Справа № 120/388/22-а
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2022-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

05 вересня 2022 р. Справа №120/388/22-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Вінницької митниці про визнання протиправними та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою звернувся фізична особа-підприємець ОСОБА_1 до Вінницької митниці.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначив, що 04 серпня 2021 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (покупець) уклав договір №17 з підприємцем ОСОБА_2 (продавець), згідно з яким продавець зобов`язується поставити, а покупець оплатити товар, назва якого, його асортимент, комплектність та кількість, вказані в додатку №1 "Специфікація", яка є невід`ємною частиною цього договору.

Договором визначено, що вступає в силу з дати підписання обома сторонами і діє до 30 грудня 2021 року. Поставка товару здійснюється залізничним та автомобільним транспортом протягом 30 календарних днів з моменту надходження на розрахунковий рахунок продавця 50% попередньої оплати за товар, що поставляється. Транспортні витрати по доставці товару до пункту призначення на умовах DAP Вінниця (згідно з ІNCOTERMS 2010) продавець бере на себе. Першочерговий платіж за товар по цьому договору здійснюється покупцем в доларах США шляхом попередньої оплати 50% від загальної вартості товару на рахунок продавця, інші 50% покупець сплачує протягом 5 робочих днів після навантаження товару і надання йому товарно-транспортної накладної (CMR). Загальна вартість договору складає 26000 доларів США.

21 грудня 2021 року покупець та продавець уклали додаткову угоду №1 до договору №17 від 04 серпня 2021 року, згідно з якою сторони вирішили продовжити строк договору до 31 березня 2022 року

Як зазначає представник позивача далі, для митного оформлення товару, ввезеного на підставі зазначеного договору, позивач подав до Вінницької митниці електронну митну декларацію №UА401000/2021/910324 від 23 грудня 2021 року та необхідний пакет документів, зокрема, рахунок-фактуру (інвойс) від 17 грудня 2021 року №17, зовнішньоекономічний договір від 04 серпня 2021 року №17, платіжне доручення в іноземній валюті від 18 серпня 2021 року №NJBKLLBIO521FWH, платіжне доручення в іноземній валюті від 21 грудня 2021 року №NJBKLLCLO5M2ULO та декларацію країни відправлення від 15 грудня 2021 року №07514/151221/0005903. Митна вартість товару у вказаній декларації була визначена за першим методом, тобто за ціною договору.

Водночас, відповідачем прийнято рішення про коригування митної вартості товарів №UА401000/2021/000090/2 від 29 грудня 2021 року та картку відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UА401020/2021/002277 від 29 грудня 2021 року.

Не погодившись із такими рішеннями митного органу, представник позивача звернувся до суду із цим позовом з вимогами визнати протиправними та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів №UА401000/2021/000090/2 від 29 грудня 2021 року та картку відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UА401020/2021/002277 від 29 грудня 2021 року.

Ухвалою від 17 січня 2022 року відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

15 лютого 2022 року відповідачем подано відзив на позовну заяву. У відзиві зазначено, що за митною декларацією №401020/2021/067906 від 28 грудня 2021 року до митного оформлення було заявлено товар: мішки зі стрічок поліетилену пакувальні, технічні білого кольору без вкладишу. В підтвердження митної вартості товару позивачем подано такі документи: рахунок-фактуру (інвойс) від 17 грудня 2021 року №17, зовнішньоекономічний договір від 04 серпня 2021 року №17, платіжне доручення в іноземній валюті від 18 серпня 2021 року №NJBKLLBIO521FWH, платіжне доручення в іноземній валюті від 21 грудня 2021 року №NJBKLLCLO5M2ULO та декларацію країни відправлення від 15 грудня 2021 року №07514/151221/005903. При цьому, відповідно до пункту 2 статті 52 Митного кодексу України декларант зобов`язаний подавати митному органу достовірні відомості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню. Так, разом із електронною митною декларацією подано і платіжне доручення від 18 серпня 2021 року №NJBKLLBIO521FWH, у якому зазначено, що оплата була проведена за рахунок №17 від 04 серпня 2021 року, в той час, як до митного оформлення був поданий рахунок №17 від 15 грудня 2021 року. Також, представник відповідача зауважує, що згідно з платіжним дорученням в іноземній валюті від 18 серпня 2021 року №NJBKLLBIO521FWH оплата була проведена раніше, ніж був виставлений рахунок, який поданий до митного оформлення разом із електронною митною декларацією, що викликає обґрунтований сумнів щодо автентичності рахунку №17 від 15 грудня 2021 року та дає привід припускати митному органу про існування ще одного рахунку (№17 від 04 серпня 2021 року) на товар, що задекларований в електронній митній декларації. Відтак, на переконання митного органу, подані до митного оформлення документи містять розбіжності/неточності та не містять всіх відомостей, які б документально підтверджували числове значення заявленої митної вартості товару. Враховуючи вищевикладене, представник відповідача стверджує, що митниця діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мали значення для прийняття правомірного рішення.

23 лютого 2022 року представником позивача подано відповідь на відзив, у якій наведено спростування доводів відповідача, що наведені у відзиві на позов.

22 липня 2022 року представником позивача подано заяву про розподіл судових витрат, у якій просив стягнути із відповідача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 4962 гривень та витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 15878,40 гривень.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

04 серпня 2021 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (покупець) та підприємцем ОСОБА_2 (продавець) укладено договір №17, згідно з умовами якого продавець зобов`язується поставити, а покупець оплатити товар, назва якого, його асортимент, комплектність та кількість вказані в додатку №1 "Специфікація", яка є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до пункту 2.1 вищезазначеного договору першочерговий платіж за поставку товару за даним договором здійснюється покупцем в доларах США шляхом внесення передоплати у розмірі 50% від загальної вартості товару на рахунок продавця. Продавець після завантаження товару і надання покупцю товарно-транспортних накладних (CMR) протягом 5 робочих днів покупець оплачує на рахунок продавця інші 50% від загальної вартості договору.

Згідно з пунктом 3.1 договору загальна вартість договору складає 26000 (двадцять шість тисяч) доларів США.

Вартість товару є фіксованою та не підлягає зміні в односторонньому порядку (пункт 3.3 Договору).

В специфікації №1 від 04 серпня 2021 року (додаток №1 до договору №17 від 04 серпня 2021 року) вказано найменування товару: поліетиленові мішки розміром 55 сантиметрів на 100 сантиметрів в кількості 200000 одиниць (ціна за одиницю 0,09 доларів США, загальна вартість 18000 доларів США) та поліетиленові мішки розміром 55 сантиметрів на 90 сантиметрів в кількості 100000 одиниць (ціна за одиницю 0,08 доларів США, загальна вартість 8000 доларів США).

23 грудня 2021 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подав до Вінницької митниці електронну митну декларацію №UА401000/2021/910324, а також рахунок-фактуру (інвойс) від 17 грудня 2021 року №17, зовнішньоекономічний договір від 04 серпня 2021 року №17, платіжне доручення в іноземній валюті від 18 серпня 2021 року №NJBKLLBIO521FWH, платіжне доручення в іноземній валюті від 21 грудня 2021 року №NJBKLLCLO5M2ULO та декларацію країни відправлення від 15 грудня 2021 року №07514/151221/005903.

29 грудня 2021 року відповідачем прийнято рішення про коригування митної вартості товарів №UА401000/2021/000090/2, у якому зазначено, що відповідно до частини 1 статті 337 Митного кодексу України перевірка документів та відомостей, які подаються митному органу під час переміщення через митний кордон України, здійснюється візуально, із застосуванням інформаційних технологій шляхом проведення форматологічного контролю, контролю співставлення, контролю із застосуванням системи управління ризиками та в інші способи, передбачені Митним кодексом України. Згідно з пунктом 5 статті 54 Митного кодексу України митний орган має право упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документу чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості. Пунктом 2 статті 52 Митного кодексу України передбачено, що декларант зобов`язаний подавати митному органу достовірні відомості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.

Так, у поданому до митного оформлення разом із електронною митною декларацією платіжному дорученні від 18 серпня 2021 року №NJBKLLBIO521FWH в полі "Призначення платежу" зазначено, що оплата була проведена за рахунок №17 від 04 серпня 2021 року, в той час, як до митного оформлення був поданий рахунок №17 від 15 грудня 2021 року. Крім того, згідно з платіжним дорученням в іноземній валюті від 18 серпня 2021 року №NJBKLLBIO521FWH оплата була проведена раніше, ніж був виставлений рахунок, який поданий до митного оформлення разом із електронною митною декларацією, що викликає обґрунтований сумнів щодо автентичності рахунку №17 від 15 грудня 2021 року, дає привід припускати про існування ще одного рахунку (№17 від 04 серпня 2021 року) на товар задекларований в електронній митній декларації. Таким чином, подані до митного оформлення документи містять розбіжності/неточності та не містять всіх відомостей, що документально підтверджують числове значення заявленої митної вартості товару.

Враховуючи вищевикладене, декларанту було направлено електронне повідомлення наступного змісту: "За результатами виконання митних формальностей за митною декларацією встановлено, що надані документи містять розбіжності, а саме: в одному з наданих платіжних доручень в призначенні платежу вказано, що оплата була здійснена за інвойс №17 від 04 серпня 2021 року, проте до митного оформлення подано інвойс №17 від 15 грудня 2021 року. На підставі вищевикладеного та на виконання вимог частини 3 статті 53 Митного кодексу України Вінницька митниця просила декларанта надати такі додаткові документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів:

1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається;

2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом);

3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних з виконанням умови договору (угоди, контракту):

4) виписку з бухгалтерської документації;

5) каталоги, специфікації, прейскуранти виробника товарів;

6) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Декларант листом від 28 грудня 2021 року №28-12 відмовився від надання додаткових документів.

Враховуючи, що використані декларантом відомості для цілей визначення митної вартості не підтверджені документально, а подані до митного оформлення документи містять розбіжності та неточності, відповідно до пунктів 2, 3 статті 58 Митного кодексу України застосовуються другорядні методи, зазначені у пункті 2 частини першої статті 57 Митного кодексу України. Митна вартість не може бути визначена за другорядними методами (стаття 59 та стаття 60 Митного кодексу України) з підстав відсутності у митного органу інформації про ідентичні та подібні (аналогічні) товари, що були оформлені у митному відношенні. Визначити митну вартість за другорядними методами (стаття 62 Митного кодексу України) та (стаття 63 Митного кодексу України) неможливо з причини відсутності у митного органу вартісної основи для розрахунку митної вартості. Джерелом числового значення митної вартості є оформлена митна декларація від 27 жовтня 2021 року № UA500020/2021/217856, за якою було випущено у вільний обіг товар "поліетиленові мішки, розміром 55x105 сантиметрів - 110000 штук", а саме 2,55 доларів США за кілограм.

У зв`язку із прийняттям рішення №UА401000/2021/000090/2 від 29 грудня 2021 року про коригування митної вартості товарів відповідачем сформовано картку відмови у митному оформленні (випуску) товарів №UА401020/2021/002277 від 29 грудня 2021 року.

Надаючи правову оцінку рішенням митного органу, що оскаржуються, суд зважає на таке.

Статтею 1 Митного кодексу України №4495-VI від 13 березня 2012 року (надалі - МК України) визначено, що законодавство України з питань державної митної справи складається з Конституції України, цього Кодексу, інших законів України, що регулюють питання, зазначені у статті 7 цього Кодексу, з міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів.

Митний контроль - це сукупність заходів, що здійснюються митними органами в межах своїх повноважень з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку (пункт 24 частини 1 статті 4 МК України).

Згідно з частинами 1, 2, 3 статті 318 МК України митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України.

Митний контроль здійснюється виключно митними органами відповідно до цього Кодексу та інших законів України.

Митний контроль передбачає виконання митними органами мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Відповідно до частин 1, 2, 4, пункту 1 частини 6 статті 321 МК України товари, транспортні засоби комерційного призначення перебувають під митним контролем з моменту його початку і до закінчення згідно із заявленим митним режимом.

У разі ввезення на митну територію України товарів, транспортних засобів комерційного призначення митний контроль розпочинається з моменту перетинання ними митного кордону України.

Граничний строк перебування товарів, транспортних засобів комерційного призначення під митним контролем не може перевищувати 180 календарних днів, крім митних режимів, які передбачають перебування під митним контролем протягом усього часу дії митного режиму.

Митний контроль закінчується у разі ввезення на митну територію України - після закінчення митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України, за винятком митних режимів, які передбачають перебування під митним контролем протягом усього часу дії митного режиму.

Документи та відомості, необхідні для здійснення митного контролю, порядок подання документів та відомостей, необхідних для митного контролю та форми митного контролю регулюються статтями 334, 335, 336 МК України.

Митне оформлення - це виконання митних формальностей, необхідних для випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення (пункт 23 частини 1 статті 4 МК України).

Згідно із статтями 246, 248 МК України метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Порядок виконання митних формальностей при здійсненні митного оформлення визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії або їх електронні (скановані) копії, засвідчені електронним цифровим підписом декларанта або уповноваженої ним особи (частина перша статті 257 Митного кодексу України).

Статтями 49, 50 МК України визначено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Відомості про митну вартість товарів використовуються, зокрема, для нарахування митних платежів.

Частинами 4 та 5 статті 58 МК України також передбачено, що митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті. При цьому, ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.

Відповідно до частини 1 статті 51 МК України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.

Заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою. Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: 1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з органом доходів і зборів; 2) подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; 3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням органу доходів і зборів додаткової інформації (частини 1, 2 статті 52 МК України).

Частинами 1 та 2 статті 53 МК України встановлено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

З аналізу частин 1, 2 статті 53 МК України слідує, що МК України містить вичерпний перелік документів, що подається декларантом митному органу для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення.

Водночас, у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини (частина 3 статті 53 МК України).

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що частиною 2 статті 53 МК України визначено перелік документів, якими декларант може підтвердити митну вартість товарів; водночас, застосування частини 3 статті 53 МК України (щодо витребовування митним органом додаткових документів) можливе лише за певних умов, що обумовлені цією частиною, а саме: у разі якщо документи, зазначені у частині 2 статті 53 МК України, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують саме числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; при цьому, вимога щодо надання додаткового (их) документу (ів) повинна стосуватися виключно лише того (тих) документу (ів), відсутність якого (яких) не дає можливості пересвідчитися у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості.

На необхідності витребовування лише тих документів, які дають можливість пересвідчитися у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всіх, що визначені частиною 3 статті 53 МК України, неодноразово вказував і Верховний Суд.

Таким чином, вимога надання додаткових документів можлива лише у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. При цьому, сумніви митниці є обґрунтованими, якщо надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують саме числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Водночас, з урахуванням приписів частини 3 статті 53 МК України митним органом надіслано до декларанта вимогу, якою витребовувалися майже всі документи, що передбачені частиною 3 статті 53 МК України.

Проте, на переконання суду, підстав для витребовування таких документів не було, адже підставою для такого витребовування можуть бути лише, якщо подані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Однак, митним органом не обгрунтовано необхідність надання саме тих документів, що вимагалися.

Відтак, суд доходить висновку, що вимога митного органу, адресована декларанту, щодо надання додаткових документів є безпідставною та необгрунтованою, адже наданих позивачем документів було достатньо для підтвердження числового значення складових митної вартості товару, що імпортувався.

Окрім наведеного вище на протиправність рішення про коригування митної вартості ввезеного товару вказує також і наступне.

Відповідно до статті 57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу. У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу.

При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 55 МК України орган доходів і зборів за відповідних умов має право здійснювати коригування митної вартості товару, заявленої декларантом. Прийняте органом доходів і зборів письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити: 1) обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано; 2) наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; 3) вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених частиною третьою статті 53 цього Кодексу, за умови надання яких митна вартість може бути визнана органом доходів і зборів; 4) обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої органом доходів і зборів, та фактів, які вплинули на таке коригування; 5) інформацію про: а) право декларанта або уповноваженої ним особи на випуск у вільний обіг товарів, що декларуються: у разі згоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною органом доходів і зборів; у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу X цього Кодексу в розмірі, визначеному органом доходів і зборів відповідно до частини сьомої цієї статті.

При цьому, у випадку визначення митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу (стаття 64 МК України) зазначаються докладна інформація та джерела, які використовувалися митним органом при її визначенні (пункт 2.1 Правил заповнення рішення про коригування митної вартості товарів, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 2012 року №598).

Отже, із системного аналізу наведених приписів слідує, що у разі визначення митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу рішення про коригування заявленої митної вартості, окрім обов`язкових відомостей, визначених частиною 2 статті 55 МК України, має також містити порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості за таким другорядним методом, як резервний метод, а також докладну інформацію щодо зроблених коригувань, яка використовувалась митним органом при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу.

Аналогічні висновки містяться і у постановах Верховного Суду від 27 липня 2018 року у справі №809/1174/17, від 05 лютого 2019 року у справі №816/1199/15-а та ряду інших.

Однак, аргументів, які б викликали обґрунтовані сумніви в достовірності проведеного декларантом розрахунку митної вартості товару за ціною договору, відповідачем у рішенні про коригування митної вартості ввезеного товару не наведено.

Водночас, приймаючи рішення про коригування митної вартості товарів за резервним методом, відповідач послався лише на деякі розбіжності (неточності), які не стосуються числового значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Слід зазначити, що розбіжності (неточності), що мали місце у платіжному дорученні, на якій вказує митний орган у рішенні про коригуванні митної вартості товарів, не є тими розбіжностями, про які йдеться у частині 3 статті 53 МК України, адже такі не стосуються саме числового значення складових митної вартості товарів.

Відповідач, здійснюючи контроль правильності визначення митної вартості товару, повинен брати до уваги лише ті докази, що стосуються предмета доказування, тобто ціну товару та інші складові його митної вартості. Водночас, в даному випадку митний орган у рішенні про коригування митної вартості товару посилається на ймовірні технічні помилки, що не можуть бути покладені в основу оскаржуваного рішення, оскільки не стосуються числового значення складових митної вартості товарів.

Так, зі змісту рішення про коригування митної вартості товару №UА401000/2021/000090/2 від 29 грудня 2021 року слідує, що Вінницькою митницею ставиться під сумнів достовірність поданого до митного оформлення разом із електронною митною декларацією платіжного доручення від 18 серпня 2021 року №NJBKLLBIO521FWH, адже в полі "Призначення платежу" зазначено, що оплата проведена за рахунком №17 від 04 серпня 2021 року, в той час, як до митного оформлення також був поданий рахунок №17 від 15 грудня 2021 року.

Перевіряючи такі доводи митного органу, судом встановлено, що відповідно до умов договору №17 від 04 серпня 2021 року першочерговий платіж за поставку товару за даним договором здійснюється покупцем в доларах США шляхом внесення передоплати у розмірі 50% від загальної вартості товару на рахунок продавця. Продавець після завантаження товару і надання покупцю товарно-транспортних накладних (CMR) протягом 5 робочих днів покупець оплачує на рахунок продавця інші 50% від загальної вартості договору.

Відтак, на виконання вимог зазначеного вище договору позивачем сплачено продавцю 13000 доларів США (50% від загальної вартості товару) відповідно до платіжного доручення №NJBKLLBIO521FWH від 18 серпня 2021 року за рахунком-фактурою від 04 серпня 2021 року, а після завантаження товару сплачено на рахунок продавця інші 50% від загальної вартості товару за рахунком фактурою від 15 грудня 2021 року, про що свідчить платіжне доручення №NJBKLLCLOM5ULO від 21 грудня 2021 року.

Вказане свідчить про безпідставність тверджень митного органу, що оплата за платіжним дорученням від 18 серпня 2021 року була проведена раніше, ніж був виставлений рахунок-фактура від 15 грудня 2021 року, адже платіжними дорученнями №NJBKLLBIO521FWH від 18 серпня 2021 року та NJBKLLCLOM5ULO від 21 грудня 2021 року оплачувалися рахунки-фактури від 04 серпня 2021 року та 15 грудня 2021 року відповідно.

Таким чином, суд зауважує, що митним органом у рішенні про коригування митної вартості не наведено обгрунтованих доводів, яким чином вказані обставини вплинули на визначення митної вартості товару, та свідчать, що позивачем заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів.

Разом із тим, визначаючи митну вартість за резервним методом, митний орган зазначив, що джерелом числового значення митної вартості є митна декларація №UA500020/2021/217856 від 27 жовтня 2021 року, не навівши при цьому порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості за таким другорядним методом, як резервний метод, а також докладну інформацію щодо зроблених коригувань, яка використовувалась митним органом при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу, що є порушенням статті 55 МК України.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що надані декларантом документи підтверджували заявлену митну вартість товарів і обраний метод їх визначення, тому у контролюючого органу не було підстав для визначення митної вартості ввезеного товару не за ціною договору, а за резервним методом.

Відтак, наведені вище обставини свідчать про допущення відповідачем протиправних дій щодо відмови у застосуванні основного методу визначення митної вартості товарів, а також вказують на необгрунтованість рішення про коригування митної вартості №UA401000/2021/000090/2 від 29 грудня 2021 року, а тому таке належить скасувати.

З приводу позовної вимоги щодо визнання протиправною та скасування картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA401020/2021/002277 від 29 грудня 2021 року, то суд звертає увагу на таке.

Частиною 6 статті 54 МК України передбачено, що орган доходів і зборів може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: 1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; 2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; 4) надходження до органу доходів і зборів документально підтвердженої офіційної інформації органів доходів і зборів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.

Із картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що оскаржується, слідує, що така сформована у зв`язку із прийнятим рішенням про коригування митної вартості товару №UА401000/2021/000090/2 від 29 грудня 2021 року без конкретизації у ній однієї з підстав, які визначені частиною 6 статті 54 МК України, що вказує на недостатню обґрунтованість такого рішення.

Відтак, оскільки судом встановлено безпідставність прийняття митним органом рішення про коригування митної вартості №UА401000/2021/000090/2 від 29 грудня 2021 року, з посиланням на яке сформована й картка відмови у митному оформленні (випуску) товарів, що оскаржується, а тому така є протиправною та підлягає скасуванню.

Відповідно до положень статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та рішень, а також докази, надані представником позивача, суд доходить висновку, що за наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат, то варто врахувати приписи частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно із якою при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як свідчать матеріали справи, позивач при зверненні до суду з позовною заявою сплатив судовий збір в розмірі 4962 гривень, що підтверджується платіжними дорученням №31 від 06 січня 2022 року та №10 від 10 січня 2022 року відповідно.

Відтак, на користь позивача слід стягнути витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в розмірі 4962 гривень за рахунок бюджетних асигнувань Вінницької митниці.

При вирішенні питання щодо підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15878,40 гривень суд враховує приписи статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, частиною 1 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частиною 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Приписами частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частинами 5, 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Зі змісту вказаних норм слідує, що від учасника справи, який поніс витрати на професійну правничу допомогу, вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Так, судом встановлено, що між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі - клієнт) та адвокатським бюро "Піпко і партнери" (далі адвокатське бюро) укладено договір про надання правової допомоги №1 від 05 січня 2022 року.

Згідно з пунктом 1.1 цього договору адвокатське бюро зобов`язується надавати клієнту правову допомогу: професійну правничу допомогу, включаючи представництво й інші види адвокатської діяльності щодо захисту прав, свобод та інтересів клієнта в усіх органах державної влади і місцевого самоврядування, підприємствах, установах, організаціях, перед їх посадовими і службовими особами, перед фізичними особами-підприємцями і громадянами, в судах України усіх рівнів та інстанцій у справі про оскарження рішення про коригування митної вартості товарів №UА401000/2021/000090/2 від 29 грудня 2021 року і пов`язаних з цим питань, а клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та інші платежі, визначені договором.

Пунктом 3.1 договору визначено, що клієнт сплачує адвокатському бюро за надання правової допомоги гонорар в розмірі 40 (сорок) відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за одну годину участі особи, яка надає правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. За надання правової допомоги гонорар сплачується таким чином: протягом п`яти днів з часу пред`явлення адвокатським бюро клієнту рахунку та акту приймання-передачі наданих послуг. У разі бажання клієнта заявити до відшкодування весь розмір гонорару він повністю сплачується ним адвокатському бюро на стадії завершення розгляду справи (до судових дебатів) або протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення у справі на користь клієнта.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат адвокатське бюро складає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

- складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

- часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

- обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

- ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В підтвердження того, що Адвокатське бюро належним чином надало клієнту правову допомогу у справі в цілому чи на окремих стадіях складається акт приймання-передачі наданих послуг.

На підтвердження понесених витрат представником позивача також надано акт приймання-передачі наданих послуг №1 від 20 липня 2022 року, розрахунок часу, витраченого на надання правничої допомоги від 20 липня 2022 року вих. №20/07/22/ІР, рахунок №05/01/22/1 від 05 січня 2022 року на суму 15315,20 гривень, рахунок №17/01/22/1 від 17 січня 2022 року на суму 563,20 гривень, платіжне доручення від 06 січня 2022 року №32 на суму 15315,20 гривень, платіжне доручення від 18 січня 2022 року №134 на суму 563,20 гривень.

З наданого представником позивача розрахунку часу, витраченого на надання правничої допомоги (детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги) від 20 липня 2022 року, слідує, що адвокатом надано клієнту послуги з написання позовної заяви та відповіді на відзив. Загальна кількість витраченого часу становить 16 годин (позовна заява - 12 годин, відповідь на відзив - 4 години).

На переконання суду, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі 15878,40 гривень є досить завищеними.

Так, згідно з інформацією, що міститься у комп`ютерній програмі "Діловодство спеціалізованого суду", з вересня 2021 року адвокатом Піпко А.М. до Вінницького окружного адміністративного суду подано більше 6 позовних заяв в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про оскарження рішень Вінницької митниці. Такі позовні заяви подібні за своїм змістом.

На переконання суду, наявність такої кількості схожих за своїм змістом позовних заяв, які подані одним і тим самим адвокатом в інтересах одного і того ж позивача, безпосередньо впливає на час, який необхідно витратити на оформлення позовної заяви та відповідно на вартість наданих послуг.

Відтак, обсяг виконаної адвокатом роботи є неспівмірним із складністю роботи, пов`язаної із складанням позовної заяви.

Окрім того, адміністративна справа №120/388/22 розглядалася у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), що свідчить про те, що така справа належить до справ незначної складності та вказує на необґрунтовано завищену вартість наданих послуг.

Встановлені обставини вказують на недостатню обґрунтованість розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15878,40 гривень.

Відтак, на думку суду, розмір витрат на професійну правничу допомогу підтверджено у розмірі 5000 гривень, що відповідає вимогам співмірності, розумності та справедливості.

Таким чином, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 5000 гривень.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 90, 134, 139, 242, 244, 245, 246 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати рішення Вінницької митниці про коригування митної вартості товарів №UA401000/2021/000090/2 від 29 грудня 2021 року та картку відмови у митному оформленні (випуску) товарів №UA401020/2021/002277 від 29 грудня 2021 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Вінницької митниці на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 4962 (чотири тисячі дев`ятсот шістдесят дві) гривні, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 )

Відповідач: Вінницька митниця (місцезнаходження: 21034, м. Вінниця, вул. Лебединського, буд. 17; ідентифікаційний код відокремленого підрозділу юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 43997544)

Повний текст рішення суду складено 05.09.2022

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович