Справа № 420/9241/22
Суддя: Кравченко М.М.
Дата ухвалення: 2022-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/9241/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Кравченка М.М.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

СУТЬ СПОРУ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, в якій просив (з урахуванням уточнень): визнати протиправними дії Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради в особі Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни третьої групи та продовженні дії і видачі посвідчення з підстав, викладених у листі Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси від 06 січня 2022 року № 03-В-365-о; зобов`язати Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради видати ОСОБА_1 безтермінове посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни третьої групи на підставі довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ № 520964 від 28.12.2021.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив наступне. ОСОБА_1 відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» являється особою, яка належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни III групи, у зв`язку із чим Управлінням праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому 14.12.2016 позивачу видано відповідне посвідчення серії НОМЕР_1 . За результатами повторного огляду Одеською обласною медико-соціальною експертною комісією № 1 28.12.2021 позивачу підтверджено наявність третьої групи інвалідності, про що видано довідку серії 12 ААВ № 520964 від 28.12.2021 із зазначенням, що Травма пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. 05.01.2022 позивач звернувся до Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради із заявою про продовження строку дії посвідчення особи, яка належить до осіб з інвалідністю внаслідок війни III групи серії НОМЕР_1 , яке разом із заявою, копією довідки від 28.12.2021 серії 12 ААВ № 520964 та копією паспорту здав до Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси. Проте, листом від 06.01.2022 № 03-В-365-о Управлінням соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси відмовлено позивачу в продовженні строку дії та видачі посвідчення особи, яка належить до осіб з інвалідністю внаслідок війни III групи, оригінал посвідчення не повернуто, натомість зазначено, що проходження військової служби і отримання травми під час виконання службових обов`язків не є тотожним участі в бойових діях та захисту Батьківщини. Роз`яснено право оскарження вказаного рішення у судовому порядку. Вказаний лист вручено позивачу працівником Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси 11 січня 2022 року. Позивач вважає, що вказане рішення суб`єкта владних повноважень - відмова Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, оформлене листом від 06 січня 2022 року № 03-В-365-о, у продовженні позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни третьої групи, є протиправною, вчинена відповідачем з порушенням вимог ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до ч.1 ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12.07.2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії було прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що 05.01.2022 року гр. ОСОБА_1 звернувся до управління соціального захисту населення в Приморському районі із заявою щодо продовження терміну дії посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, але йому було відмовлено та надано відповідь на підставі листів та роз`яснень Міністерства у справах ветеранів України та Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської облдержадміністрації. При перевірці наданих документів управлінням було з`ясовано, що одержання травми було в період фактичного виконання службових обов`язків під час проходження військової служби в частинах, які не входили до складу діючої армії. Відповідно до наданих довідок МСЕК від 10.12.2019 року серія 12 ААВ № 178266 та від 28.12.2021 року серія 12 ААВ № 520964 позивача визнано особою з інвалідністю, травма якої пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Проходження військової служби не є тотожним участі в бойових діях та захисту Батьківщини в розумінні статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Інвалідність Позивача не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби в контексті статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (під час воєнних дій), а тому ОСОБА_1 не може вважатися особою з інвалідністю внаслідок війни.

Згідно з ч.6 ст.120 КАС України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У період з вересня 1999 по жовтень 2016 рік ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом в органах військової прокуратури України, з яких у період з жовтня 2009 по квітень 2015 проходив військову службу у військовій прокуратурі Миколаївського гарнізону Південного регіону України на посаді військового прокурора Миколаївського гарнізону.

26.08.2016 Наказом Міністра оборони України № 796 відповідно до ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням вимог ч.8 цієї ж статті ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я (пункт «б»).

10.10.2014 року перебуваючи на посаді військового прокурора Миколаївського гарнізону під час виконання службових обов`язків з військової служби на території Миколаївського гарнізону Південного регіону України та слідування на службовому автомобілі на місці пасажира, в результаті дорожньо-транспортної пригоди, позивач отримав травму у виді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку.

Факт дорожньо-транспортної пригоди та отримання травми під час виконання службових обов`язків з військової служби підтверджується довідкою військової прокуратури Миколаївського гарнізону Південного регіону України від 14.11.2014 року № 8-2/2955вих-14 та постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17.11.2014 року по справі № 3/489/1897/2014.

Відповідно до свідоцтва про хворобу № 77 вих. 2278 від 12.07.2016 року, затвердженого постановою Військово-лікарської комісії Західного регіону 12.07.2016 року, позивачу встановлений діагноз та причинний зв`язок захворювання, зазначено, що травма пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0691862 від 09.12.2016 року Рівненською обласною МСЕК № 2 позивачу встановлено III групу інвалідності з 09.12.2016 року та в графі 9 довідки зазначено: травма ТАК, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Підстава: акт огляду МСЕК № 1.

На підставі ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» Управлінням праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому ОСОБА_1 визнано особою, яка належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни III групи, травма пов`язана з виконанням обов`язків військової служби та 14.12.2016 року позивачу видано відповідне посвідчення серії НОМЕР_1 .

З матеріалів справи вбачається, що даний статус та наведене посвідчення на підставі довідок до акту огляду медико-соціальною експертної комісії позивачу неодноразово продовжувалось як Управлінням праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому так і Управлінням соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси.

06.12.2017 року довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0756443 від 06.12.2017 Рівненською обласною МСЕК № 2 підтверджено, що позивачу повторно встановлено III групу інвалідності, а в графі 9 довідки зазначено: травма ТАК, пов`язана з виконання обов`язків військової служби. Підстава: акт огляду МСЕК № 1.

06.12.2017 року Управлінням праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому позивача визнано особою, яка належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни III групи, травма пов`язана з виконанням обов`язків військової служби та позивачу продовжено строк дії посвідчення серії НОМЕР_1 строком на два роки.

10.12.2019 року відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 718266 від 10.12.2019 року Одеською обласною МСЕК № 1 позивачу знову встановлено III групу інвалідності, а в графі 9 довідки підтверджено: травма ТАК, пов`язана з виконання обов`язків військової служби. Підстава: акт огляду МСЕК № 22.

12.12.2019 року Управлянням праці та соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради повторно продовжено дію посвідчення серії НОМЕР_1 до 01 січня 2022 року, чим фактично повторно підтверджено, що травма пов`язана з виконання обов`язків військової служби.

28.12.2021 року за результатами повторного огляду Одеською обласною медико-соціальною експертною комісією № 1 позивачу було підтверджено наявність третьої групи інвалідності, а групу встановлено безстроково, про що видано довідку серії 12 ААВ № 520964 від 28.12.2021 року та встановлено, що травма пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

05.01.2022 року ОСОБА_1 звернувся до Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради із заявою про продовження строку дії посвідчення особи, яка належить до осіб з інвалідністю внаслідок війни III групи серії НОМЕР_1 , оригінал якого разом із заявою, копією довідки серії 12 ААВ № 520964 від 28.12.2021 року та копією паспорту було здано до Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси.

Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси листом від 06.01.2022 року № 03-В-365-о повідомило ОСОБА_1 фактично про відмову у продовженні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни третьої групи, а також про відмову у продовженні строку дії та видачі посвідчення особи, яка належить до осіб з інвалідністю внаслідок війни III групи, та зазначило, що проходження військової служби не є тотожним участі в бойових діях та захисту Батьківщини в розумінні ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а причинний зв`язок інвалідності-травми пов`язана з виконанням обов`язків військової служби свідчить про одержання травми в період фактичного виконання службових обов`язків під час проходження військової служби в частинах, які не входили до складу діючої армії.

Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров`я та активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я.

Згідно з ст.4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Відповідно до п.п.1-2 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа: військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами; осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

З урахуванням зазначеного, суд погоджується з позивачем, що підставами для надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни є, зокрема, факт отримання особою інвалідності внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків.

Наведений правовий висновок сформований Верховним Судом у постанові від 18.11.2020 року у справі № 1140/2362/18, який в силу ч.5 ст.242 КАС України підлягає обов`язкову застосуванню до спірних правовідносин.

Як вже було зазначено вище, матеріалами справи підтверджено, що травма ОСОБА_1 отримана 10.10.2014 року пов`язана з виконанням ним обов`язків військової служби.

При цьому, віднесення особи до осіб з інвалідністю внаслідок війни відповідно до ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» безпосередньо пов`язано з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у статті 4 цього Закону.

Отже, для встановлення статусу позивача як «особи з інвалідністю внаслідок війни» насамперед необхідно з`ясувати саму причину інвалідності, а саме чи дійсно пов`язана вона з виконанням обов`язків військової служби в контексті статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та її приналежність до числа осіб, в даному випадку, з інших військових формувань.

Згідно з п.12 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року № 1317, причинний зв`язок інвалідності колишніх військовослужбовців з перебуванням на фронті або з виконанням ними інших обов`язків військової служби встановлюється на підставі документів, виданих військово-лікувальними закладами, а також інших документів, що підтверджують факт отримання поранення (захворювання).

Відповідно до п.п.1.1, 2.1 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 року № 402 та зареєстрованого Міністерством юстиції України 17.11.2008 року за № 1109/15800, військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям. Для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі). Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця. Постанови штатних та позаштатних ВЛК обов`язкові до виконання.

Згідно з пп. «а» п.21.5 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 року № 402 та зареєстрованого Міністерством юстиції України 17.11.2008 року за № 1109/15800, постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, якщо поранення (травма, контузія, каліцтво) одержане військовослужбовцем під час захисту Батьківщини або виконання обов`язків військової служби під час служби у складі діючої армії і флоту у роки Громадянської війни, Великої Вітчизняної війни та війни з Японією (Другої світової війни), участі у бойових діях з розмінування боєприпасів часів Великої Вітчизняної війни (Другої світової війни), а також при безпосередній охороні державного кордону чи суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні у складі прикордонного наряду, екіпажу корабля (катера), екіпажу літака (вертольота) або під час проведення оперативно-розшукових заходів, або здійснення самостійно чи в складі підрозділу відбиття збройного нападу чи вторгнення на територію України військових груп і злочинних угрупувань, ВЛК приймає постанову у такому формулюванні: «Поранення (контузія, травма, каліцтво) ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини».

Якщо поранення (контузія, травма, каліцтво) одержане (крім випадків протиправного діяння) у разі фактичного виконання службових обов`язків під час проходження військової служби в частинах, які не входили до складу діючої армії, то відповідно до підпункту «б» пункту 21.5 Положення ВЛК приймає постанову у такому формулюванні: «Поранення (контузія, травма, каліцтво) ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби».

Відповідно до свідоцтва про хворобу від № 77 від 12.07.2016 року, затвердженого постановою Військово-лікарською комісію Західного регіону 12.07.2016 року (додаток 11 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України № 402 від 14.08.2008 року) позивачу встановлено відповідний діагноз та зазначено, що травма ТАК, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

Крім того, на час звернення до відповідача відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ № 520964 від 28.12.2021 року Одеською обласною медико-соціальною експертною комісією № 1 позивачу встановлено безстроково III групу інвалідності у зв`язку із травмою, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

Застосоване формулювання «травма ТАК, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби» обумовлює встановлення зв`язку інвалідності з травмою чи іншим ушкодженням здоров`я, отриманим позивачем відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту».

Крім того, факт отримання позивачем травми під час виконання службових обов`язків з військової служби підтверджується довідкою військової прокуратури Миколаївського гарнізону Південного регіону України № 8-2/2955вих-14 від 14.11.2014 року (додаток 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України № 402 від 14.08.2008 року), а також постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17.11.2014 року по справі № 3/489/1897/2014.

Тобто, з урахуванням правового висновку Верховного Суду у постанові від 18.11.2020 року у справі № 1140/2362/18 існують всі підстави для встановлення позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, оскільки останній проходив військову службу (є особою з числа іншого військового формування) та отримав каліцтво саме під час виконання службових обов`язків.

Згідно з п.2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 року № 302, посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Відповідно до п.7 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 року № 302, «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім`ї загиблого» видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.

Згідно з п.10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 року № 302, «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності. Особам з інвалідністю внаслідок війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.

Суд погоджується з позивачем, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни у розумінні ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» належать, зокрема, особи з інвалідністю з числа осіб, які отримали інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, причинний зв`язок яких пов`язаний з виконанням службових обов`язків, що встановлюється на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії.

Відповідно до п.26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року № 1317, особі, що визнана особою з інвалідністю, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності. I група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров`я особи з інвалідністю та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді. Причинами інвалідності є: загальне захворювання; інвалідність з дитинства; нещасний випадок на виробництві (трудове каліцтво чи інше ушкодження здоров`я); професійне захворювання; поранення, контузії, каліцтва, захворювання: - одержані під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язані з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, що визнані такими згідно із законодавством, в районі воєнних дій на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю у бойових діях у мирний час; - одержані під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди; - одержані в районах бойових дій у період Другої світової війни та від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння у повоєнний період; від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях до 1 грудня 2014 р., а з 1 грудня 2014 р. - на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, та в населених пунктах, розташованих на лінії зіткнення, під час проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях; під час виконання робіт, пов`язаних з розмінуванням боєприпасів, незалежно від часу їх виконання; - одержані у неповнолітньому віці внаслідок воєнних дій громадянських і Другої світової воєн та в повоєнний період; - пов`язані з участю у бойових діях та перебуванням на території інших держав; - пов`язані з виконанням службових обов`язків, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами; - одержані внаслідок політичних репресій; - пов`язані з виконанням обов`язків військової служби або службових обов`язків з охорони громадського порядку, боротьби із злочинністю та ліквідацією наслідків надзвичайних ситуацій; - одержані під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 р. по 21 лютого 2014 р. за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (у Революції Гідності); поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержані під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх проведення; захворювання: - отримані під час проходження військової служби чи служби в органах внутрішніх справ, державної безпеки, інших військових формуваннях; - пов`язані з впливом радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи; - одержані в період проходження військової служби і служби в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, Держспецзв`язку.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що відповідач неправомірно відмовив позивачу у встановлені статусу особи з інвалідністю внаслідок війни третьої групи та продовженні строку дії відповідного посвідчення відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Згідно з ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

У рішенні від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах

Крім того, Європейський суд з прав людини у своєму рішення по справі Yvonne van Duyn v.Home Office зазначив, що «принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії». З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За таких обставин, дії Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради в особі Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни третьої групи та продовженні дії і видачі посвідчення з підстав, викладених у листі від 06.01.2022 року № 03-В-365-о, є протиправними.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року), Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

З урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне зобов`язати Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради видати ОСОБА_1 безтермінове посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни третьої групи на підставі довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ № 520964 від 28.12.2021 року.

Суд вважає, що такий спосіб захисту порушеного права позивача є належним та достатнім в даному випадку.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Рішенням Конституційного Суду України у справі № 3-рп/2003р від 30.01.2003 року визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Згідно з вимогами ст.139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись Конституцією України, ст.ст.2, 77, 90, 139, 242-246, 250 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради (вул. Косовська, 2-Д, м. Одеса, 65074, ідентифікаційний код 36290160), Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради (вул. Маршала Говорова, 7, м. Одеса, 65058, ідентифікаційний код 36290160) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради в особі Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни третьої групи та продовженні дії і видачі посвідчення з підстав, викладених у листі від 06.01.2022 року № 03-В-365-о.

3. Зобов`язати Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради видати ОСОБА_1 безтермінове посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни третьої групи на підставі довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ № 520964 від 28.12.2021 року.

Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя М.М. Кравченко