Справа № 640/13750/20
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2022-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2022 року м. Київ № 640/13750/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі Головуючого судді Погрібніченка І.М., суддів Амельохіна В.В., Шулежка В.П., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомДержавного підприємства "Медичні закупівлі України"
доКабінету Міністрів України
третя особа проМіністерство охорони здоров`я України визнання протиправною та нечинною постанови від 12 червня 2020 № 478 «Про внесення змін до Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для виконання програм та здійснення централізованих заходів з охорони здоров`я»,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Державне підприємство "Медичні закупівлі України" (далі - ДП "Медичні закупівлі України", позивач) з позовом до Кабінету Міністрів України (далі - КМ України, відповідач) про визнання протиправною та нечинною постанови від 12 червня 2020 № 478 "Про внесення змін до Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для виконання програм та здійснення централізованих заходів з охорони здоров`я".

Позов обґрунтовано тим, що ДП "Медичні закупівлі України" відповідно до Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для виконання програм та здійснення централізованих заходів з охорони здоров`я визначено одержувачем бюджетних коштів і одержує кошти на виконання програм та здійснення централізованих заходів з охорони здоров`я в частині доведеного до нього переліку напрямів профілактики, діагностики та лікування протягом відповідного бюджетного періоду.

А тому, на думку позивача, внесення змін до вказаного порядку оскаржуваною постановою, шляхом зобов`язання одержувача бюджетних коштів погоджувати з МОЗ технічні, якісні та інші характеристики товарів і послуг, які є предметом закупівлі, а також проект договору, що буде укладений за результатами закупівлі, в тому числі перед перерахунком бюджетних коштів на рахунки одержувача, є втручанням в проведення публічних закупівель та порушує права, свободи та законні інтереси ДП "Медичні закупівлі України", як замовника в розумінні Закону України «Про публічні закупівлі».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.07.2020 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до розгляду в підготовче засідання.

13 жовтня 2020 року відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому просить в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відзив обґрунтовано тим, що твердження позивача, стосовно невідповідності оскаржуваної постанови є необґрунтованими та такими, що суперечать Господарському кодексу України та Статуту підприємства.

Відповідач звертає увагу, що як і Статутом позивача так і Господарським кодексом України визначено, що підприємство зобов`язано погоджувати господарські зобов`язання щодо яких є заінтересованість.

При цьому, на думку відповідача, заінтересованість Міністерства охорони здоров`я щодо погодження виходить з норм Бюджетного кодексу, оскільки Міністерство охорони здоров`я є головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем програм і саме на головного розпорядника покладається обов`язок контролю за цільовим використання коштів виділених на відповідну бюджетну програму.

У поданій до суду відповіді на відзив, позивач не погоджувався з доводами відповідача та просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Зокрема, у поданій відповіді позивач наголошував на тому, що Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для виконання програм та здійснення централізованих заходів з охорони здоров`я, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 березня 2011 р. № 298, стосується витрачання бюджетних коштів, а внесені до цього Порядку постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2020 р. № 478 зміни передбачають встановлення обмежень для суб`єктів господарювання - державного підприємства "Медичні закупівлі України", як одержувача бюджетних коштів.

16 лютого 2022 року суд ухвалив залучити до участі в справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Міністерство охорони здоров`я України.

12 травня 2022 року представник відповідача подав до суду додаткові пояснення щодо позовних вимог, в яких, зокрема звертав увагу на відсутність порушеного права позивача оскаржуваною постановою.

21 липня 2022 року ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва було закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду по суті.

Під час розгляду справи, представником третьої особи письмових пояснень щодо позовних вимог подано не було.

У судовому засіданні під час розгляду даної справи по суті представник третьої особи просив у задоволені позовних вимог відмовити повністю.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

17 березня 2011 року постановою КМ України № 298 затверджено Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення здійснення медичних заходів окремих державних програм та комплексних заходів програмного характеру.

12 червня 2020 року КМ України прийнято постанову № 478, якою було внесено зміни до Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для виконання програм та здійснення централізованих заходів з охорони здоров`я, шляхом доповнення Порядку пунктом 3-1 такого змісту:

"3-1. Одержувач бюджетних коштів погоджує з МОЗ технічні, якісні та інші характеристики товарів і послуг, які є предметом закупівлі, а також проект договору, що буде укладений за результатами закупівлі.".

2. Пункт 19 після абзацу першого доповнити новим абзацом такого змісту:

"Кошти для здійснення заходів, передбачених підпунктами 1 та 5 пункту 3 цього Порядку, на рахунки одержувача бюджетних коштів перераховуються після погодження МОЗ проекту договору, що буде укладений за результатами закупівлі.".

У зв`язку з цим абзаци другий і третій вважати відповідно абзацами третім і четвертим.

Вважаючи внесення таких змін протиправними, позивач звернувся з позовом до суду.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Положеннями частини першої статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Отже, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року справа № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і суб`єктами владних повноважень під час здійснення ними владних управлінських функцій, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду неодноразово, зокрема, у постановах від 26.05.2022 у справі №120/3920/20-а, від 11.01.2022 у справі № 805/4071/17-а, від 29.04.2021 у справі №587/517/16-а, від 22.08.2019 у справі № 288/1557/16-а та ін., наголошував, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

За змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004, поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». У цьому ж Рішенні зазначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування в межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але й вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки позивача у сфері публічно-правових відносин.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду, зокрема, у постановах від 26 травня 2022 року у справі №120/3920/20-а, від 11 листопада 2021 року у справі № 640/13941/20, від 10 вересня 2021 року у справі № 826/13497/17, від 29 квітня 2021 року у справі №587/517/16-а, від 22 серпня 2019 року у справі № 288/1557/16-а зазначав, що «якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах».

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Водночас, суд звертає увагу, що положеннями частини другої статті 264 КАС України передбачено, що право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Судом встановлено, що відповідно до Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для виконання програм та здійснення централізованих заходів з охорони здоров`я, затвердженого постановою КМ України від 17 березня 2011 р. № 298, він визначає механізм використання коштів, передбачених МОЗ у державному бюджеті для виконання програм та здійснення централізованих заходів з охорони здоров`я (далі - бюджетні кошти).

Відповідно до п. 2 вказаного Порядку головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем програм є МОЗ.

При цьому, одержувачем бюджетних коштів є державне підприємство "Медичні закупівлі України", що належить до сфери управління МОЗ і одержує кошти на виконання програм та здійснення централізованих заходів з охорони здоров`я в частині доведеного до нього переліку напрямів профілактики, діагностики та лікування протягом відповідного бюджетного періоду.

Як було встановлено вище, позивач не погоджується з постановою КМ України від 12 червня 2020 року № 478, якою було внесено зміни до Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для виконання програм та здійснення централізованих заходів з охорони здоров`я, шляхом доповнення Порядку пунктом 3-1 такого змісту:

"3-1. Одержувач бюджетних коштів погоджує з МОЗ технічні, якісні та інші характеристики товарів і послуг, які є предметом закупівлі, а також проект договору, що буде укладений за результатами закупівлі.".

2. Пункт 19 після абзацу першого доповнити новим абзацом такого змісту:

"Кошти для здійснення заходів, передбачених підпунктами 1 та 5 пункту 3 цього Порядку, на рахунки одержувача бюджетних коштів перераховуються після погодження МОЗ проекту договору, що буде укладений за результатами закупівлі.".

Тобто, оскаржуваною постановою було внесено зміни до порядку в частині отримання бюджетних коштів за результатами закупівлі.

У той же час, беручи до уваги викладене вище, суд звертає увагу, що під час розгляду даної справи, позивачем не надано належних та допустимих доказів порушенням оскаржуваною постановою його прав та законних інтересів.

Таких доказів не було і встановлено судом під час розгляду даної справи.

Поряд з цим, представник позивача у судовому засіданні посилався на те, що ДП "Медичні закупівлі України" є неприбутковою організацією, а оскаржувана постанова лише встановлює додаткові вимоги процедурного характеру, що тягне за собою додаткові витрати часу під час здійснення процедури закупівлі.

Втім, на думку суду, такі обставини не можуть свідчити про порушення прав та охоронюваних інтересів позивача, оскільки жодних негативних наслідків для позивача вони не заподіюють.

Таким чином, вказане вище свідчить, що безпосередньо ДП "Медичні закупівлі України" не зазнала жодного втручання в свої права, внаслідок внесення оскаржуваною постановою змін до Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для виконання програм та здійснення централізованих заходів з охорони здоров`я, затвердженого постановою КМ України від 17 березня 2011 р. № 298, оскільки вказані зміни не спричинили суттєвого негативного впливу саме для позивача та останній не зазнав жодної реальної шкоди.

За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що доводи позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу оскаржуваної постанови відповідача на його конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси та свідчать про незгоду позивача з порядком отримання бюджетних коштів за результатами відповідної процедури закупівлі.

Поряд з цим, суд звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2020 р. № 1036 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України», якою, зокрема:

2) пункт 3-1 виключити;

6) абзац другий пункту 19 виключити.

Вказана постанова Уряду від 26.10.2020 року № 1036 була офіційно опублікована 03.11.2020 року в газеті «Урядовий кур`єр», а тому в силу норм абз. 1 ч. 1 ст. 52 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 №794-VII вважається такою, що набрала чинності з 03.11.2020 року.

Суд зазначає, що відповідно до загального правила дії нормативно-правових актів у часі, застосуванню підлягають тільки діючі (чинні) нормативно-правові акти, тобто ті, які набрали і не втратили чинності на момент застосування.

Отже, враховуючи викладене вище, а також ту обставину, що на час вирішення справи, пункт 3-1 та абзац другий пункту 19, які були внесені до Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для виконання програм та здійснення централізованих заходів з охорони здоров`я постановою КМ України від 12 червня 2020 № 478, є такими, що виключено з вказаного Порядку, суд приходить до висновку, що скасування оскаржуваної постанови не буде мати на меті поновлення прав позивача, які він вважає порушеним, оскільки відповідні пункти, станом на час розгляду даної адміністративної справи не діють.

За таких обставин, суд приходить до переконання про відсутність правових підстав для поновлення порушених прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах, через їх відсутність, що є підставою для відмови у задоволені адміністративного позову.

Відповідно до положень чч. 1 та 2 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 5 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В даному випадку позивач в силу норм Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору не звільнений та відомості щодо понесених відповідачем судових витрат відсутні, а тому судові витрати за рахунок позивача на користь відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Державного підприємства "Медичні закупівлі України" відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І.М. Погрібніченко

Судді В.В. Амельохін

В.П. Шулежко