Справа № 640/4027/22
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2022-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2022 року м. Київ № 640/4027/22

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Колодяжного В.Є., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом

Громадянки Російської Федерації ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

про визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

Громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 ) (далі - позивач або ОСОБА_1 ) подано на розгляд Окружному адміністративному суду міста Києва позов до Державної міграційної служби України (адреса: 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ідентифікаційний код - 37508470, ел. пошта - ) (надалі - відповідач або ДМС України), у якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 206-21 від 25.06.2021 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну служби України визнати громадянку Російської Федерації ОСОБА_1 біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В якості підстав позову зазначено, що відповідачем прийнято протиправне рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, без встановлення актуальної ситуації у країні походження та без з`ясування об`єктивних причин побоюватися за своє життя в умовах систематичного порушення прав людини у Російській Федерації.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.02.2022 (суддя Пащенко К.С.) відкрито провадження у адміністративній справі № 640/4027/22, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників справи та проведення судового засідання.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог заперечив та зазначив, що у заяві-анкеті від 23.06.2020 та під час проведення співбесід 30.06.2020 та 09.02.2021 позивач не повідомила, що проживаючи у РФ, а саме у Чеченській Республіці, вона мала будь-які проблеми з правоохоронними органами. До складу будь-яких політичних, громадських, військових та інших організацій позивач не входила, будь-якою публічною діяльністю не займались. Крім цього, варто врахувати, що Позивач покинула країну громадянської належності будучи неповнолітньою дитиною і рішення щодо виїзду з країни громадянської належності було прийнято саме її батьками. Також, усі побоювання позивача щодо повернення до Чеченської Республіки у заяві-анкеті та під час проведення співбесід пов`язані із проблеми її батька з правоохоронними органами РФ та його віросповіданням. Однак, твердження батька позивача щодо побоювань повернення у РФ через хибні звинувачення правоохоронців щодо його причетності до повстанців у першій та другій чеченсько-російських війнах було детально проаналізовано та недоведено, а відповідне рішення ДМС визнано судом законним. Крім цього, ураховуючи відсутність будь-яких особистих переслідувань стосовно позивача, зокрема і кримінального, у разі відсутності бажання проживати у Чечні, де може бути нестабільна безпекова ситуація, позивач може скористатись альтернативою внутрішнього переміщення в РФ з метою спокійного та безпечного проживання. Ураховуючи вищевикладене, наявні переслідування та побоювання у позивача під час проживання в РФ (Чеченська Республіка) є не аргументованими та недоведеними. Серед фактів, повідомлених позивачем, немає таких, які могли б вважатись підтвердженими фактами її переслідування та утиску у зв`язку з політичними поглядами або релігійними переконаннями, і які можна було б вважати такими, що свідчать про реальну небезпеку для неї у разі повернення до країни громадянської належності.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач є громадянкою Російської Федерації, ІНФОРМАЦІЯ_1 , народилася в селищі Добрий, Орловська область, за національністю - чеченка, сповідує іслам (суніт), рідною мовою є чеченська, також володіє російською та українською мовами, невійськовозобов`язана, незаміжня, має середню освіту.

Як повідомляє позивач її останньою адресою проживання була Чеченська Республіка, станиця Асиновська, назву вулиці та номер будинку не пам`ятає. За зазначеною адресою проживала разом із батьком - ОСОБА_2 , матір`ю - ОСОБА_3 , та чотирма братами: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Позивач зазначила, що батько перший покинув територію Чечні 25.10.2013, а вона з іншими членами родини виїхали у листопаді 2013 року.

Зі слів позивача, у 2019 році її мати покинула територію України та поїхала на лікування до Німеччини, де проживають її батьки, тому наразі в Україні позивач проживає разом із батьком та братами, а у Чечні не залишилось жодних родичів.

Після досягнення повнолітнього віку позивач 23.06.2020 звернулась до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причиною звернення за захистом в Україні у заяві позивач зазначає неможливість повернення до РФ (Чеченська Республіка), оскільки її батько незаконно переслідується правоохоронними органами через його політичні погляди та релігійні переконання, а саме через те, що його підозрюють у співпраці із повстаннями у першій та другій чеченсько-російських війнах, а також через те, шо з 11-ти років позивач проживає в Україні, краще володіє українською мовою, ніж чеченською і хоче продовжити проживати та навчатись тут.

У результаті розгляду справи Державною міграційною службою України прийнято рішення № 206-21 від 25.06.2021 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернулась з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (надалі - Закон № 3671-VI).

Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 вказаного Закону №3671-VI:

- біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи з буквального тлумачення статті 1 зазначеного Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Частиною шостою статті 8 Закону № 3671-VI встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, визначені вищенаведеними пунктами статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже, у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону №3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону №3671-VI спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно п. 6.1 та 6.2 Розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом МВС України № 649 від 07.09.2011, у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, Державна міграційна служба України має право: а) вимагати подання додаткової інформації від територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою; в) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів; г) повертати справу на доопрацювання до територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за умови наявності недостатніх відомостей для розгляду справи і прийняття обґрунтованого та неупередженого рішення, неналежного оформлення особової справи.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Відповідно до частини другої статті 13 Закону 3671-VI Закону особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, зокрема, подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, то за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Однак, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Як вбачається з Висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21.05.2021 (справа №2020KYIV0056), складеного стосовно позивача, у ході розгляду заяви громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 не встановлено вагомих підстав вважати, що в разі повернення до Російської Федерації буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості заявниці та інші суттєві порушення прав людини або заявниця зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості в силу самого факту перебування на території Російської Федерації.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Судом з протоколу співбесіди від 30.06.2020 вбачається, що позивач звернулась до міграційної служби «…для того, щоб отримати статус біженця. Хочу вступити в університет. Щоб жити тут легально». Щодо обставин через які позивач була змушена покинути РФ позивач зазначила, що «…не знаю подробиць. Просто виїхав батько і мені сказали, що теж потрібно, я просто виїхала разом з родиною».

Як вбачається з протоколу додаткової співбесіди від 09.02.2021 на питання щодо причин неможливості повернення до РФ (Чечні) позивач зазначила, що її батько не може повернутись до РФ, при цьому причин неможливості повернення батька позивач не знає.

З урахуванням обставин справи міграційним органом досліджено питання обґрунтованості твердження про зазнання батьком позивача переслідувань з боку правоохоронних органів Чеченської Республіки.

Як зазначено у висновку відповідача, міграційним органом з матеріалів особової справи № 2014KV0023 ОСОБА_2 встановлено, що 29.05.2014 ОСОБА_2 з неповнолітньою на той час донькою звернувся до Управління ДМС України в Київській області із заявою, де зазначив, що не може повернутись до РФ через проблеми, які у нього виникли з правоохоронними органами у зв`язку з хибною підозрою з їх сторони у його співпраці з повстанцями, а також у зв`язку з його віросповіданням.

Рішенням Державної міграційної служби України від 07.09.2015 № 613-15 йому та його дітям відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказане рішення ОСОБА_2 оскаржив у судовому порядку. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.12.2015 у справі № 826/22403/15, яка ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.02.2016 залишена без змін, ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03.03.2016 відмовлено у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_2 .

15.03.2018 ОСОБА_2 вдруге звернувся із заявою до УДМС України в Київській області у зв`язку з виникненням нових обставин, а саме зазначив, що проживаючи на території України він займався волонтерською діяльністю, у тому числі у зоні проведення АТО і у разі повернення до країни громадянської належності зазнаватиме переслідувань з боку правоохоронних органів РФ. - о/с № 2018KV0052.

З матеріалів о/с № 2014KV0023 встановлено, що вказані обставини (за винятком волонтерської діяльності) вже були досліджені органами ДМС, а побоювання ОСОБА_2 через те, що він: належить до неофіційного ісламу; підозрювався правоохоронними органами у співпраці з повстанцями; побоюється за життя своїх п`ятьох дітей через військові дії на території місця їх проживання в РФ - спростовані у судовому порядку.

Серед нововиявлених обставин, які було зафіксовано у матеріалах о/с № 2018KV0052, батько позивача зазначив, що проживаючи в Україні він займався волонтерською діяльністю, спрямованою на підтримку України у зоні проведення АТО.

На підтвердження своєї волонтерської діяльності ОСОБА_2 надав:

1) копію довідки БФ «Щира Україна» від 30.09.2016 № 327/2;

2) депутатське звернення щодо підтримки клопотання про надання статусу біженця від 18.01.2018 № 13-01/2018;

3) довідку БФ «Щира Україна» від 01.08.2019 № 889/08 ;

4) довідку БО «Міжнародний волонтерський фонд «БУСОЛ» від 27.05.2020 № 134.3;

5) довідку в/ч НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 18.09.2019 № 5888 про безпосередню участь ОСОБА_2 у період з 08.03.2015 по 28.02.2016 в АТО, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей.

Однак, під час аналізу тверджень позивача та наданих ним документів відповідачем були виявлено суттєві неточності, а саме інформація, надана ним у ході співбесід не була внутрішньо узгодженою та відмінною від тієї, що викладена у документах.

09.02.2021 під час співбесіди ОСОБА_2 було повідомлено, що відповідно до листа Міністерства оборони України, вказана довідка йому не видавалася.

Батько позивача пояснив це відсутністю його даних у базах Міністерства оборони України, оскільки він не вправі брати участь в АТО згідно з українським законодавством; але повідомив, що їздив безпосередньо до військової частини, зазначеної у довідці, його там особисто знають на «ти», і вказане буде підтверджено у випадку здійснення запиту саме на адресу цієї частини.

Згідно з текстом листа кадрового центру Сухопутних військ Збройних сил України, відповідно до інформації та доповіді посадових осіб в/ч НОМЕР_1 , зазначена довідка ОСОБА_2 посадовими особами в/ч НОМЕР_1 не надавалась, до посадових осіб в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_2 не звертався, інформація щодо його участі в АТО на території Донецької та Луганської областей в складі в/ч НОМЕР_1 відсутня.

За висновком відповідача, надана ОСОБА_2 довідка, за його словами, в/ч НОМЕР_1 , не може слугувати підтвердженням його волонтерської діяльності у зоні проведення АТО.

Суд з урахуванням протоколів співбесід погоджується з висновком відповідача, що позивач проживала на території України з батьком, в свою чергу останній постійно перебував разом з нею та братами, і у їх житті відсутній період, коли батько тривалий час не проживав з нею.

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В силу зазначеної норми, твердження позивача стосовно побоювання переслідувань батька не беруться судом до уваги з огляду на їх спростування судовим рішенням № 826/22403/15.

Окрім того, з наявних у матеріалах адміністративної справи документів не встановлено обставин належності позивача до складу будь-яких політичних, громадських, військових та інших організацій, при цьому позивач політичною діяльністю не займається.

Крім цього, ураховуючи відсутність будь-яких особистих переслідувань стосовно заявниці, зокрема і кримінального, у разі відсутності бажання проживати у Чечні, де може бути нестабільна безпекова ситуація, заявниця може скористатись альтернативою внутрішнього переміщення в РФ з метою спокійного та безпечного проживання.

Відтак, висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань його за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань, та що небажання повертатися до країни громадської належності у зв`язку з ймовірними переслідуваннями з боку третіх осіб не можуть бути визнаними підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» знайшли своє підтвердження та є правомірними.

За висновком суду, відповідачем при прийнятті спірного рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому обґрунтовано прийнято наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність конкретних підстав, через які позивач не може повернутися до країни громадянської належності, оскільки позивач не навів дійсних фактів, які б давали підстави вважати, що відносно нього є реальні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутності правових підстав для їх задоволення.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Частинами 1 та 2 ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При розгляді цієї справи суд бере до уваги наступні позиції Європейського суду з прав людини.

Так, рішенням ЄСПЛ від 19.04.1993 у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

З огляду на все викладене вище та виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд доходить висновку, що позовні вимоги громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Враховуючи, що суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, то питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 9, 72-78, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Суддя К.С. Пащенко