Справа № 640/12254/22
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2022-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2022 року м. Київ № 640/12254/22

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Оболонського відділу державної виконавчої службиу м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

третя особа ОСОБА_2

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Оболонського відділу державної виконавчої службиу м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі-відповідач), третя особа ОСОБА_2 ,в якій просить суд:

- визнати незаконною бездіяльність Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 при поверненні виконавчого документа стягувачеві у виконавчому провадженні №46246058;

- зобов`язати Оболонський відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з усього нерухомого майна боржника ОСОБА_1

В обгрунтування позовних вимог вказано, що маючи намір реалізувати нерухоме майно, позивач дізналася про існування в Єдиному реєстрі заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна запису від 02.04.2015 №9275371 про арешт всього нерухомого майна ОСОБА_1 . Вказано, що позивач звернулася з заявою про зняття арешту з мого майна до Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), на яку отримала відповідь, що арешт може бути знятий виключно за рішенням суду.

Також вказано, що арешт, накладений у межах виконавчого провадження №42571600, з огляду на завершення останнього, непред`явлення повторно виконавчого документа на виконання протягом трирічного терміну з дати останнього повернення, фактичне врегулювання заборгованості за кредитним договором, невинесення в рамках виконавчих проваджень постанови про стягнення з боржника виконавчого збору взагалі, та як наслідок не виділення останньої в окреме виконавче провадження, втратив свою актуальність як засіб забезпечення реального виконання рішення, а тому підстави для продовження його існування відсутні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.08.2022 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №640/12254/22, з урахуванням приписів статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України та призначено до судового розгляду по суті. Відповідачу запропоновано у встановлені судом строки надати відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні 18.08.2021 судом ухвалено продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження відповідно до частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України.

Станом на момент прийняття рішення у справі, відповідач не скористався своїм правом, передбаченим статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України, та не подав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 15.07.2007 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_1 придбано квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №304749243, постановою ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві накладено арешт майна ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчужена.

Позивач звернулась до Оболонського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою щодо накладення арешту на все нерухоме майно ОСОБА_1 та зняття арешту.

Листом від 03.08.2022 Оболонський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повідомив позивачу, що у відділі на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження №42571600 з примусового виконання виконавчого напису №234 від 25.02.2014 про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 70,00 кв.м. Державним виконавцем, керуючись пунктом 9 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на той час) 02.04.2015 винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначений чіткий перелік підстав для зняття арешту, який не підпадає під розгляд звернення, тому у відділі відсутні підстави для задоволення звернення. Даною статтею, а саме пунктом 5 також зазначено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Позивачу вказано звернутися до суду.

Листом від 03.08.2022 Оболонський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повідомив позивачу, що у відділі на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження №49828348 з примусового виконання виконавчого напису № 234 від 25.02.2014 про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 70,00 кв.м., 24.01.2017 державним виконавцем, керуючись пунктом 9 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на той час) винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Також повідомлено позивача, що вищезазначений виконавчий документ на повторне виконання до відділу не надходив. Інших виконавчих документів де боржником є ОСОБА_1 ( ін.код НОМЕР_1 ) у відділі на виконанні не перебувало і не перебувають.

Не погоджуючись з вищевказаними діями уповноваженого органу щодо не зняття арешту на належне позивачу майно, позивач звернулась до адміністративного суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд зазначає, що частиною шостою статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606 (в редакції, чинній на момент прийняття постанови про накладення арешту) передбачено, що за заявою стягувача, з метою забезпечення виконання рішення про майнові стягнення, державний виконавець постановою про відкриття виконавчого провадження вправі накласти арешт на майно боржника (крім коштів) та оголосити заборону на його відчуження. Одночасно з винесенням такої постанови державний виконавець може провести опис і арешт майна боржника в порядку, визначеному цим Законом.

Частина перша статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 55 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту (частина перша статті 55 Закону України «Про виконавче провадження»).

Аналіз наведених правових норм свідчить, що з метою забезпечення реального виконання рішення державний виконавець наділений повноваженнями щодо накладення арешту на майно боржника шляхом винесення відповідної постанови.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на даний час відносно майна ОСОБА_1 зареєстровано обтяження - арешт нерухомого майна.

Як встановлено у статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (в чинній редакції) у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Аналогічні норми містили й редакції Закону України «Про виконавче провадження», які діяли у період накладення арешту на майно.

З системного аналізу зазначених правових норм слідує, що арешт з майна боржника обов`язково знімається у випадку: закінчення виконавчого провадження; повернення виконавчого документа з підстав, зокрема коли: а) стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; б) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення.

Крім того, наслідки завершення виконавчого провадження, зокрема, у разі повернення виконавчого документа стягувачу встановлені пунктом 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02 квітня 2012 року (у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який (яка) його видав(ла), державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо)).

З наведеної норми вбачається, що у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу, державний виконавець повинен, зокрема, зазначити наслідки завершення відповідного виконавчого провадження, яким в даному випадку є зняття арешту з майна і коштів позивача.

Відтак, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі 817/928/17.

Судом встановлено, що виконавчі провадження №42571600, №49828348 з примусового виконання виконавчого напису №234 від 25.02.2014 повернуті на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження".

А тому відповідачем повинні були бути вжиті заходи щодо зняття арешту, накладеного на майно (кошти) боржника в рамках виконавчих проваджень №42571600, №49828348, відомості про боржника повинні були бути виключені з Єдиного реєстру боржників, скасовані інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проведені інші необхідні дії у зв`язку із повернення виконавчого документа стягувачу.

Відповідно до зазначених обставин справи і норм чинного законодавства на момент виникнення спірних правовідносин відповідач у виконавчих провадженнях №42571600, №49828348 повинен був зняти арешт з накладеного на все нерухоме майно ОСОБА_1 при поверненні виконавчого документа стягувачу.

Водночас, на думку суду, не зняття відповідачем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачеві є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, а тому порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з нерухомого майна позивача.

Відповідно до частини другої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в іншій спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі викладеного, враховуючи те, що відповідачем не доведено наявності відкритого виконавчого провадження та не підтверджено належними доказами правомірності існування арешту, накладеного на нерухоме майно позивача, а наявність в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про цей арешт перешкоджає позивачу розпоряджатись своїм правом власності, керуючись вимогами частини другої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 241-246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), яка полягає у не знятті арешту з нерухомого майна, яке належить ОСОБА_1 при поверненні виконавчого документа стягувачеві у виконавчому провадженні №46246058.

Зобов`язати Оболонський відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з усього нерухомого майна ОСОБА_1 .

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (04212, вул. Маршала Тимошенка, буд. 2-Д, ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві гривні) 40 копійок.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 287, 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.