Справа № 640/23255/21
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2022-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,

за участю секретаря Шляги А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.01.2022 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні з 19.11.2019 по день постановлення рішення на зарплатний картковий рахунок.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.01.2022 позов задоволено частково: стягнуто з Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/1, 1) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІНПП НОМЕР_1 ) суму середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, що становить 277 096,98 грн. з вирахуванням при виплаті встановлених податків та зборів; в задоволенні решти позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Офіс Генерального прокурора звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що наказом Генерального прокурора №1484ц від 14 листопада 2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу представництва інтересів органів прокуратури управління організації участі прокурорів в суді Департаменту представництва інтересів держави в суді Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 18 листопада 2019 року.

Цим же наказом зобов`язано Департамент планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.

В зв`язку з невиплатою позивачу у день звільнення вихідної допомоги, останній звернувся з позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва, рішенням якого від 31 березня 2021 року у справі №640/26363/19 позов ОСОБА_1 задоволено, а саме: визнано протиправними дії Генеральної прокуратури України щодо не виплати ОСОБА_1 при звільненні на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку та зобов`язано Офіс Генерального прокурора виплатити ОСОБА_1 у зв`язку зі звільненням на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку, який становить 37 720, 89 грн. на зарплатний картковий рахунок.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2021 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року залишене без змін.

З огляду на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року у справі №640/26363/19, залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2021 року, позивач 23 червня 2021 року звернувся до Офісу Генерального прокурора з заявою, в якій «…з метою виконання судового рішення та уникнення в подальшому розгляду спору в судовому порядку, що призведе до збільшення розміру відшкодування, тобто до зайвих грошових виплат…» просив виплатити на його зарплатний картковий рахунок вихідну допомогу у розмірі 37 720,89 грн.

У відповідь, Офіс Генерального прокурора листом №21-1918 вих.21 від 16 липня 2021 року повідомив позивача, що «…Відповідно до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №84 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).».

05 серпня 2021 року позивач звернувся із заявою до Державної казначейської служби України, в якій просив прийняти до виконання виконавчий лист №640/26363/19, виданий 29 червня 2021 року Окружним адміністративним судом міста Києва про стягнення з Офісу Генерального прокурора коштів у розмірі 37720,89 грн.

Державна казначейська служба України листом №5-11-11/17514 від 25 серпня 2021 року повернула ОСОБА_1 виконавчий лист, вказавши, що судове рішення, на виконання якого виданий 29 червня 2021 року Окружним адміністративним судом міста Києва виконавчий лист №640/26363/19, має зобов`язальний характер, а органи Казначейства не наділені повноваженнями здійснювати його виконання.

За таких обставин, ОСОБА_1 01 вересня 2021 року звернувся із заявою до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про прийняття до виконання виконавчого листа №640/26363/19, виданого 29 червня 2021 року Окружним адміністративним судом міста Києва про стягнення з Офісу Генерального прокурора коштів у розмірі 37720,89 грн.

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 07 вересня 2021 року відкрито виконавче провадження ВП №66737187 з примусового виконання виконавчого листа №640/26363/19 від 29 червня 2021 року.

Водночас, в зв`язку з затримкою у виплаті позивачу вихідної допомоги, незважаючи на наявність рішення суду про обов`язковість виплати Офісом Генерального прокурора позивачу такої вихідної допомоги, ОСОБА_1 17 серпня 2021 року звернувся до суду першої інстанції з даним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак зменшив розмір стягнення до 277 096,98 грн.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення, судом порушено правильність застосування норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п.13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 № 7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Отже, оскільки апелянт у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині задоволення позовних вимог, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Натомість врегульовано Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору (ч. 2 ст. 117 КЗпП України).

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

З матеріалів справи вбачається, що право позивача на виплату вихідної допомоги підтверджено рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року у справі №640/26363/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2021 року.

На виконання рішення суду від 31 березня 2021 року у справі №640/26363/19 та постанови державного виконавця від 07 вересня 2021 року у ВП №66737187, Офіс Генерального прокурора перерахував позивачу вихідну допомогу платіжними дорученнями №5800 від 23 вересня 2021 року на суму 300365,32 грн., №5799 від 23 вересня 2021 року на суму 565,81 грн. та платіжним дорученням №5798 від 23 вересня 2021 року на суму 6789,76 грн., тобто фактична їх виплата здійснена з затримкою.

У той же час, доказів щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідачем надано не було, а тому відповідно до ст. 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають застосуванню положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Абзацом 1 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час (абзац 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100).

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку (абзац 4 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100).

Відповідно до пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вже було зазначено вище, наказом Генерального прокурора №1484-ц від 14 листопада 2019 року позивача звільнено з посади прокурора відділу представництва інтересів органів прокуратури управління організації участі прокурорів в суді Департаменту представництва інтересів держави в суді Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 18 листопада 2019 року. Отже, 18 листопада 2019 року є останнім робочим днем позивача і саме в цей день позивачу мали б надати повний розрахунок при звільненні. Оскільки у цей день, 18 листопада 2019 року, позивачу не було виплачено вихідної допомоги при звільненні, перебіг строку затримки у виплаті такої допомоги розпочався з 19 листопада 2019 року.

Згідно наведених вище платіжних доручень вихідна допомога сплачена позивачу 23 вересня 2021 року, оскільки платіжні доручення №5800 від 23 вересня 2021 року на суму 300365,32 грн., №5799 від 23 вересня 2021 року на суму 565,81 грн. та платіжне доручення №5798 від 23 вересня 2021 року на суму 6789,76 грн. одержані банком, як вбачається із відповідних відміток банку, саме 23 вересня 2021 року.

Отже, днем виплати вихідної допомоги позивачу є 23 вересня 2021 року. При цьому, період затримки у виплаті такої допомоги закінчується 22 вересня 2021 року.

Таким чином, періодом затримки у виплаті позивачу вихідної допомоги слід вважати з 19 листопада 2019 року до 22 вересня 2021 року включно.

Згідно довідки Генеральної прокуратури України №18-941зп від 20 листопада 2019 року сума середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 складає 1754,46 грн. Сума середньомісячної заробітної плати складає 37 720,89 грн.

У період з 19 листопада 2019 року до 22 вересня 2021 року кількість робочих днів затримки у виплаті вихідної допомоги становить 461 день.

Отже, середній заробіток за час затримки у виплаті вихідної допомоги становить 808 806, 06 грн. (1 754, 46 грн. х 461 р.д.) і саме така сума може підлягати стягненню за порушення відповідачем строків виплати позивачу вихідної допомоги.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

У постанові від 11 серпня 2021 року по справі № 821/2093/16 Верховний Суд вказав, що критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв

Позивач, наводячи розрахунок суми до стягнення, виходив з того, що при звільненні йому виплачено 182 404,39 грн., проте з урахуванням виплати вихідної допомоги у розмірі 37 720,89 грн. до виплати належало 220 125,0 грн. (182404,39 + 37720,89). Тому частка протиправно невиплачених позивачу коштів становить 17,13 % (37720 / 220 125 * 100).

При цьому, з урахуванням частки 17,13 % сума до виплати становить 138 548,49 грн.

Однак, застосування частки протиправно невиплачених коштів не є єдиною підставою, яку суд може застосувати при обчисленні розміру суми затримки у виплаті вихідної допомоги при звільненні.

Зважаючи на вище наведену позицію Верховного Суду також підлягає з`ясуванню період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При обранні способу зменшення заробітку суд враховує, що позивач після свого звільнення неодноразового звертався до відповідача (інформаційний запит від 22 листопада 2019 року, звернення від 23 червня 2021 року) задля уникнення зі сторони відповідача в подальшому зайвих витрат, з проханням виплати йому вихідної допомоги, яка мала б бути виплачена роботодавцем у день звільнення 18 листопада 2019 року.

Колегія суддів звертає увагу, що у зв`язку з невиплатою відповідачем вихідної допомоги на звернення позивача, останній звертався до суду з позовом про стягнення вихідної допомоги, і рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року у справі №640/26363/19 дії відповідача визнані протиправними та зобов`язано відповідача виплатити позивачу вихідну допомогу при звільненні. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2021 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року залишено без змін, тобто з 10 червня 2021 року воно набрало законної сили.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Практика Європейського суду з прав людини (справи "Юрій Миколайович Іванов проти України", "Горнсбі проти Греції") говорить, що право на справедливий суд є ілюзорним, якщо судове рішення залишається невиконаним.

Зазначені норми Конституції України знайшли своє відображення в процесуальному законодавстві України.

Так, статтею 14 КАС України встановлено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

В той же час, незважаючи на те, що рішенням суду, яке набрало законної сили 10 червня 2021 року та яким відповідача було зобов`язано виплатити позивачу вихідну допомогу, - відповідач своїми діями ухилявся від добровільного виконання рішення (повідомляв позивача на його заяви про необхідність звернення позивача до Казначейства, до виконавчої служби), та лише після відкриття державним виконавцем виконавчого провадження, при примусовому виконанні виконавчого листа №640/26363/19 від 29 червня 2021 року, Офіс Генерального прокурора 23 вересня 2021 року перерахував відповідні кошти.

Отже, за такий тривалий період з 19 листопада 2019 року по 22 вересня 2021 року, при наявності судових рішень зобов`язального характеру, відповідач мав усвідомлювати, що може понести значні витрати при затримці у виплаті вихідної допомоги, замість того щоб виплатити у встановлений законом строк значно меншу суму (37 720,89 грн).

Таким чином, беручи до уваги те, що за розрахунками суду до стягнення за час затримки у виплаті вихідної допомоги підлягає сума 808 806,06 грн., а з урахуванням застосування частки 17,13 % - 138 548,49 грн., однак враховуючи інші обставини, наведені вище щодо тривалого періоду затримки у виплаті вихідної допомоги, дії позивача та відповідача, застосовуючи принцип справедливості та співмірності колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про необхідність стягнути з відповідача суму у розмірі 277 096,98 грн., тобто у подвійному розмірі суми 138 548,49 грн., як компенсацію за затримку у виплаті вихідної допомоги.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про часткове задоволення позову.

При цьому, доводи апеляційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції. Апеляційна скарга не містить інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені (наведені) у відзиві на позовну заяву та з урахуванням яких суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи. Обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга відповідача не містить.

Також, надаючи оцінку всім доводам учасників справи, судова колегія враховує рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…»..

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.01.2022 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлений 07.09.2022.