Справа № 420/7594/22
Суддя: Кравченко М.М.
Дата ухвалення: 2022-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7594/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Кравченка М.М.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України, третя особа: Одеський державний університет внутрішніх справ, про визнання протиправним та скасування наказу від 11.03.2022 року № 362 о/с, поновлення на службі, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, -

СУТЬ СПОРУ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Національної поліції України, третя особа: Одеський державний університет внутрішніх справ, в якій просив: визнати противоправним та скасувати наказ Національної поліції України від 11.03.2022 № 362 о/с про звільнення зі служби в поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 з 15 березня 2022 року відповідно до п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію»; поновити старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 на службі в Національній поліції України на посаді фахівця групи організації служби Херсонського факультету Одеського державного університету внутрішніх справ з 16 березня 2022 року; стягнути з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 16.03.2022 року по день поновлення на службі.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив наступне. 15.03.2022 року наказом Національної поліції України від 11.03.2022 № 362 о/с ОСОБА_1 , старший лейтенант поліції, звільнений зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». Позивач вважає своє звільнення незаконним, таким що не відповідає вимогам чинного законодавства та порушує його право на проходження публічної служби в органах Національної поліції України. Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 з 24.02.2022 у зв`язку зі вторгненням Російської Федерації на територію України введено воєнний стан. З 24.02.2022 місто Херсон, де було робоче місце позивача, окуповано. У зв`язку з цими обставинами усіх працівників Херсонського факультету Одеського державного університету внутрішніх справи евакуйовано до Одеської області. 09.03.2022 у зв`язку з тим, що Херсонський факультет Одеського державного університету не може функціонувати, а працівники відповідно працювати, з метою економії бюджетних коштів, керівництво позивача змусило його написати рапорт на звільнення за власним бажанням з 15.03.2022. На наступний день, 10.03.2022 позивач, старший лейтенант поліції ОСОБА_1 , фахівець групи організації служби Херсонського факультету Одеського державного університету внутрішніх справ, написав рапорт, у якому просив не розглядати раніше поданий рапорт на звільнення від 09.03.2022 у зв`язку зі зміною обставин. Рапорт на ім`я ректора Одеського державного університету внутрішніх справ від 10.03.2022 про відкликання рапорту на звільнення від 09.03.2022, зареєстрований відділом документального забезпечення ОДУВС як поданий наручно 11.03.2022, про що свідчить відповідна відмітка. Також позивач написав рапорт на ім`я голови Національної поліції України Ігоря Клименка від 10.03.2022 про відкликання рапорту на звільнення від 09.03.2022, який 11.03.2022 направив засобами поштового зв`язку, а також на офіційні електронні адреси Національної поліції України.

Відповідно до ч.1 ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 16.06.2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до Національної поліції України, третя особа: Одеський державний університет внутрішніх справ, про визнання протиправним та скасування наказу від 11.03.2022 року № 362 о/с, поновлення на службі, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу було прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що 11.03.2022 року до Національної поліції України надійшов лист ОДУВС від 10.03.2022 року № 1/692 з матеріалами щодо звільнення позивача зі служби в поліції на підставі поданого ним рапорту від 09.03.2022 року про звільнення його за власним бажанням, з 15.03.2022 року. Про відмову від проходження військово-лікарської комісії позивач окремо зазначив у цьому ж рапорті. За інформацією ОДУВС позивач отримав копію наказу про звільнення 16.03.2022. Щодо фактичних обставин справи на рахунок рапорту позивача від 10.03.2022 на ім`я Голови Національної поліції України Клименка про відкликання попереднього поданого ним рапорту від 09.03.2022 про звільнення з поліції за власним бажанням, який він відправив засобами поштового та електронного зв`язку через ПАТ «Укрпошта», через «Нова пошта», та на офіційні електронні адреси Національної поліції України, то згідно з відомостями сервісу відстеження поштових відправлень, розміщеному на офіційному сайті ПАТ «Укрпошта» лист з поштовим трек-ідентифікатором - 501 вручений адресату - 31.03.2022. Згідно з відомостями сервісу відстеження «Нова пошта» відправлення з поштовим трек-ідентифікатором - 9370 вручене адресату - 11.04.2022. Щодо рапорту від 10.03.2022 про не розгляд попередньо поданого рапорту про звільнення від 09.03.2022, поданого позивачем 11.03.2022 на ім`я Ректора ОДУВС, зазначено, що оскільки він був поданий на ім`я неуповноваженої у даному випадку посадову особу (ректор не вирішує питання звільнення поліцейських) ОДУВС було роз`яснено позивачу, що матеріали про його звільнення вже передані до Національної поліції України для вирішення по суті та фактично вирішені шляхом видання спірного наказу Національної поліції України, і оскільки питання щодо звільнення позивача як поліцейського відноситься до виключної компетенції Голови Національної поліції України йому необхідно звертатися з відповідними рапортом до Голови НПУ. Позивач звернувся з відповідним рапортом від 10.03.2022 (про відкликання) на ім`я уповноваженої посадової особи, у даному випадку, Голови Національної поліції України Клименка. Враховуючи, що наказом Національної поліції України від 11.03.2022 № 362 о/с позивача звільнено зі служби в поліції відповідно до пункту 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», з 15.03.2022, зазначений рапорт від 10.03.2022 був залишений без розгляду.

У поясненнях третя особа зазначає, що наказом Одеського державного університету внутрішніх справ № 70 від 15.03.2022 року «Про особовий склад», відповідно до статті 71 Закону України «Про Національну поліцію» звільнено позивача з посади фахівця групи організації служби з 15 березня 2022 року, на підставі рапорту ОСОБА_1 , наказу Національної поліції України від 11 березня 2022 року № 362 о/с. Рапорт позивача, від 10.03.2022 року, отриманий 11.03.2022 року, було розглянуто, та позивачу було повідомлено (листом ОДУВС від 11.03.2022 № 1/Р-2), що його прохання не розглядати раніше поданий рапорт, з урахуванням існування наказу Національної поліції України, від 11 березня 2022 року № 362 о/с про звільнення позивача зі служби в поліції, за власним бажанням, належить до розгляду Національної поліції України, до якої йому і потрібно звернутися. Наказ ОДУВС № 70 від 15.03.2022 року отримано позивачем 16.03.2022 року, про що позивач особисто вказав у ньому ж.

Згідно з ч.6 ст.120 КАС України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

ОСОБА_1 , старшого лейтенанта поліції, наказом Одеського державного університету внутрішніх справ № 151 о/с від 06.07.2017 року було призначено фахівцем групи організації служби Херсонського факультету Одеського державного університету внутрішніх справ із залишенням на службі в поліції.

ОСОБА_1 09.03.2022 року написав та подав на ім`я голови Національної поліції України рапорт про звільнення його зі служби в Національній поліції України на підставі п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» за власним бажанням з 15.03.2022 року.

ОСОБА_1 09.03.2022 року написав та подав на ім`я ректора Одеського державного університету внутрішніх справ рапорт про звільнення його з посади фахівця групи організації служби Херсонського факультету Одеського державного університету внутрішніх справ у зв`язку із звільненням зі служби в Національній поліції України за власним бажанням з 15.03.2022 року.

Наказом Національної поліції України від 11.03.2022 № 362 о/с ОСОБА_1 , старший лейтенант поліції, був звільнений зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 15.03.2022 року.

Наказом Одеського державного університету внутрішніх справ від 15.03.2022 року № 70 о/с старший лейтенант поліції ОСОБА_1 був звільнений з посади фахівця групи організації служби з 15.03.2022 року.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки й порядку.

Згідно з ст.3 Закону України «Про Національну поліцію» у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з ч.1 ст.59 Закону України «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Поліцейські проходять службу в поліції: на посадах у центральному органі управління поліції, територіальних органах, закладах, установах поліції; під час перебування в розпорядженні згідно з положеннями статті 67 цього Закону; під час навчання на денній формі навчання за державним замовленням у закладі вищої освіти із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських; під час прикомандирування до Верховної Ради України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування згідно з положеннями статті 20 Закону України «Про статус народного депутата України», статті 29 Закону України «Про статус депутата Верховної Ради Автономної Республіки Крим» та статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад»; під час відрядження до державних органів, установ та організацій згідно з положеннями статті 71 цього Закону.

Відповідно до ч.3 ст.59 Закону України «Про Національну поліцію» рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Згідно з ч.4 ст.59 Закону України «Про Національну поліцію» видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: за власним бажанням.

Згідно з ч.ч.2-3 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Під час розгляду справи суд встановив, що відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 з 24.02.2022 року у зв`язку зі вторгненням Російської Федерації на територію України введено воєнний стан.

Як вказує позивач, оскільки з 24.02.2022 року місто Херсон, де було його робоче місце, окуповано, у зв`язку з цими обставинами усі працівники Херсонського факультету Одеського державного університету внутрішніх справи евакуйовані до Одеської області.

Позивач стверджує, що 09.03.2022 року у зв`язку з тим, що Херсонський факультет Одеського державного університету не може функціонувати, а працівники відповідно працювати, з метою економії бюджетних коштів, керівництво змусило його написати рапорт на звільнення за власним бажанням з 15.03.2022 року.

Разом з цим, вказані посилання позивача суд вважає необґрунтованими та безпідставними, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Пунктом 6 частини першої статті 5-1 Кодексу законів про працю України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з частиною 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Цей конституційний припис закріплений у статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до частини першої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною 2 статті 21 та частиною 1 статті 23 Загальної декларації прав людини кожна людина має право рівного доступу до державної служби в своїй країні, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, прийнятого 16 грудня 1966 року Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікованого Україною 12 листопада 1973 року, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право на працю, що включає право кожної людини дістати можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вона вільно погоджується, і зроблять належні кроки до забезпечення цього права. Заходи, яких повинні вжити держави-учасниці цього Пакту з метою повного здійснення цього права, включають програми професійно-технічного навчання і підготовки, шляхи і методи досягнення продуктивної зайнятості в умовах, що гарантують основні політичні і економічні свободи людини.

З матеріалів справи вбачається, що старший лейтенант поліції ОСОБА_1 , фахівець групи організації служби Херсонського факультету Одеського державного університету внутрішніх справ, написав рапорт, в якому просив не розглядати раніше поданий рапорт на звільнення від 09.03.2022 року у зв`язку зі зміною обставин.

Такий рапорт на ім`я ректора Одеського державного університету внутрішніх справ був зареєстрований відділом документального забезпечення ОДУВС 11.03.2022 року.

Також, такий рапорт позивач написав на ім`я голови Національної поліції України, який 11.03.2022 року направив засобами поштового зв`язку, а також на офіційні електронні адреси Національної поліції України.

Суд зазначає, що ч.1 ст.60 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з п.4 Розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Отже, нормативно-правові акти, які були прийняті до утворення поліції і не суперечать законодавству про останню, мають застосовуватися, як спеціальні норми права, до правовідносин, що виникають з приводу проходження служби поліцейськими до прийняття відповідних нормативно-правових актів.

Відтак, оскільки Національна поліція України входить до структури Міністерства внутрішніх справ України, то в питаннях своєї діяльності та проходження служби працівники поліції керуються в тому числі і нормативно-правовими актами Міністерства внутрішніх справ.

На час видання спірного наказу про звільнення діяли норми Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114.

При цьому, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Позиція аналогічного змісту наведена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року по справі № 21-8а15.

Враховуючи викладене, відносини щодо проходження служби в органах внутрішніх справ не є трудовими, тому питання по звільненню/поновленню на службі підлягали вирішенню відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114, яким чітко визначено процедуру звільнення працівників з органів внутрішніх справ.

Відповідно до пп. «ж» п.64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Згідно з п.68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114, особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Тобто, у межах передбаченого п.68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114, строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору можуть домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114, строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Якщо такої дати у рапорті про звільнення не було, то при звільненні особи за таких обставин слід враховувати положення пункту 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114.

Отже, за змістом п.68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114, звільнення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу зі служби на підставі підпункту «ж» пункту 64 даного Положення до спливу тримісячного строку від дня попередження про своє бажання звільнитися, якщо сторони не домовились про звільнення у коротші строки, є безпідставним.

Зокрема, таких висновків дійшов Верховний Суд України у своїх постановах від 09 квітня 2012 року у справі № 21-99а12, від 29 травня 2012 року у справі № 21-122а12, в тому числі Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 820/5844/16 від 05 вересня 2019 року.

У постановах Верховного Суду від 20.05.2020 року у справі № 804/868/16, від 11.08.2021 року у справі № 826/7075/16, від 23.06.2021 року у справі № 813/740/17 викладено висновок про те, що до закінчення визначеного у статті 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114, строку служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови, що між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.

З огляду на те, що між позивачем та керівництвом Національної поліції України було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої ОСОБА_1 бажав звільнитися, а саме з 15.03.2022 року, про що останній зазначив у рапорті від 09.03.2022 року, який був погоджений 10.03.2022 року та реалізований 11.03.2022 року наказом № 362 о/с, тому посилання позивача на протиправність оскаржуваного наказу не заслуговують на увагу.

Суд зазначає, що у випадку виявлення бажання бути звільненим та подання відповідного рапорту без дати бажаного звільнення підлягали б застосуванню приписи п.68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114, а відтак і похідні можливості співробітника, який виявив бажання бути звільненим, відкликати свій рапорт про звільнення, оскільки в такому випадку між співробітником та керівництвом не було досягнуто згоди щодо дати звільнення.

Однак, за обставин розглядуваного спору поданий позивачем 09.03.2022 року рапорт про звільнення за власним бажанням з 15.03.2022 року був реалізований 11.03.2022 року наказом № 362 о/с, а тому подальший рапорт від 11.03.2022 року не міг та не повинен був братися до уваги керівництвом Національної поліції України. Очевидно, що подання рапорту про відкликання не може слугувати аргументом проти винесеного наказу, оскільки видання наказу про звільнення після подання відповідного рапорту не суперечить жодній правовій нормі та не утворює необґрунтованості акту індивідуальної дії.

В той же час, законодавством, що регулює спірні правовідносини, не передбачено обов`язку керівництва скасовувати власні накази в тих випадках, коли співробітник змінив бажання бути звільненим, якщо зокрема сторони дійшли згоди про дату такого звільнення.

Верховний Суд України у постанові від 24 червня 2014 року у справі № 21-241а14 зазначив, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні (стаття 38 КЗпП), обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

У цьому судовому рішенні Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою в межах передбаченого пунктом 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника поліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.

Аналогічну позицію було підтримано Верховним Судом зокрема у постанові від 05.02.2020 року по справі № 819/744/16.

В даному випадку наказ Національної поліції України від 11.03.2022 року № 362 о/с відповідає ознакам правомірного рішення і судом не встановлено підстав для визнання його протиправним та скасування. Наведені ж позивачем доводи щодо неправомірності вказаного наказу судом відхиляються як безпідставні та необґрунтовані.

Наказом Міністерства внутрішніх справ від 09 листопада 2016 року № 1179 затверджено «Правила етичної поведінки поліцейських», які є узагальненим зібранням професійно-етичних вимог щодо правил поведінки поліцейських та спрямовані на забезпечення служіння поліції суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку на засадах етики та загальнолюдських цінностей.

Відповідно до п.1 розділу І Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС від 09.11.2016 року № 1179, ці Правила є узагальненим зібранням професійно-етичних вимог щодо правил поведінки поліцейських та спрямовані на забезпечення служіння поліції суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки й порядку на засадах етики та загальнолюдських цінностей. Ці правила поширюються на всіх поліцейських, які проходять службу в Національній поліції України. Дотримання вимог цих Правил є обов`язком для кожного поліцейського незалежно від займаної посади, спеціального звання та місцеперебування.

Згідно з п.1 розділу II Правил етичної поведінки поліцейських під час виконання службових обов`язків поліцейський повинен неухильно дотримуватися положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки, діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, міжнародними договорами України, а також цими Правилами; поважати і не порушувати права та свободи людини, до яких, зокрема, відносяться права: на життя; на повагу до гідності; на свободу та особисту недоторканність; недоторканність житла; на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; на свободу світогляду і віросповідання; володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; на мирні зібрання; на свободу пересування, вільний вибір місця проживання; інші права, які передбачені Конституцією та законами України, міжнародними договорами України; у кожному окремому випадку обирати той захід з-поміж заходів, передбачених законодавством України, застосування якого призведе до настання найменш негативних наслідків; неухильно дотримуватись антикорупційного законодавства України, обмежень, пов`язаних зі службою в Національній поліції України, визначених Законами України «Про Національну поліцію», «Про запобігання корупції» та іншими актами законодавства України; виявляти повагу до гідності кожної людини, справедливо та неупереджено ставитися до кожного, незважаючи на расову чи національну приналежність, мову, стать, вік, віросповідання, політичні чи інші переконання, майновий стан, соціальне походження чи статус, освіту, місце проживання, сексуальну орієнтацію або іншу ознаку; поводитися стримано, доброзичливо, відкрито, уважно і ввічливо, викликаючи в населення повагу до поліції і готовність співпрацювати; контролювати свою поведінку, почуття та емоції, не дозволяючи особистим симпатіям або антипатіям, неприязні, недоброму настрою або дружнім почуттям впливати на прийняття рішень та службову поведінку; мати охайний зовнішній вигляд, бути у встановленій формі одягу; дотримуватися норм ділового мовлення, не допускати використання ненормативної лексики; зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків; інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

Правила етичної поведінки поліцейських вимагають від кожного співробітника суворо та неухильно дотримуватись Конституції України, законів України, виконання вимог статутів, нормативних актів Міністерства внутрішніх справ України, працівник поліції має бути прикладом безумовного дотримання вимог законів та службової дисципліни в професійній діяльності.

За таких обставин, оскаржуваний наказ Національної поліції України від 11.03.2022 року № 362 о/с про звільнення зі служби в поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 з 15 березня 2022 року відповідно до п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» прийнятий відповідачем у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, в зв`язку з чим заявлені позивачем позовні вимоги щодо його скасування не належать до задоволення.

Оскільки позивача було правомірно звільнено зі служби в поліції, тому відсутні підстави для поновлення його на службі в Національній поліції України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Доводи позивача, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження впродовж розгляду справи та спростовуються наведеними в рішенні суду обставинами. Адже, згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач довів суду належними та допустимими в спірних правовідносинах доказами з посиланнями на відповідні положення законодавства про необґрунтованість позовних вимог позивача.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Згідно з вимогами ст.139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись Конституцією України, ст.ст.2, 77, 90, 139, 242-246, 250 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Національної поліції України (вул. Академіка Богомольця, 10, м. Київ, 01601, ідентифікаційний код 40108578), третя особа: Одеський державний університет внутрішніх справ (вул. Успенська, 1, м. Одеса, 65014, ідентифікаційний код 08571570), про визнання протиправним та скасування наказу від 11.03.2022 року № 362 о/с, поновлення на службі, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу - відмовити повністю.

Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя М.М. Кравченко