Справа № 120/4477/22
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2022-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

07 вересня 2022 р. Справа № 120/4477/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21036)

Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області (вул. Короленка,7, м. Рівне, 33004)

про: скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області (далі відповідач 2) про скасування рiшення відповідача 2 вiд 26.01.2022 року №14 про вiдмову в призначеннi позивачеві пенсiї за віком та зобов`язання вiдповiдача 1 призначити позивачу пенсiю з 27.11.2021 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач заявляє, що звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком. Однак, відповідач, за результатами розгляду вказаної заяви, прийняв рішення про відмову в призначенні пенсії. Підставою для відмови зазначив відсутність необхідного страхового стажу, адже відповідачем до такого не зараховано період трудової діяльності позивача з 02.04.1992 року по 26.02.2001 року, оскільки запис про вказаний період роботи засвідчено печаткою, на відтиску якої відсутній ідентифікаційний код підприємства.

Ухвалою суду від 20.06.2022 року дану позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

27.06.2022 року за вх.№ 33235/22 позивачем до суду позивачем подано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою суду від 04.07.2022 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім того, даною ухвалою у відповідача витребувано належним чином засвідчені матеріали пенсійної справи позивача.

20.07.2022 року до суду за вх.№ 36865/22 від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він позовні вимоги не визнає та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування своєї позиції, відповідач 1 зазначає, що за принципом екстериторіальності заяву позивача про призначення пенсії розглядало Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області. За результатами опрацювання вказаної заяви пенсійним органом прийнято рішення про відмову в призначенні позивачеві пенсії за віком з огляду на те, що до страхового стажу позивача не зараховано період його роботи з 02.04.1992 року по 26.02.2021 року, оскільки запис в трудовій книжці про вказаний період роботи засвідчений печаткою, на відтиску якої відсутній ідентифікаційний код підприємства, шо є обов`язковим реквізитом на печатці підприємства згідно з п. 7 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України №118.

Разом із відзивом відповідач надав витребувані доказі.

Ухвалою суду від 15.08.2022 року залучено до участі в даній справі в якості співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області. Вказаною ухвалою співвідповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву, а також витребувано належним чином засвідчену копію рішення № 14 від 26.01.2022 року, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії.

Зазначена ухвала отримана Головним управлінням Пенсійного фонду України у Рівненській області 15.08.2022 року, що підтверджується матеріалами справи. Відповідач 2, у встановлений судом строк, правом на подання відзиву не скористався. Відтак суд, в силу положень КАС України, вирішує справу за наявними матеріалами.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

19.01.2022 року позивач звернувся до відповідача 1 із заявою про призначення пенсії за віком.

За принципом екстериторіальності вказану заяву передано на розгляд відповідача 2.

Опрацювавши заяву позивача, відповідачем 2 26.01.2022 року прийнято рішення № 14 про відмову в призначенні пенсії, оскільки за результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу не зараховано період трудової діяльності позивача з 02.04.1992 року по 26.01.2001 року, адже запис в трудовій книжці за цей період засвідчений печаткою, на відтиску якої відсутній ідентифікаційний код підприємства, що є обов`язковим реквізитом згідно п. 7 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України.

Позивач не погоджуючись з таким рішення відповідача 2, звернувся до суду з даним позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Умови і порядок призначення, перерахунку і виплати пенсій встановлюються законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV).

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років.

Отже, передумовою застосування ст. 26 Закону №1058-IV є наявність двох складових: віку особи та відповідного страхового стажу.

Згідно Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 - основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними документами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків. У тих випадках коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств або організацій.

З матеріалів справи вбачається, рішенням від 26.01.2022 року №14 позивачеві відмовлено в призначенні пенсії за віком.

Підставою для відмови слугувала відсутність страхового стажу, передбаченого ст. 26 Закону №1058-IV. При цьому, відмовляючи в призначенні позивачеві пенсії за віком, відповідач не зарахував до страхового стажу періоди його роботи з з 02.04.1992 року по 26.01.2001 року.

Так, з наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 вбчається, що протягом вказаного періоду останній працював маляром на Малому приватному підприємстві "ВІЛС", про що внесено записи №23 та №24.

Однак, відповідач не вважає такі відомості достовірними через відсутність ідентифікаційного коду підприємства на печатці, якою засвідченій вищевказані записи в трудовій книжці позивача.

Оцінюючи такі посилання відповідача, суд зазначає наступне.

У відповідності до абз. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про підприємства в Україні", норми якого були чинними на час роботи позивача, підприємство має самостійний баланс, розрахункові (поточні) та інші рахунки в установах банків, печатку зі своїм найменуванням, а також знак для товарів і послуг. Вимог щодо зазначення на печатці ідентифікаційного коду юридичної особи зазначений Закон не містив.

Опис печаток і штампів був визначений у р. 4 Інструкції про порядок видачі дозволів на оформлення замовлень на виготовлення печаток і штампів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18 жовтня 1993 року № 643 (далі - Інструкція № 643). На час її прийняття вимога про зазначення на печатці ідентифікаційного номеру була відсутня.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 1994 року № 276 було затверджене Положення про державну реєстрацію суб`єктів підприємницької діяльності (далі - Положення № 276), яким вперше встановлено вимогу щодо зазначення номеру, що присвоюється суб`єкту господарювання під час його державної реєстрації.

Так, у відповідності до абз. 3 п. 11 Положення № 276 на печатках і штампах повинен зазначатися номер свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності.

У зв`язку з прийняттям вказаного Положення, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 12 липня 1994 року № 379 були внесені зміни до Інструкції № 643. Зокрема, п. 4.2 вказаної інстанції було доповнено новим абзацом, який передбачав, що на печатках і штампах суб`єктів підприємницької діяльності повинен зазначатися номер свідоцтва про державну реєстрацію.

Разом з тим, зазначені нормативно-правові акти не передбачали визнання недійсними раніше виданих печаток та не встановлювали для суб`єктів підприємницької діяльності обов`язку здійснити заміну печатки у зв`язку із встановленням новим вимог до її оформлення.

В подальшому Постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 року №118 затверджено Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, п. 7 якого передбачено, що ідентифікаційний код є обов`язковим для використання в усіх видах звітних та облікових документів суб`єкта і зазначається на його печатках та штампах. Водночас, в даному випадку йдеться лише про звітні та облікові документи, в той час як трудова книжка не відноситься до жодних з них.

З 01.01.2004 року набув чинності Господарський кодекс України, відповідно до ч. 7 ст. 58 якого на печатках і штампах суб`єкта господарювання повинен зазначатись ідентифікаційний код, за яким цього суб`єкта включено до державного реєстру суб`єктів господарювання, або ідентифікаційний код громадянина-підприємця.

Положеннями п. 4 розділу IX "Прикінцеві положення" Господарського кодексу України було установлено, що Господарський кодекс України застосовується до господарських відносин, які виникли після набрання чинності його положеннями відповідно до цього розділу. До господарських відносин, що виникли до набрання чинності відповідними положеннями Господарського кодексу України, зазначені положення застосовуються щодо тих прав і обов`язків, які продовжують існувати або виникли після набрання чинності цими положеннями.

Отже, фактично на час роботи позивача на Малому приватному підприємстві "ВІЛС" законодавцем не ставились вимоги щодо обов`язкового зазначення ідентифікаційного коду на печатці підприємства.

При цьому, ані Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", ані Порядком №637 не встановлено критерію оцінки оформлення трудової книжки при вирішенні питання щодо призначення пенсії за віком. Встановлення такого критерію відповідачем 2, у даному випадку, не обумовлено жодним нормативно-правовим актом, а тому пенсійний орган діяв поза межами правового регулювання, що суперечить ст. 19 Конституції України.

Суд звертає увагу на позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 06.03.2018 року у справі № 754/14898/15-а, відповідно до якої "підставою для призначення пенсії на пільгових умовах є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці".

Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 року у справі № 677/277/17, провадження № К/9901/1298/17.

Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 року у справі №490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

Судом встановлено, що позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року справа № 275/615/17 (К/9901/768/17).

З аналізу наведених норм вбачається, що відповідальність за ведення трудової книжки покладається на підприємство, відтак, наявність ідентифікаційного коду на печатці підприємства на записах про прийняття на роботу та звільнення не може бути підставою для виключення певних періодів роботи зі страхового стажу позивача.

Суд зазначає, що не зарахування спірного стажу позивачу суперечить принципу правової визначеності, оскільки в п.3.1 Рішення Конституційного Суду України (справа №1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Суд вважає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Неточність в записах в трудовій книжці не може бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового стажу позивача з момент призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.

Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо роботи позивача відповідачами суду не надано, а тому їх безпідставно не взято до уваги відповідачем 2 при здійсненні перерахунку пенсії з моменту призначення пенсії за віком.

За таких обставин, суд вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню рішення відповідача 2 від 26.01.2022 року № 14 про відмову позивачеві в призначенні пенсії за віком.

Суд вважає за необхідне наголосити на тому, що згідно висновків, викладених у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 7 "Про судове рішення в адміністративній справі", визнання індивідуально-правового акту протиправним хоча і є окремим способом захисту порушеного права, проте є передумовою для застосування інших способів захисту - "скасування" або "визнання нечинним" акту.

Таким чином, суд зазначає, що заявлена позовна вимога підлягає задоволенню саме у спосіб визнання протиправним та скасування вказаного рішення.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як роз`яснив Верховний Суд України у п. 3 постанови Пленуму № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення", вихід за межі позовних вимог це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов:

- лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача;

- повний захист прав позивача неможливий у спосіб, про який просить позивач; повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав;

- вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

З огляду на викладене та враховуючи протиправність рішення відповідача 2, яким порушуються основоположні права позивача, суд вважає можливим вийти за межі пред`явлених позовних вимог з метою ефективного захисту прав позивача у спірних публічно-правових відносинах та зобов`язати відповідача зарахувати період роботи позивача з 02.04.1992 року по 26.02.2002 року до страхового стажу.

Разом з тим, суд зазначає, що у рамках даної справи судом досліджувалося виключно питання щодо підстав для включення періоду з 02.04.1992 року по 26.02.2001 року до страхового стажу позивача, оскільки саме з цих обставин виник спір, проте питання щодо загального страхового стажу та включення до нього інших періодів у урахуванням заявлених позовних вимог та наявних у суду доказів наразі не вирішується.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання вiдповiдача 1 призначити позивачу пенсiю з 27.11.2021 року, то суд констатує її передчасність, оскільки розрахунок страхового стажу для призначення пенсії з урахуванням спірного періоду роботи має здійснити саме відповідач, з огляду на що, суд вбачає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву позивача від 19.01.2022 року з урахуванням висновків суду у даній справі. Саме таким способом, на думку суду, права та інтереси позивача будуть забезпечені у належний правовий спосіб в межах предмету та підстав позову.

Отже, в частині позовних вимог щодо зобов`язання відповідача 1 призначити пенсію з 27.11.2021 року, суд вказує, що вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Також суд звертає увагу, що на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії", п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява № 32457/05, п. 40, від 13.12.2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява № 35298/04, п. 67, від 11.06.2009 року).

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про задоволення позову частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки даний спір виник у зв`язку із прийняттям відповідачем 2 спірного рішення, таким чином, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір саме з відповідача 2.

Таким чином, з Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області на користь позивача підлягає стягненню судові витрати у сумі 496 грн. 20 коп.

Керуючись Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", "Про підприємства в Україні", Господарським кодексом України, Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній №637, Інструкцією про порядок видачі дозволів на оформлення замовлень на виготовлення печаток і штампів №643, Положенням про державну реєстрацію суб`єктів підприємницької діяльності та про реєстраційний збір за державну реєстрацію підприємницької діяльності №276, Положенням про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України № 118 та ст. 2, 6, 9, 73-78, 90, 139, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області про скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області № 14 від 26.01.2022 року про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період його роботи з 02.04.1992 року по 26.02.2001 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.01.2022 року про призначення пенсії за віком.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 496 грн.20 коп.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач 1 - Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, б. 7, м. Вінниця, 21100, )

Відповідач 2 - Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області (вул. Короленка,7, м. Рівне, 33004, )

Повний текст рішення складено та підписано суддею 07.09.2022 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна