 .

Відповідач: Міністерство юстиції України, адреса: 01001, м. Київ, вул. Городецького, будинок 13, .

Суддя В.І. Келеберда