Справа № 2-а/593/1/2022
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2022 рокуЛьвівСправа № 2-а/593/1/2022 пров. № А/857/9267/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шевчук С.М.,

суддів Кухтея Р.В., Іщук Л.П.,

за участю секретаря судового засідання Кушик Ю.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Львівської митниці на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 14 квітня 2022 року (рішення ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін у м. Бережани судом у складі головуючого судді Німко Н.П., дата складення повного тексту рішення суду не зазначена) у справі №2-а/593/1/2022 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправною та скасування постанови, суд -

В С Т А Н О В И В :

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, яким просила:

визнати протиправною та скасувати постанову в справі про порушення митних правил від 01.12.2020 р. №1594/20900/20 Галицької митниці Держмитслужби.

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 14 квітня 2022 року позов задоволено.

Скасовано постанову серії №1594/20900/20 від 01 грудня 2020 року, винесену в.о. начальника Галицької митниці Держмитслужби Скоромним Я.І. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, передбачених ст. 485 Митного кодексу України та застосування до неї адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 40 991 (сорок тисяч дев`ятсот дев`яносто одна) гривня 91 коп.; провадження у справі про порушення митних правил - закрито за відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.485 Митного кодексу України.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2022 року замінено сторону відповідача - Галицьку митницю Держмитслужби () на правонаступника - Львівську митницю як відокремленим підрозділом Державної митної служби України (ЄДРПОУ ВП 43971343), та відкрито провадження у справі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Вважає, що висновки оскаржуваного рішення не відповідають обставинам справи, таке прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На обґрунтування апеляційних вимог відповідач посилається на те, що судом першої інстанції при розгляді вказаного позову не взято до уваги інформацію (доказ), надану митним органам України компетентним органом Королівства Данія у листі №19-0693976 про те, що документ продажу не є автентичним, автентичний рахунок додано до вказаного листа, згідно якого вартість автомобіля становить 3850 євро. Вказана вартість підтверджена банківською випискою. При цьому, покупцем товару та особою, відповідальною за фінансове врегулювання, а також особою, яка надавала для митного контролю товару документи, що містять неправдиві дані щодо його вартості є ОСОБА_1 . Таким чином, апелянт вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення названого адміністративного позову.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Про розгляд апеляційної скарги сторони повідомлені шляхом надіслання копій ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду на електронну адресу відповідача та на поштову адресу позивача, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази.

Представник відповідача у судове не прибув, причин неявки не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не направляв.

Представник позивача Гаврищук В.В. в судовому засіданні надав пояснення та заперечив проти доводів апеляційної скарги.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи обставини, що 16 серпня 2018 року між громадянкою України позивачкою ОСОБА_2 (покупець) та нерезидентом, продавцем данською компанією Ostjysk Autohandel (Kristrupvej 38, Randers Denmark) фактично укладено договір купівлі продажу товару - легкового автомобіля Peugeot 5008 1.6 HDI, бувшого у використанні, 2011 календарного року виготовлення, колісна формула 4х2, VIN НОМЕР_1 , тип двигуна: дизель, об`єм двигуна: 1560 см кубічних, потужність: 82 кВт, колір: чорний.

19 серпня 2018 року позивачкою ОСОБА_1 ввезено на митну територію України придбаний вищевказаний транспортний засіб; як підставу для пропуску на митну територію України вказаного товару, подано митну декларацію типу IM40EE від 17 серпня 2018 року №UA403010/2018/102793, рахунок-фактуру із зазначенням номеру фактури 562 від 16 серпня 2018 року та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 , видане 20 березня 2012 року компетентними органами Королівства Данія, згідно яких данською компанією Ostjysk Autohandel (Kristrupvej 38, Randers Denmark) вказаний вище автомобіль було продано гр. ОСОБА_3 за ціною 2500 євро, готівкою.

У відповідності до умов Договору №-17/08/4 від 17 серпня 2018 року «Про надання послуг по декларуванню та митному оформленню товарів», позивачка ОСОБА_1 (як Замовник), уповноважила (доручила) ФОП ОСОБА_4 , як виконавця (митного брокера), вчинити дії по декларуванню належних їй товарів, майна, транспортних засобів…, що переміщуються через митний кордон та їх оформленню у Тернопільській митниці, а також надавати їй (позивачці) інші, пов`язані із зовнішньоекономічною діяльністю її, як замовника, послуги.

У подальшому, уповноважений вказаним вище договором митний брокер ОСОБА_4 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), діючи від імені позивачки, 21 серпня 2018 року, задля здійснення митного оформлення вказаного вище автомобіля в митному режимі у відділі митного оформлення №-1 митного поста «Тернопіль- центральний» Тернопільської митниці ДФС, подав митну декларацію типу IM40ДE №UA403010/2018/006510 разом із супровідними документами: рахунок-фактура б/н із номером фактури 562 від 16 серпня 2018 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 , видане 20 березня 2012 року компетентними органами Королівства Данія. Згідно вказаних документів, продавцем товару є данська компанія «Ostjysk Autohandel», покупець та особа, відповідальна за фінансове врегулювання громадянка України ОСОБА_1 , фактурна вартість товару становила 2500 єврою (Kristrupvej 38, Randers Denmark), вказаний вище автомобіль було продано гр. ОСОБА_3 за ціною 2500 євро, готівкою.

Зважаючи на курс НБУ станом на 21 серпня 2018 року, заявлена митна вартість згаданого автомобіля становила 79074,02 грн., а загальна сума сплачених позивачем митних платежів за митною декларацією IM40ДE №UA403010/2018/006510 склала 44665,56 гривень.

У подальшому, митними органами Королівства Данія (лист №-19-0693976 ДМСУ 20.20-02-01/7.4/1483 від 06 липня 2020 року), повідомлено компетентні митні органи України ( отримано лист 16 липня 2020 року), що згаданий вище автомобіль дійсно проданий 16 серпня 2018 року ОСОБА_3 і свідоцтво про реєстрацію автомобіля є справжнім. Однак документ з продажу автомобіля не справжній. Справжній рахунок прикріплено ( №-1055477) і зазначену у ньому суму перевірено за банківськими реквізитами - автентичний рахунок (invoice 3 1055477), згідно якого, вартість цього автомобіля становить 3850 євро, або 28365, 84 датських крон (згідно курсу НБУ станом на 21 серпня 2018 року 121773,99 гривні) і саме ця вартість підтверджена банківською випискою.

20 серпня 2020 року державний інспектор відділу оперативного реагування управління забезпечення протидії митним правопорушенням Галицької митниці Держмитслужби Журавчак Сергій Володимирович склав щодо позивача протокол про порушення митних правил №1594/20900/20 за ознаками ст.485 Митного кодексу України, у якому вказав, що ОСОБА_1 для здійснення митного контролю особисто подала рахунок-фактуру б/н від 16 серпня 2018 року та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 , видане 20 березня 2012 року компетентними органами Королівства Данія, згідно яких данською компанією Ostjysk Autohandel (Kristrupvej 38b, Randers Denmark) автомобіль марки Peugeot 5008 1.6 HDI, номер кузова НОМЕР_1 , було продано гр. ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) за ціною 2500 євро.

З урахуванням вказаної вище інформації митних органів Королівства Данії, станом на дату здійснення митного оформлення вказаного транспортного засобу, розмір митних платежів, які підлягали до сплати за ввезення його на територію України становить 58329,56 грн.

Як зазначено у протоколі, за вказаних обставин, несплачена позивачем, як покупцем сума митних платежів за вказаним автомобілем внаслідок невідповідності повідомленої при поданні митної декларації вартості автомобіля тій, яка надійшла з митних органів Короліства Данії, становить 13663,99 грн.

У подальшому, 01 грудня 2020 року в.о начальника Галицької митниці Держмитслужби Скоромний Ярослав Ігорович прийняв постанову у справі про порушення митних правил № 1594/20900/20, якою ОСОБА_1 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 485 Митного кодексу України, - порушенні митних правил, а саме: вчинення протиправних дій, спрямованих на ухилення від сплати митних платежів шляхом заявлення за вищевказаних обставин у митній декларації типу ІМ40ДЕ №-UA403010/2018/006510 неправдивих відомостей, необхідних для визначення митної вартості товару та надання з цією ж метою митному органу документів, що містять такі відомості. За таке адміністративне правопорушення на позивачку накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу розміром 300 відсотків несплаченої суми митних платежів, на суму 40991,97 гривня.

Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернулася до суду з даним позовом.

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що отримані від митних органів Королівства Данії документи щодо вартості згаданого транспортного засобу, самі по собі не можуть вважатися виключними, беззаперечними й визначальними доказами винуватості позивача у порушенні митних правил за обставин, вказаних у оскаржуваній постанові та не доводять поза розумним сумнівом наявності у її діях прямого умислу на неправомірне звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру, шляхом надання неправдивих відомостей щодо вартості товару та надання із цією ж метою митному органу документів, що містять такі відомості.

Таким чином, суд вважав необґрунтованими фактичні доводи сторони відповідача щодо існування невідповідності між документами, поданими позивачем Галицькій митниці та експортними митними деклараціями, наданими митним органом Королівства Данії, оскільки така невідповідність, без належних доказів умисного подання ОСОБА_1 недостовірних документів та відомостей сама по собі, не може бути самостійною й достатньою підставою для прийняття рішення щодо визнання її винною у вчиненні порушення митних правил.

Відтак, суд дійшов висновку, що належні, допустимі й достатні докази, які б у своїй сукупності та логічному взаємозв`язку поза розумним сумнівом свідчили про умисел позивача на заниження митних платежів, шляхом повідомлення недостовірної інформації для визначення митної вартості товару з метою зменшення розміру митних платежів та надання з цією метою органу доходів і зборів документів, стороною відповідача не надано, а тому склад правопорушення, передбаченогост.485МК України в діях позивачки, вчинених нею за обставин, зазначених в оскаржуваній постанові, не є доведеним.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 458 МК України встановлено, що порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

Статтею 485 МК України передбачена відповідальність у вигляді накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів за дії, спрямовані на неправомірне звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру, а також інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, в тому числі за заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів.

Отже, склад правопорушення, передбаченого ст. 485 МК України, передбачає, з-поміж іншого, те що особа, яка його вчинила, діяла умисно, тобто усвідомлено, цілеспрямовано чинила так, щоб уникнути від сплати митних платежів (у тому числі й сплати їх у меншому розмірі). При цьому зовнішній прояв (винного, протиправного) діяння передбаченого ст. 485 МК України обов`язково повинен поєднуватися з умислом суб`єкта його вчинення на посягання на охоронювані законом суспільні відносин (встановлений законом порядок сплати податків та зборів).

Тобто, для притягнення до відповідальності згідно статті 485 Митного кодексу України необхідно доведення факту заявлення в митній декларації неправдивих відомостей та/або надання документів, що містять неправдиві відомості та наявність прямого умислу.

Частиною 2 ст. 459 МК України передбачено, що суб`єктами адміністративної відповідальності за порушення митних правил можуть бути громадяни, які на момент вчинення такого правопорушення досягли 16-річного віку, а при вчиненні порушень митних правил підприємствами - посадові особи цих підприємств.

Колегія суддів дійшла висновку, що суб`єкт порушення митних правил, визначеного статтею 485 МК України є спеціальним, тобто крім загальних ознак, визначених частиною 2 ст. 459 Митного кодексу України, наділений ще й спеціальними додатковими ознаками. В даному випадку це особа, яка самостійно здійснює декларування або від імені якої здійснюється декларування (декларант).

Пунктом 8 ч.1 ст. 4 МК України установлено, що декларантом є особа, яка самостійно здійснює декларування або від імені якої здійснюється декларування.

Декларантами можуть бути громадяни переміщенні через митний кордон України - особистих речей, транспортних засобів особистого користування та інших товарів для особистих, сімейних чи інших потреб, не пов`язаних із здійсненням підприємницької діяльності. Декларант може здійснювати декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення самостійно або уповноважувати інших осіб на здійснення декларування від свого імені (п.1 ч.2 та ч.5 МК України).

Судом першої інстанції встановлено, що декларування транспортного засобу здійснювалося митним брокером ФОП ОСОБА_4 , який діяв від імені позивачки ОСОБА_1 на підставі договору №-17/08/4 від 17 серпня 2018 року «Про надання послуг по декларуванню та митному оформленню товарів», предметом якого є вчинення дій по декларуванню належного позивачу транспортного засобу, що переміщуються через митний кордон та його оформлення у Тернопільській митниці. Для вчинення вказаних дій позивачка передала митному брокеру рахунок-фактура б/н із номером фактури 562 від 16 серпня 2018 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 , видане 20 березня 2012 року компетентними органами Королівства Данія.

У подальшому, уповноважений вказаним вище договором митний брокер ОСОБА_4 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), діючи від імені позивачки, 21 серпня 2018 року, задля здійснення митного оформлення вказаного вище автомобіля в митному режимі у відділі митного оформлення №-1 митного поста «Тернопіль- центральний» Тернопільської митниці ДФС, подав митну декларацію типу IM40ДE №UA403010/2018/006510 разом із супровідними документами: рахунок-фактура б/н із номером фактури 562 від 16 серпня 2018 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 , видане 20 березня 2012 року компетентними органами Королівства Данія. Згідно вказаних документів, продавцем товару є данська компанія «Ostjysk Autohandel», покупець та особа, відповідальна за фінансове врегулювання громадянка України ОСОБА_1 , фактурна вартість товару становила 2500 євро (Kristrupvej 38, Randers Denmark), вказаний вище автомобіль було продано гр. ОСОБА_3 за ціною 2500 євро, готівкою.

Отже, митний брокер ОСОБА_4 діяв від імені та в інтересах позивачки ОСОБА_1 на підставі наданих нею документів, а відтак не є суб`єктом адміністративної відповідальності за порушення, передбачені ст. 485 МК України в розглядуваному випадку.

При цьому, суд установив, що позивач - ОСОБА_1 є резидентом України, досягла віку, встановленого частиною 2 ст. 459 МК України та є декларантом у розумінні вимог МК України (позаяк є особою від імені якої та на підставі наданих нею документів здійснювалося митне оформлення, ввезеного транспортного засобу Peugeot 5008 1.6 HDI, бувшого у використанні, 2011 календарного року виготовлення).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 є особою яка відноситься до суб`єктів порушення митних правил, визначених статтею 485 МК України.

Статтею 67 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до статті 266 МК України декларант зобов`язаний:

1) здійснити декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення відповідно до порядку, встановленого цим Кодексом;

3) надати митному органу передбачені законодавством документи і відомості, необхідні для виконання митних формальностей;

4) у випадках, визначених цим Кодексом та Податковим кодексом України, сплатити митні платежі або забезпечити їх сплату відповідно до розділу X цього Кодексу;

5) у випадках, визначених цим Кодексом та іншими законами України, сплатити інші платежі, контроль за справлянням яких покладено на митні органи.

Відповідно до п. 27 ч.1 ст.4 МК України під митним платежем розуміють: а) мито; б) акцизний податок із ввезених на митну територію України підакцизних товарів (продукції); в) податок на додану вартість із ввезених на митну територію України товарів (продукції).

Митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари (ст. 49 МК України).

Відомості про митну вартість товарів використовуються зокрема для: нарахування митних платежів; застосування інших заходів державного регулювання зовнішньоекономічної діяльності України; розрахунку податкового зобов`язання, визначеного за результатами документальної перевірки.

Митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.

Митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу (ст. 51 МК України).

Відповідно до ст. 52 МК України заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.

Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані:

1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом;

2) подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.

Згідно із частиною 4 та 5 ст.58 МК України, митною вартістю товарів, за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції) ввозяться на митну територію України, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті.

Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.

Імпорт (випуск для вільного обігу) - це митний режим, відповідно до якого іноземні товари після сплати всіх митних платежів, встановлених законами України на імпорт цих товарів, та виконання усіх необхідних митних формальностей випускаються для вільного обігу на митній території України (ч.1 ст.74 МК України).

Підсумовуючи викладене, під час декларування товарів, які імпортуються ввозяться на митну територію України позивач, як декларант зобов`язана відобразити у складі митної вартості (яка є базою для нарахування митних та інших податкових платежів, які підлягають сплаті до державного бюджету) загальну сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.

19 серпня 2018 року позивачкою ОСОБА_1 ввезено на митну територію України транспортний засіб Peugeot 5008 1.6 HDI, бувшого у використанні, 2011 календарного року виготовлення, колісна формула 4х2, VIN НОМЕР_1 , тип двигуна: дизель, об`єм двигуна: 1560 см кубічних, потужність: 82 кВт, колір: чорний.

З метою випуску транспортного засобу у вільний обіг на території України особою, яка була уповноважена позивачем (митним брокером ОСОБА_4 ) подано митну декларацію типу IM40EE від 17 серпня 2018 року №UA403010/2018/102793 у якій зазначено вартість товару у розмірі 2500 євро.

До вказаної митної декларації долучено надані позивачем митному брокеру- рахунок-фактуру із зазначенням номеру фактури 562 від 16 серпня 2018 року та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 , видане 20 березня 2012 року компетентними органами Королівства Данія, згідно яких данською компанією Ostjysk Autohandel (Kristrupvej 38, Randers Denmark) вказаний вище автомобіль було продано гр. ОСОБА_3 за ціною 2500 євро, готівкою.

У подальшому, митний брокер ОСОБА_4 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), діючи від імені позивачки, 21 серпня 2018 року, задля здійснення митного оформлення вказаного вище автомобіля в митному режимі у відділі митного оформлення №-1 митного поста «Тернопіль- центральний» Тернопільської митниці ДФС, подав митну декларацію типу IM40ДE №UA403010/2018/006510 разом із супровідними документами: рахунок-фактура б/н із номером фактури 562 від 16 серпня 2018 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 , видане 20 березня 2012 року компетентними органами Королівства Данія. Згідно вказаних документів, продавцем товару є данська компанія «Ostjysk Autohandel», покупець та особа, відповідальна за фінансове врегулювання громадянка України ОСОБА_1 , фактурна вартість товару становила 2500 єврою (Kristrupvej 38, Randers Denmark), вказаний вище автомобіль було продано гр. ОСОБА_3 за ціною 2500 євро, готівкою.

Зважаючи на курс НБУ станом на 21 серпня 2018 року, заявлена митна вартість згаданого автомобіля становила 79074,02 грн., а загальна сума сплачених позивачем митних платежів за митною декларацією IM40ДE №UA403010/2018/006510 склала 44665,56 гривень.

Громадянин ОСОБА_4 у поясненні від 12.08.2020 року зазначив, що всі документи, які були підставою для митного оформлення названого транспортного засобу йому були надані позивачем на виконання п. 2.3 договору №-17/08/4 від 17 серпня 2018 року.

Отож, митна вартість транспортного засобу ввезеного позивачем, була визначена у розмірі 2500 євро на підставі відомостей, які були надані позивачем митному брокеру ОСОБА_4 про ціну транспортного засобу, яка була фактично сплачена або підлягала сплаті продавцю такого товару або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.

Відповідно до пунктів 2.3, 4.2 та 6.2 договору №-17/08/4 від 17 серпня 2018 року «Про надання послуг по декларуванню та митному оформленню товарів» замовник /(позивач) несе повну юридичну відповідальність за достовірність даних, зазначених ним у документах, що надаються виконавцю та митним органам.

Доказами у справі про порушення митних правил є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність або відсутність порушення митних правил, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі дані встановлюються:

1) протоколом про порушення митних правил, протоколами процесуальних дій, додатками до зазначених протоколів;

2) поясненнями свідків;

3) поясненнями особи, яка притягується до відповідальності;

4) висновком експерта;

5) іншими документами (належним чином завіреними їх копіями або витягами з них) та інформацією, у тому числі тими, що перебувають в електронному вигляді, а також товарами - безпосередніми предметами порушення митних правил, товарами із спеціально виготовленими сховищами (тайниками), що використовувалися для приховування безпосередніх предметів порушення митних правил від митного контролю, транспортними засобами, що використовувалися для переміщення безпосередніх предметів порушення митних правил через митний кордон України (ст.495 МК України).

Статтею 566 Митного Кодексу України установлено, що відповідно до міжнародних договорів, укладених відповідно до закону, митними органами України спільно з митними органами суміжних держав може здійснюватися:

1) проведення спільного митного контролю у пунктах пропуску через державний кордон України;

2) узгодження в установленому законом порядку часу здійснення митного контролю у пунктах пропуску через державний кордон України, процедур митного контролю, митного оформлення та взаємне визнання документів, що використовуються митними органами для виконання митних формальностей;

3) проведення спільних заходів, спрямованих на запобігання, виявлення і припинення контрабанди та порушень митних правил;

4) проведення в установленому законом порядку спільних заходів, спрямованих на запобігання, виявлення і припинення правопорушень у сфері службової діяльності працівників митних органів України та митних служб суміжних держав;

Пункт 4 частини першої статті 565 із змінами, внесеними згідно із Законом № 405-VII від 04.07.2013\

5) проведення інших спільних одноразових чи постійних заходів з питань, що відповідно до цього Кодексу та інших актів законодавства України належать до повноважень митних органів;

6) обмін інформацією, у тому числі з використанням інформаційних технологій та систем.

Взаємодія митних органів України з митними та іншими уповноваженими органами іноземних держав, а також з міжнародними організаціями з питань боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил здійснюється в порядку, передбаченому міжнародними договорами України, укладеними відповідно до закону (ст. 567 МК України)

Відповідно до протоколу ІІ про взаємну адміністративну допомогу в митних справах, який є невід`ємною частиною Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії та їхніми державами- членами, з іншої сторони від 21.03.2014 року, яку ратифіковано Законом № 1678-VII від 16.09.2014, «Сторони можуть використовувати в своїх протоколах представлення доказів, звітах і свідченнях, а також у судових розглядах і представленні обвинуваченні в судах інформацію, які вони отримали, і документи, з якими вони були ознайомлені відповідно до положень цього Протоколу, як докази…»

З матеріалів справи вбачається, що митними органами Королівства Данія (лист №-19-0693976 ДМСУ 20.20-02-01/7.4/1483 від 06 липня 2020 року), повідомлено компетентні митні органи України (отримано лист 16 липня 2020 року), що згаданий вище автомобіль дійсно проданий 16 серпня 2018 року ОСОБА_3 і свідоцтво про реєстрацію автомобіля є справжнім. Однак документ з продажу автомобіля не справжній. Справжній рахунок прикріплено ( №-1055477) і зазначену у ньому суму перевірено за банківськими реквізитами - автентичний рахунок (invoice 3 1055477), згідно якого, вартість цього автомобіля становить 3850 євро, або 28365, 84 датських крон (згідно курсу НБУ станом на 21 серпня 2018 року 121773,99 гривні) і саме ця вартість підтверджена банківською випискою.

Окрім того, матеріали справи містять засвідчену копію перекладу листа продавця ОСОБА_5 від 26.08.2020 року (а.с.124-125), відповідно до якого вартість продажу транспортного засобу Peugeot 5008 1.6 HDI, VIN НОМЕР_1 становить 3850 євро. При складанні рахунку фактури він забув про попередньо сплачений аванс у розмірі 1350 Євро та відповідно помилково зазначив суму продажу у розмірі 2500 Євро.

Відтак, зібраними у справі доказами підтверджуються обставини щодо того, що ціна транспортного засобу Peugeot 5008 1.6 HDI, VIN НОМЕР_1 , яка була фактично сплачена позивачем продавцю такого товару становила 3850 євро і таку сплату підтверджено банківською випискою, про що повідомлено продавцем та митними органами Королівства Данія.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що під час декларування названого транспортного засобу, який ввезено в порядку імпорту на митну територію України позивач, як декларант не дотрималася, визначеного приведеними вище нормами МК України, обов`язку щодо відображення у складі митної вартості (яка є базою для нарахування митних та інших податкових платежів, які підлягають сплаті до державного бюджету) дійсної ціни, яка була фактично сплачена за такий транспортний засіб продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.

За даними відомостей протоколу про порушення позивачем митних правил №1594/20900/20 за ознаками ст.485 Митного кодексу України розмір митних платежів, які підлягали до сплати за ввезення на територію України повинен становити 58329,56 грн, однак внаслідок невідповідності повідомленої при поданні митної декларації вартості автомобіля тій, яка надійшла з митних органів Королівства Данії, позивачем не сплачено до державного бюджету митних платежів у розмірі 13 663,99 грн.

З урахуванням приведених положень законодавства та фактичних обставин справи, колегія суддів погоджується з доводами відповідача про наявність у позивача умислу направленого на заявлення у митній декларації неправомірних відомостей щодо дійсної митної вартості ввезеного транспортного засобу, направленої на зменшення розміру митних платежів, які підлягали сплаті позивачем до бюджету.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що зібраними у справі доказами підтверджуються обставини, щодо вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ст.485 МК України.

Водночас, вирішуючи питання щодо застосування до позивача відповідальності передбаченої ст.485 МК України у розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів, колегією суддів ураховано, що За Основним Законом України „права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3); „в Україні визнається і діє принцип верховенства права; „Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша, друга статті 8); „конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга статті 22); „ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина четверта статті 41); „юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (частина друга статті 61); виключно законами України визначаються: „права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; „засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них (пункти 1, 22 частини першої статті 92).

Конституційний Суд України, розглядаючи питання притягнення осіб до адміністративної відповідальності, зазначав, що:

- „<...> адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (перше речення абзацу першого підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010);

- „<...> суспільна користь адміністративних стягнень за адміністративні правопорушення полягає не в поповненні державного бюджету, а в забезпеченні конституційного правопорядку, безпеки суспільства та прав і свобод кожної особи [перше речення абзацу першого підпункту 2.5 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 21 липня 2021 року № 3-р(II)/2021].

Парламент може ухвалювати законодавчі акти виключно на розвиток конституційних приписів, конкретизуючи та деталізуючи їх (перше речення абзацу третього підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2020 року № 11-р/2020).

За частиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності в контексті вирішення питання конституційності статті 69 Кримінального кодексу України у справі про призначення судом більш м`якого покарання, зазначив таке:

- „<...> Призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим. Про це свідчить пункт 3 частини першої статті 65 Кодексу, відповідно до якого суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину <...> (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини);

- „<...> встановлення законодавцем недиференційованого покарання та неможливість його зниження не дозволяє застосовувати покарання до осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, розміру заподіяних збитків, форми вини і мотивів злочину, майнового стану підсудного та інших істотних обставин, що є порушенням принципу справедливості покарання, його індивідуалізації та домірності (абзац шостий пункту 5 мотивувальної частини).

Європейський суд з прав людини, який неодноразово вказував, що визначені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) поняття „кримінальне звинувачення, „кримінальне правопорушення мають „автономне значення. У зв`язку із цим Європейський суд з прав людини відповідно до сформованих ним критеріїв самостійно визначає, чи належить те або інше діяння до кримінального правопорушення.

Критеріями, на підставі яких Європейський суд з прав людини встановлює, чи застосовувати кримінальний аспект статті 6 Конвенції, є: 1) юридична кваліфікація діяння в національному законодавстві [тобто з`ясування того, як кваліфікують діяння в національному праві: кримінальне правопорушення (злочин), адміністративне правопорушення, дисциплінарне тощо]; 2) природа правопорушення; 3) характер і суворість (ступінь тяжкості) покарання, що його може бути застосовано до особи [рішення у справіand others v. The Netherlands від 8 червня 1976 року (заяви №№ 5100/71; 5101/71; 5102/71; 5354/72; 5370/72), § 82, § 83]. Перший критерій є лише початковим і не має визначального значення. Водночас другий і третій критерії є вирішальними для з`ясування того, чи підпадає діяння під визначення „кримінальне правопорушення у розумінні Конвенції. Для застосування статті 6 Конвенції в аспекті розуміння поняття „кримінальне звинувачення достатньо, щоб правопорушення за своїм характером вважалось „кримінальним згідно з Конвенцією або щоб за вчинене правопорушення до особи було застосовано покарання, яке за своїм характером і ступенем суворості належало в цілому до „кримінальної сфери [рішення у справіv. Germany від 25 серпня 1987 року (заява № 9912/82), § 55].

Таким чином, за сталою практикою Європейського суду з прав людини такі адміністративні стягнення, як адміністративний арешт і значні адміністративні штрафи, є співмірними з кримінальним покаранням [рішення у справахand others v. The Netherlands від 8 червня 1976 року (заяви №№ 5100/71; 5101/71; 5102/71; 5354/72; 5370/72), Гурепка проти України від 6 вересня 2005 року (заява № 61406/00),. Menarini Diagnostics S.R.L. v. Italy від 27 вересня 2011 року (заява № 43509/08)].

Зважаючи на практику Європейського суду з прав людини та враховуючи, що санкція статті 485 Кодексу у вигляді накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів є співмірною з кримінальним покаранням, Конституційний Суд України дійшов висновку, що попередньо сформульовані підходи до розуміння принципу індивідуалізації юридичної відповідальності під час призначення кримінального покарання є застосовними і в межах цього конституційного провадження.

З огляду на наведене суд апеляційної інстанції зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності у процедурі притягнення особи до адміністративної відповідальності на підставі статті 485 Кодексу має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, наявності обставин, що пом`якшують або обтяжують відповідальність.

При обмеженні права власності в інтересах суспільства необхідними є не будь-які менш обтяжливі для прав і свобод осіб заходи, а ті з них, які здатні досягти легітимної мети на тому самому якісному рівні. Тобто законодавець зобов`язаний обирати той вид адміністративного стягнення, який менш обтяжливий для прав і свобод особи у конкретному випадку, і насамперед має визначити адекватну міру адміністративної відповідальності для досягнення її мети, тоді як суди забезпечують індивідуалізацію такої відповідальності залежно від обставин справи у межах законодавчо визначеної санкції [абзац перший підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 21 липня 2021 року № 3-р(II)/2021].

Європейський суд з прав людини вказав, що „<…> для того, щоб відповідати вимозі домірності, суворість санкцій має відповідати тяжкості правопорушень, за які їх призначають <…>. Принцип домірності (пропорційності) має бути дотриманий не лише при визначенні норм, які стосуються суворості санкції, а й при оцінці тих факторів, що їх має бути взято до уваги при визначенні санкції <…> [рішення у справіv. Croatia від 24 червня 2021 року (заява № 77668/14), § 84].

Крім того, на думку Європейського суду з прав людини, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції вимагає, щоб будь-яке втручання обґрунтовано відповідало [правомірній] меті. Іншими словами, потрібно досягти „справедливого балансу між вимогами загальних потреб суспільства і вимогами захисту фундаментальних прав людини. Цього балансу не буде досягнуто, якщо особі або особам, яких це стосується, доведеться нести особистий і надмірний тягар [див., зокрема, рішення у справахFormer King of Greece and Others v. Greece [GC] від 28 листопада 2002 року (заява № 25701/94), ECHR 2000-XII, § 79, § 82;and Others v. Germany [GC] від 30 червня 2005 року (заяви №№ 46720/99, 72203/01, 72552/01), ECHR 2005-VI, § 81-94;and Others v. Georgiа від 12 травня 2015 року (заява № 36862/05), § 97].

У рішенні у справі Краєва проти України від 13 січня 2022 року (заява № 72858/13) Європейський суд з прав людини, констатувавши, що сума штрафу, накладеного на заявницю за порушення митних правил (частина перша статті 483 Кодексу), становила надмірне втручання в її право власності всупереч вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зазначив, зокрема, що:

- накладення штрафу як таке становитиме втручання у право, гарантоване абзацом першим статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки воно позбавляє відповідну особу майна, а саме суми, яку необхідно сплатити (§ 23);

- щоб відповідати статті 1 Першого протоколу до Конвенції, захід [втручання] має відповідати трьом умовам: він має бути правомірним [ґрунтуватись на приписі права], переслідувати правомірну мету та забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й фундаментальними правами особи (§ 24);

- відповідно до частини першої статті 483 Кодексу, згідно з якою заявницю було визнано винною, штраф у розмірі, що дорівнює вартості товару, - що є дуже великою сумою, - та конфіскація товару були обов`язковими заходами без жодних винятків; відсутність дискреції стосовно цього не дала українським судам можливості врахувати індивідуальні обставини, що позбавляє сенсу будь-яку оцінку; Європейський суд з прав людини вже зазначав, що подібна жорстка система не здатна забезпечити потрібний справедливий баланс між вимогами загального інтересу та захистом права особи на власність (§ 31).

Колегія суддів вважає, що абзац другий статті 485 Кодексу в контексті створення ним передумов для недопущення надмірного втручання у право власності особи з метою забезпечення справедливого балансу між вимогами публічного інтересу в захисті митних інтересів та митної безпеки України, з одного боку, та захистом права власності особи - з іншого, Конституційний Суд України дійшов висновку, що зазначений припис статті 485 Кодексу не забезпечує бажаної гнучкості в діях та рішеннях органу державної влади під час визначення розміру штрафу щодо правопорушника з урахуванням усіх обставин справи. Тому внаслідок застосування оспорюваного припису статті 485 Кодексу не забезпечується справедливий баланс між вимогами публічного інтересу та захистом права власності особи, а сам цей припис є нормативним підґрунтям для надмірного втручання в гарантоване Основним Законом України право власності.

За наведених обставин абзац другий статті 485 Кодексу суперечить частинам першій, четвертій статті 41 Конституції України.

Як наслідок колегія суддів приходить до висновку, що накладення на позивача санкції у розмірі 300% несплаченої суми митних платежів, становить надмірне втручання в гарантоване Основним Законом України право власності, яке не забезпечує справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й фундаментальними правами позивача захисту права власності.

Відповідно до ч.4 ст. 7 КАС України, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Рішенням Конституційного Суду України № 4-р(II)/2022 від 15 червня 2022 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), абзац другий статті 485 Митного кодексу України.

Відтак підстави визначені абз.2 ч. 4 ст. 7 КАС України, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для звернення до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності абзацу другого статті 485 Митного кодексу України.

З огляду на приведені положення законодавства та фактичні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, про наявність підстав для задоволення адміністративного позову однак з мотивів, викладених судом апеляційної інстанції у даному судовому рішенні.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального права, а відтак апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити в частині викладених мотивів.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Львівської митниці задовольнити частково.

Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 14 квітня 2022 року у справі № 2-а/593/1/2022 змінити у частині мотивів задоволення позову. У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
Л. П. Іщук
Повне судове рішення складено 08 вересня 2022 року