Справа № 120/444/22-а
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2022-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/444/22-а

Головуючий у 1-й інстанції: Заброцька Л.О.

Суддя-доповідач: Курко О. П.

07 вересня 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Курка О. П.

суддів: Боровицького О. А. Шидловського В.Б.

за участю:

секретаря судового засідання: Яремчук Л.С,

представника позивача: Середенка М.М.,

представників відповідача: Іжаківської В.О., Ольхового В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Вінницької обласної прокуратури на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 травня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Вінницької обласної прокуратури про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 30 травня 2022 року позов задоволено, а саме:

- визнано протиправними дії Вінницької обласної прокуратури щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 допомоги для оздоровлення за 2020 рік;

- зобов`язано Вінницьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 допомогу для оздоровлення за 2020 рік в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Відповідач зазначив, що у 2021 році ОСОБА_1 отримано допомогу для оздоровлення, виплата такої допомоги до відпустки за попередній 2020 рік у одному календарному році (2021 році ) не передбачена, про що повідомлено заявника.

В судовому засіданні представники відповідача доводи апеляційної скарги підтримали в повному обсязі та просили суд задовольнити її, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив суд залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 в 2020 - 2021 роках працював на прокурорських посадах у Вінницькій обласній прокуратурі ( прокуратурі Вінницької області ).

Відповідно до наказів Вінницької обласної прокуратури ( прокуратури Вінницької області ) у 2020 році позивачу надано щорічну основну відпустку, зокрема з 04.08.2020 по 07.08.2020 у кількості 4 календарних днів ( частина щорічної відпустки за період роботи з 11.11.2017 по 10.11.2018); з 14.09.2020 по 30.09.2020 у кількості 17 календарних днів (частина невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 11.11.2017 по 10.11.2018); з 05.10.2020 по 09.10.2020 у кількості 5 календарних днів ( частина невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 11.11.2017 по 10.11.2018 ); з 12.10.2020 по 30.10.2020 у кількості 18 календарних днів (частина невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 11.11.2017 по 10.11.2018 ) ( а.с. 9 15 ).

08.11.2021 позивач звернувся до Вінницької обласної прокуратури з заявою щодо виплати йому неотриманої ним допомоги для оздоровлення у 2020 році.

Листом №07-1914-21 від 22.11.2021 позивачу відмовлено у виплаті такої допомоги, оскільки наказом керівника Вінницької обласної прокуратури від 16.03.2021 №382-к ОСОБА_1 надано щорічну основну відпустку тривалістю 30 календарних днів з 01 по 30 квітня 2021 року, за період роботи з 11.11.2019 до 10.11.2020, та виплачено допомогу для оздоровлення. Таким чином, у 2021 році ОСОБА_1 отримано допомогу для оздоровлення, виплата такої допомоги до відпустки за 2020 рік у нинішньому календарному році не передбачена.

Вважаючи вказану відмову протиправною, ОСОБА_1 звернувся із цим позовом до суду.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що не виплата позивачу в 2020 році відповідної компенсаційної виплати (матеріальної допомоги для оздоровлення ) є протиправною.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України на час виникнення спірних правовідносин регулювались Законом України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі - Закон №1697-VII), який містить спеціальні норми щодо організації та порядку діяльності органів прокуратури України, особливостей розгляду трудових спорів (зокрема, питання виплати матеріальних допомог).

Відповідно до ч.1 ст. 81 Закону заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (лист ВАСУ від 26.05.2010 року № 753/11/13-10 "Про розв`язання спорів, що виникають з відносин публічної служби").

Отже, спірні правовідносини регулюються саме нормами спеціального законодавства.

Статтями 89 та 90 Закону №1697-VII визначено, що фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України згідно з кошторисами, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах Фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах. Кошторис є основним плановим документом бюджетної установи, який надає повноваження щодо отримання доходів і здійснення видатків, визначає обсяг і спрямування коштів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення цілей, визначених на бюджетний період відповідно до бюджетних призначень.

Згідно зі ст. 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. Зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України, не вважаються бюджетними зобов`язаннями і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства.

Відповідно до п.п. 3 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» керівникам органів прокуратури надано право у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення під час надання щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника.

Так, у відповідності до ст. 82 Закону України "Про прокуратуру" прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора.

Надаючи оцінку даної норми Закону, суд зазначає, що матеріальна допомога для оздоровлення може виплачуватися один раз на рік при наданні будь-якої частини щорічної основної відпустки у поточному бюджетному періоді.

Представник позивача під час судового засідання зазначив, що відповідач при наданні будь-якої частини щорічної основної відпустки у 2020 році повинен був виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення без окремої заяви ОСОБА_1 .

Суд критично оцінює дане твердження, оскільки матеріальна допомога для оздоровлення може виплачуватися працівникові один раз при наданні будь-якої частини щорічної основної відпустки за заявою працівника.

Так, листом Мінсоцполітики України від 19.09.17 № 2416/0/101-17 «Щодо грошової допомоги "на оздоровлення", роз`яснено, що під час формування фонду оплати праці на відповідний бюджетний рік для кожного працівника передбачається одна допомога для оздоровлення, яка є гарантованою виплатою один раз на рік при наданні щорічної відпустки за відповідний робочий рік. Грошову допомогу не можна ділити на частини, і вона виплачується один раз на рік однією сумою під час надання будь-якої з частин щорічної відпустки. Якщо працівник не використав минулорічну відпустку і, відповідно, йому не виплачувалась матеріальна допомога на оздоровлення, її можливо здійснювати, але тільки за рахунок економії фонду оплати праці та без утисків для інших працівників. Подією, у зв`язку з якою призначається матеріальна допомога на оздоровлення, є щорічна основна відпустка та підставою нарахування допомоги - є заява та наказ.

Відтак, оскільки ОСОБА_1 не було написано заяву про отримання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2020 рік, Вінницькою обласною прокуратурою правомірно не вирішувалося вказане питання.

З огляду на те, що позивач таки звернувся до відповідача із окремою заявою 08.11.2021 про надання йому матеріальної допомоги на оздоровлення, суд зазначає, що не ставить під сумнів право позивача на виплату матеріальної допомоги для оздоровлення, проте вказує, що таке право позивача безпосередньо пов`язане із наданням йому щорічної основної оплачуваної відпустки у поточному 2020 бюджетному році.

Окрім того, судом встановлено, що станом на 06.12.2021 року заборгованість із виплати заробітної плати та інших виплат, передбачених законодавством, у томі числі заборгованість із виплати матеріальної допомоги для оздоровлення ОСОБА_1 за 2020 рік не рахувалась.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності підстав для нарахування та виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для оздоровлення за 2020 рік.

Суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам та прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Вінницької обласної прокуратури задовольнити повністю.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 травня 2022 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 08 вересня 2022 року.

Головуючий Курко О. П.

Судді Боровицький О. А. Шидловський В.Б.