Справа № 120/1311/22-а
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2022-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/1311/22-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Сало П.І.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

30 серпня 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Білої Л.М. Матохнюка Д.Б. ,

секретаря судового засідання: Лунь Т. С.,

за участю:

представника позивача: Сопруна Володимира Володимировича

представника відповідача: Кононової Євгенії Андріївни

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Хмільницької районної ради на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 квітня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Хмільницької районної ради про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

позивач звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду із позовом до Хмільницької районної ради, в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Хмільницької районної ради від 29.12.2021 № 65-рк "Про звільнення ОСОБА_1 ";

- поновити позивачку на посаді головного спеціаліста відділу організаційного, інформаційного забезпечення діяльності ради та загальних питань виконавчого апарату Хмільницької районної ради або на іншій рівнозначній посаді;

- стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.01.2022 по дату ухвалення рішення про поновлення на роботі, з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 14 квітня 2022 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

29 червня 2022 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність її доводів.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала у повному обсязі, просила суд її задовольнити.

Представник позивача щодо задоволення апеляційної скарги заперечував, просив суд відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши апеляційну скаргу в межах її доводів та вимог, а також відзив, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що позивач працювала у Хмільницькій районній раді на різних посадах в період з 10.02.2001 до 01.01.2022, тобто безперервно майже 21 рік.

Остання посаду, яку займала позивачка, головний спеціаліст відділу організаційного, інформаційного забезпечення діяльності ради та загальних питань виконавчого апарату ради.

На вказану посаду позивач була призначена в порядку переведення на підставі розпорядження голови Хмільницької районної ради від 15.03.2021 № 24-рк, у зв`язку із затвердженням нової структури і чисельності виконавчого апарату ради відповідно до рішення Хмільницької районної ради від 04.12.2020 № 5 "Про структуру і чисельність виконавчого апарату районної ради".

29.10.2021 головою Хмільницької районної ради прийнято розпорядження за № 96-р "Про внесення змін до структури виконавчого апарату районної ради".

Необхідність внесення відповідних змін обґрунтовано відсутністю наповнення районного бюджету, скороченням фінансуванням виконавчого апарату районної ради та неможливістю належного фінансування існуючого штату працівників.

Пунктом 1 розпорядження № 96-р від 29.10.2021 вирішено внести зміни до структури виконавчого апарату Хмільницької районної ради, затвердивши його в новій редакції (додаток 1 до розпорядження).

Як наслідок, замість 4 відділів виконавчого апарату ради (відділу організаційного, інформаційного забезпечення діяльності ради та загальних питань, відділу комунальної власності, відділу правового та кадрового забезпечення та відділу фінансово-господарського забезпечення) із загальною чисельністю працівників виконавчого апарату ради 25.5 штатних одиниць (така структура та чисельність були затверджені рішенням ради від 04.12.2020 № 5), вирішено утворити 1 відділ, а саме відділ забезпечення діяльності районної ради.

При цьому загальна чисельність працівників виконавчого апарату скорочена до 5 штатних одиниць: керівництво (голова районної ради та його заступник) і вищезазначений відділ у складі начальника відділу, головного бухгалтера та головного спеціаліста.

Отже, відділ, в якому працювала позивачка ліквідовувався, а займана нею посада скорочувалася.

Відтак, оскільки розпорядження № 96-р від 29.10.2021 передбачало зміни в організації праці, скорочення чисельності та штату працівників районної ради, пунктом 2 цього розпорядження вирішено попередити працівників виконавчого апарату Хмільницької районної ради про можливе вивільнення та розірвання трудового договору згідно з додатком 2 до розпорядження, в тому числі позивачку.

29.10.2021 ОСОБА_1 під розписку вручено повідомлення про можливе звільнення із займаної посади через два місяці з дати попередження на підставі п. 1 ст. 40, ст. 41 КЗпП України. Іншої роботи (посади) позивачу не запропоновано.

Розпорядженням голови Хмільницької районної ради від 20.12.2021 № 104-р "Про затвердження положення та посадових інструкцій" затверджено, зокрема, Положення про відділ забезпечення діяльності районної ради виконавчого апарату районної ради, а також посадову інструкцію головного спеціаліста цього відділу.

Оспорюваним розпорядженням голови Хмільницької районної ради від 29.12.2021 № 65-рк позивачку звільнено з посади головного спеціаліста відділу організаційного, інформаційного забезпечення діяльності ради та загальних питань виконавчого апарату ради з 01.01.2022 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації праці, скороченням чисельності та штату працівників.

Рішенням Хмільницької районної ради від 12.01.2022 "Про структуру та чисельність виконавчого апарату Хмільницької районної ради", серед іншого, затверджено таку структуру та чисельність районної ради: керівництво (голова районної ради та його заступник) та відділ забезпечення діяльності районної ради (начальник відділ, заступник начальника відділу, головний бухгалтер, головний спеціаліст 2 штатних одиниці, завідувач господарством та водій). Загальна кількість штатних одиниць 8, тобто на 2 одиниці більше у порівнянні з розпорядженням № 96-р від 29.10.2021.

Вважаючи дії відповідача щодо звільнення позивача з займаної посади, ОСОБА_1 звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи встановлено, що звільнення позивача із займаної посади в органах місцевого самоврядування відбулося за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, тобто у зв`язку із змінами в організації праці, скороченням чисельності та штату працівників.

Підставою для цього стало розпорядження голови Хмільницької районної ради від 29.10.2021 № 96-р, яким було внесено зміни до структури та чисельності виконавчого апарату районної ради, а саме ліквідовано відділи виконавчого апарату ради та відповідні посади, а також істотно зменшено кількість працівників.

Оскільки зазначене розпорядження не було предметом дослідження судом першої інстанції а тому суд апеляційної інстанції також не надає йому оцінку.

Разом з тим суд вважає, що розпорядження № 96-р від 29.10.2021 дійсно передбачало зміни в організації праці, скорочення чисельності та штату працівників, оскільки цим розпорядженням, по-перше, ліквідовувались чотири відділи виконавчого апарату ради з утворенням замість них лише одного відділу (відділу забезпечення діяльності районної ради), а, по-друге, загальна чисельність працівників виконавчого апарату ради скорочувалася з 25.5 штатних одиниць до 5. При цьому також скорочувалася посада, яку займала позивачка, а саме посада головного спеціаліста відділу організаційного, інформаційного забезпечення діяльності ради та загальних питань виконавчого апарату Хмільницької районної ради.

Колегія суддів досліджуючи норми законодавства, вважає, що при звільненні за пунктом 1 статті 40 КЗпП України необхідним є додержання порядку вивільнення працівників, встановлених ст.ст. 40, 42, 49-1 КЗпП України.

Так, частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови № 9 від 06.11.1992 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи поперед жувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). В усіх випадках звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП.

Колегія суддів погоджується з висновкам суду першої інстанції, що в даному випадку необхідно встановити чи дотримана визначена законом процедура звільнення позивача з роботи у зв`язку із змінами в організації праці, скороченням чисельності та штату працівників виконавчого апарату Хмільницької районної ради. Адже встановлення факту порушення відповідних процедурних гарантій є самостійною та достатньою підставою для кваліфікації звільнення як незаконного та поновлення особи на займаній посаді.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього ж Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За правилами частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Отже, умовою припинення трудових відносин з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, є, зокрема, ліквідація підприємства, установи, організації (державного органу) або їхня реорганізація, що поєднана зі скороченням штату/чисельності працівників та/або змінами в організації роботи (праці), унаслідок яких працівник надалі об`єктивно не може виконувати посадові обов`язки за посадою, яку обіймав до запровадження змін в організації праці, а щодо переведення на іншу посаду він або заперечує або для цього об`єктивно немає можливості.

Нормативне тлумачення частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України дає підстави для висновку, що роботодавець одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати, відповідно до своєї кваліфікації.

Враховуючи, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника або уповноважений ним орган із дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які були на день звільнення.

Наведена правова позиція сформована у постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 у справі № 6-40цс15 та підтримана постановою Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 у справі № 800/538/17.

Надалі Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 09.07.2020 у справі № 809/2894/13-а та від 20.05.2021 у справі № 420/4573/19, підтверджував вищевказану правову позицію та наголошував на тому, що однією з правових гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

З матеріалів справи встановлено, що з дня попередження позивача про майбутнє вивільнення, яке мало місце 29.10.2021, та включно до дати звільнення із займаної посади 01.01.2022, ОСОБА_1 не було запропоновано жодної іншої вакантної посади у відповідному органі місцевого самоврядування. Хоча, як видно з матеріалів справи, такі посади в структурі виконавчого апарату Хмільницької районної ради були та відповідали освітньо-кваліфікаційному рівню і досвіду роботи позивачки.

Зокрема, як з`ясовано під час розгляду справи, після внесення змін до структури виконавчого апарату ради на підставі розпорядження від 29.10.2021 № 96-р, в новоутвореному відділі забезпечення діяльності ради передбачалося три вакантні посади: начальник відділу, головний бухгалтер та головний спеціаліст.

Водночас, як встановлено з посадової інструкції головного спеціаліста відділу забезпечення діяльності ради, затвердженої розпорядженням голови Хмільницької районної ради від 20.12.2021 № 104-р, на посаду головного спеціаліста може бути призначений працівник, який має вищу освіту, досвід роботи з комп`ютерною технікою, вільно володіє державною мовою, знає основи чинного законодавства.

Порівняльний аналіз вказаних вимог з вимогами до посади головного спеціаліста відділу організаційного, інформаційного забезпечення діяльності ради та загальних питань виконавчого апарату Хмільницької районної ради, яку обіймала позивачка, вказує на те, що зазначена новоутворена посада головного спеціаліста відділу забезпечення діяльності районної ради відповідала освітньо-кваліфікаційному рівню позивачки та досвіду її роботи.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що дана посада не могла пропонуватися позивачу через відмінність у функціональних обов`язках за посадами, з огляду на наступне.

Так, в силу приписів ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України та висновків Верховного Суду, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці роботодавець зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Тобто визначальним у даному випадку є саме відповідність працівника вакантній посаді, а не гіпотетична здатність до виконання ним обов`язків за цією посадою.

Як було встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, позивач відповідала загальним вимогам до посади головного спеціаліста відділу забезпечення діяльності ради.

У зв`язку з чим, вищенаведені обставини свідчать про те, що відповідач був зобов`язаний запропонувати позивачці відповідну посаду, але не зробив цього із суб`єктивних причин, вважаючи, що позивачка не відповідає цій посаді через те, що раніше виконувала дещо інші функціональні обов`язки.

Більше того, колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що як вбачається з матеріалів справи відповідачем було запропоновано іншому працівникові, який займав посаду керівника відділу комунальної власності, а саме ОСОБА_2 , посада якого також скорочувалася, вакантну посаду головного спеціаліста новоутвореного відділу забезпечення діяльності ради, незважаючи на очевидну відмінність у службових обов`язках за цими посадами.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що позивач взагалі не була ознайомлена з посадовою інструкцією головного спеціаліста відділу організаційного, інформаційного забезпечення діяльності ради та загальних питань виконавчого апарату районної ради, затвердженою розпорядженням голови ради від 01.07.2021 № 83-р.

Вказана обставина вкотре спростовує доводи апелянта про відмінність функціональних обов`язків за обома посадами та начебто неможливість виконання позивачкою обов`язків за новоутвореною посадою головного спеціаліста новоутвореного відділу забезпечення діяльності ради.

Апелянт як на правомірність своїх дій стверджує, що голова районної ради врахував можливі переваги всіх працівників, що підлягали вивільненню, та їх переважне право на залишенні на роботі, але в підсумку прийняв рішення про залишення на роботі працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, зокрема вирішив перевести на посаду головного спеціаліста відділу забезпечення діяльності ради гр. ОСОБА_2 . При цьому було враховано його кваліфікацію, наявність спеціальної освіти та статус особи, яка є постраждалим учасником Революції Гідності.

Оцінюючи вказані доводи, колегія суддів вважає, що обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу у разі вивільненні працівників через зміни в організації виробництва і праці, перш за все, полягає в тому, щоб запропонувати працівникові наявну на підприємстві іншу вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Водночас вирішення питання про наявність у того чи іншого працівника переважного права на залишення на роботі може здійснюватися лише після того, коли двом або більше працівникам буде запропоновано відповідну вакантну посаду і такі працівники нададуть згоду на її зайняття. При цьому відповідач, як роботодавець, не вправі вибірково підходити до процедури вивільнення працівників, пропонуючи новоутворені вакансії одним працівникам та утримуючись від пропонування іншим.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що згідно з ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу;

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Таким чином, за змістом наведених норм трудового законодавства, при вирішенні питання щодо наявності у працівника переважного права на залишення на роботі при вивільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, перевага надається насамперед працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Натомість під час розгляду справи відповідач ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції, належними і допустимими доказами не довів тієї обставин, що особа, якій було надано перевагу та переведено на посаду головного спеціаліста відділу забезпечення діяльності ради, дійсно мала більш високу кваліфікацію і продуктивність праці у порівнянні з позивачкою. Це при тому, що загальний стаж роботи позивачки у Хмільницькій районній раді становив майже 21 рік і за весь цей час позивачка до дисциплінарної відповідальності не притягувалась.

Більше того, навіть якщо вважати, що позивач та інші претенденти на залишення на роботі мали рівні умови продуктивності праці і кваліфікацію, то відповідач, знову-таки, не врахував, що згідно з п. 3 ч. 2 ст. 42 КЗпП України позивачка мала перевагу в залишенні на роботі як працівник з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації, та необґрунтовано надав перевагу іншій особі, керуючись при цьому не об`єктивними критеріями, визначеними законом, а суб`єктивним відношенням до того чи іншого працівника.

З огляду на вищевикладені обставини та правові норми чинного закодавства, колегія суддів вважає, що звільнення позивача зі служби в органах місцевого самоврядування відбулося незаконно, без дотримання прав і гарантій працівника при наступному вивільненні та з порушенням передбаченої процедури.

У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо визнання протиправним і скасування розпорядженням голови Хмільницької районної ради від 29.12.2021 № 65-рк про звільнення позивачки з посади головного спеціаліста відділу організаційного, інформаційного забезпечення діяльності ради та загальних питань виконавчого апарату ради з 01.01.2022 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, належним правовим способом захисту порушених прав позивачки у зв`язку з незаконним звільненням є її поновлення на посаді головного спеціаліста відділу організаційного, інформаційного забезпечення діяльності ради та загальних питань виконавчого апарату Хмільницької районної ради.

При цьому суд враховує правову позицію, наведену у постанові Верховного Суду від 13.08.2020 в справі № 821/3795/15-а.

Так, у пунктах 46-48 зазначеної постанови Верховний Суд дійшов висновку, що за приписами частини першої статті 235 КЗпП України на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі (незалежно від скорочення посади, яку обіймав позивач).

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені у частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Відтак за результатами касаційного розгляду Верховний Суд скасував рішення суду першої та апеляційної інстанцій в частині зобов`язання відповідача вирішити питання про працевлаштування позивача на роботі (таке рішення було обумовлене скороченням посади, з якої позивача незаконно звільнили) та в цій частині прийняв нове рішення, яким поновив позивача на раніше займаній посаді.

Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що правильним способом захисту порушених прав позивача буде поновлення позивача на посаді головного спеціаліста відділу організаційного, інформаційного забезпечення діяльності ради та загальних питань виконавчого апарату Хмільницької районної ради з дня незаконного звільнення, тобто з 01.01.2022.

Аналізуючи доводи апелянта в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Як зазначено в абзаці 5 пункту 10. 4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 № 7 "Про судове рішення в адміністративній справі", задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати. Період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з абз. "з" п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року (далі Порядок № 100), цей Порядок застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Абзацами 3, 4 пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення.

Як вбачається із до довідки Хмільницької районної ради від 15.02.2022 № 01-18 середньомісячна заробітна плата позивача на дату звільнення становила 13158,20 грн, а середньоденна 598,10 грн.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку що період вимушеного прогулу позивача становить 3 місяці та 10 робочих днів (з 01.01.2022 до 14.04.2022 включно), у зв`язку і на її користь підлягає стягненню середній заробіток в загальній сумі 45455,60 грн (13158,20х3+10х598,10).

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, ЄСПЛ у п. 36 по справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

При цьому, апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені ст. 317 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню, оскільки доводи викладені в апеляційних скаргах не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

Натомість оскаржуване рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, в межах наданих суду повноважень, та вірно застосовано судом як норми процесуального так і матеріального права, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення адміністративного спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Хмільницької районної ради залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 квітня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 05 вересня 2022 року.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Біла Л.М. Матохнюк Д.Б.