Справа № 640/38995/21
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2022-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2022 року м. Київ № 640/38995/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Бояринцевої М.А., при секретарі судового засідання Корніюк А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "АЛТАЮР"
до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

за участі представників:

від позивача - не з"явились,

від відповідача - Демченко С.В.,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «АЛТАЮР» з позовом до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві та просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №4 від 09.03.2021, прийняте Головним управлінням Державної податкової служби у місті Києві;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №4 від 09.03.2021, прийняте Головним управлінням Державної податкової служби у місті Києві;

- стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги позивач вказує, що висновки акта перевірки від 16.02.2021 №12695/26-15-07-04-01/37210479 не відповідають фактичним обставинам справи, а реальність господарських операцій ТОВ «АЛТАЮР» з ТОВ «ВЕЛЕС ІНТЕРПРАЙМ» підтверджено належним чином оформленими первинним документами. При цьому, позивач стверджує, що отриманий від ТОВ «ВЕЛЕС ІНТЕРПРАЙМ» товар був використаний ним у власній господарській діяльності шляхом реалізації придбаного товару іншому суб`єкту господарювання, що підтверджується належним чином оформленими первинним документами. Водночас, ТОВ «АЛТАЮР» стверджує про відсутність підстав для перевірки ланцюгу постачання, а доводи контролюючого органу в цій частині не можуть бути покладені в основу висновків про порушення ним податкового законодавства.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, де останній наполягає на нереальності господарських операцій між позивачем та ТОВ «ВЕЛЕС ІНТЕРПРАЙМ», вказує про те, що ТОВ «АЛТАЮР» не надано документів, що підтверджують перевезення поставлених товарів на зазначену в договорі від 15.08.2019 №113 адресу. Також представник контролюючого органу вказує, що надані ТОВ «АЛТАЮР» документи в частині подальшої реалізації отриманого від його контрагента товару містять певні суперечності, а саме в частині дати поставки товару. При цьому, ГУ ДПС у м. Києві стверджує, що жодних додаткових договорів з приводу зміни строків поставки позивачем до суду не надано. З урахуванням наведеного, а також відомостей, які зафіксовані в акті перевірки від 16.02.2021 №12695/26-15-07-04-01/37210479 просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши подані матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд звертає увагу на наступне.

На підставі підпункту 78.1.8 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України ГУ ДПС у м. Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «АЛТАЮР» з питань достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок платника податку за листопад 2020 року, за наслідком якої складено акт перевірки від 16.02.2021 №12695/26-15-07-04-01/37210479 (далі - акт перевірки).

В акті перевірки зафіксовано наступні порушення позивачем податкового законодавства, а саме:

- пункту 185.1 статті 185, пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 200.1, 200.4 статті 200 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено суму бюджетного відшкодування ПДВ за листопад 2020 року на 2 010 915 грн. та завищено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 21) за листопад 2020 року на суму 2 226 523 грн.

На підставі висновків акта перевірки ГУ ДПС у м. Києві прийнято наступні рішення:

- податкове повідомлення-рішення від 09.03.2021 №4, яким за порушення ТОВ «АЛТАЮР» пунктів 200.1, 200.4 статті 200 Податкового кодексу України, керуючись пунктом 54.3 статті 54, пунктом 58.1 статті 58, пунктом 200.14 статті 200 Податкового кодексу України зменшено суму від`ємного значення з ПДВ за листопад 2020 року у розмірі 2 010 915,00 грн. (далі - оскаржуване та/або спірне рішення №1);

- податкове повідомлення-рішення від 09.03.2021 №4, яким за порушення позивачем пункту 185.1 статті 185, пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 200.1, 200.4 статті 200 Податкового кодексу України, керуючись пунктом 54.3 статті 54, пунктом 58.1 статті 58 Податкового кодексу України зменшено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 21) за листопад 2020 року на суму 2 226 523 грн. (далі - оскаржуване та/або спірне рішення №2).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд враховує наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України).

Згідно із підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно із пунктом 44.2 статті 44 ПК України для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Платники податку, які відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" застосовують міжнародні стандарти фінансової звітності, ведуть облік доходів і витрат та визначають об`єкт оподаткування з податку на прибуток за такими стандартами з урахуванням положень цього Кодексу. Такі платники податку при застосуванні положень цього Кодексу, в яких міститься посилання на положення (стандарти) бухгалтерського обліку, застосовують відповідні міжнародні стандарти фінансової звітності.

У відповідності до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 185.1 статті 185 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

З метою оподаткування цим податком до операцій з ввезення товарів на митну територію України та вивезення товарів за межі митної території України прирівнюється поміщення товарів у будь-який митний режим, визначений Митним кодексом України.

Відповідно до пункту 187.1 статті 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

База оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів) (п. 188.1 ст. 188 ПК України).

Згідно із пунктом 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 ПК України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Положеннями пункту 198.3 статті 198 ПК України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг з метою їх використання в господарській діяльності.

За пунктом 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Як передбачено пунктом 201.1 статті 201 ПК України, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Згідно з пунктом 201.8 статті 201 ПК України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

При цьому, пунктом 201.10 статті 201 ПК України передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

За правилами пункту 200.1 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Відповідно до пункту 200.4 статті 200 ПК України при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Згідно із пунктом 200.14 статті 200 ПК України якщо за результатами камеральної або документальної перевірки, контролюючий орган виявляє невідповідність суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації, то такий орган:

б) у разі перевищення заявленої платником податку суми бюджетного відшкодування над сумою, визначеною контролюючим органом за результатами перевірок, надсилає платнику податку податкове повідомлення, в якому зазначаються сума такого перевищення та підстави для її вирахування;

в) у разі з`ясування за результатами проведення перевірок факту, за яким платник податку не має права на отримання бюджетного відшкодування, надсилає платнику податку податкове повідомлення, в якому зазначаються підстави відмови в наданні бюджетного відшкодування.

Аналізуючи наведене суд приходить до висновку, що право на формування податкового кредиту виникає у платника податків за наявності сукупності таких елементів: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду (в залежності від характеру певних операцій) та які містять інформацію про зміст та обсяг операції, підписані уповноваженими особами; придбання товарів/послуг з метою їх використання в господарській діяльності; наявності розумних економічних причин (ділової мети) для здійснення господарських операцій; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності (особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник ПДВ); наявності у покупця податкової накладної, яка відповідає вимогам ст. 201 ПКУ та підписана уповноваженою особою.

У той же час, як встановлено абзацом 5 статті 1 Закону України від 16.07.1999 №996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон №996-ХІV), господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Отже, господарська операція повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону №996-ХІV бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

За змістом частини 1 статті 9 Закону №996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частиною 2 статті 9 Закону №996-ХІV передбачені обов`язкові реквізити, які мають містити первинні та зведені облікові документи.

Між тим, відповідно до пунктів 2.4, 2.15 та 2.16 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88 (далі - Положення №88), первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників.

У разі виявлення невідповідності первинного документа вимогам законодавства у сфері бухгалтерського обліку такі документи з письмовим обґрунтуванням передаються керівнику підприємства, установи. До окремого письмового рішення керівника такі документи не приймаються до виконання.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З метою встановлення факту реального здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток та/або податкового кредиту з податку на додану вартість необхідно з`ясовувати, зокрема, рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції; установлення зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

При цьому, аналіз реальності господарської діяльності має здійснюватись на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту господарських операцій.

Як вбачається з акта перевірки, перевіркою встановлено, що в листопаді 2019 року ТОВ «АЛТАЮР» включено до складу податкового кредиту операції по взаємовідносинах із ТОВ «ВЕЛЕС ІНТЕРПРАЙМ» на загальну суму 2 226 522,78 грн.

В акті перевірки зафіксовано висновок про неможливість встановити, як ТОВ «ВЕЛЕС ІНТЕРПРАЙМ» у листопаді 2019 року фактично могло поставити товари ТОВ «АЛТАЮР» на загальну суму 13 359 136,70 грн.

Контролюючий орган вважає, що ТОВ «АЛТАЮР» здійснено безпідставне документальне оформлення нереальної господарської операції з одержання товарів при складанні первинних документів у взаємовідносинах з ТОВ «ВЕЛЕС ІНТЕРПРАЙМ».

Вказаний висновок базується на аналізі податкової інформації в розрізі ланцюга постачання товарів ТОВ «ВЕЛЕС ІНТЕРПРАЙМ» від його контрагентів.

Досліджуючи висновки акта перевірки у взаємозв`язку із наявними в матеріалах справи документами, суд враховує наступне.

Між ТОВ «ВЕЛЕС ІНТЕРПРАЙМ», як продавцем, та ТОВ «АЛТАЮР», як покупцем, укладено договір купівлі-продажу №113 від 15.08.2019 (далі - договір), у відповідності до якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, продавець передає у власність покупцеві, а покупець приймає та оплачує комп`ютерне обладнання та приладдя, загальна кількість, ціна за одиницю виміру та загальна ціна яких визначена сторонами у специфікаціях, що є додатками до цього договору.

Пунктами 3.1, 3.3, 3.5 договору встановлено наступне.

Ціна на товар, що поставляється продавцем, вказується у специфікаціях, Сторони визначають, що ціна на товар, вказані у специфікаціях, є дійсними на дату укладання цього договору та погодженні сторонами.

Загальна вартість товару, що підлягає поставці за цим договором, становить 13 359 136,710 грн., у тому числі ПДВ 2 226 522,78 грн.

Витрати по перевезенню товару зі складу продавця до місця поставки товару, визначеного пунктом 6.2 цього договору, вартість тари по упаковці, а також інші витрати, передбачені чинним законодавством України і необхідні у зв`язку з виконанням цього договору, включені в ціну за одиницю товару, визначену в додатку №1, і відносяться на рахунок продавця.

Відповідно до пунктів 6.1, 6.2 договору строк поставки товару вказується у специфікаціях. Місце поставки (передачі) товару - м. Київ, пр. Валерія Лобановського 56/21. Поставка товару здійснюється продавцем. Вартість поставки товару входить до кладу вартості товару.

Факт прийому-передачі товару підтверджується підписаною сторонами накладної без претензій (п. 6.5 договору).

Додатком №1 до договору №113 від 15.08.2019 сторонами складена специфікація обладнання, що постачається.

На підтвердження реальності господарських операцій позивачем надано до суду копії наступних документів: видаткові накладні - №15439, №15436, №15437, №15441, №15440, №15444, №15438, №15443, №15442 від 04.11.2019, рахунки на оплату - №15439, №15436, №15437, №15441, №15440, №15444, №15438, №15443, №15442 від 04.11.2019.

Суд вказує, що обставини сплати коштів позивачем ТОВ «ВЕЛЕС ІНТЕРПРАЙМ» в акті перевірки не заперечується, як і не заперечуються обставини реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Судом встановлено, що ТОВ «АЛТАЮР» в подальшому реалізував отриманий від його контрагента товар Приватному акціонерному товару «Інститут інформаційних технологій» на підставі укладеного договору №09315/01-18 від 27.12.2018, з урахуванням специфікації обладнання, що постачається згідно видаткової накладної №93 від 05.05.2020 на загальну суму 56 112 540,00 грн., у тому числі ПДВ - 9 352 090,00 грн.

Як вже було вказано судом вище, висновки контролюючого органу щодо порушення позивачем норм податкового законодавства базуються на опрацюванні податкової інформації в частині ланцюга постачання товару ТОВ «ВЕЛЕС ІНТЕРПРАЙМ».

Суд вказує, що у постанові від 06.10.2021 по справі №200/6721/20-а Верховний Суд вказав на те, що визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій.

Також Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентом, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат чи податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема, у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.10.2021 по справі №813/5082/15 та від 05.03.2021 по справі №826/23914/15.

З урахуванням наведеного, на переконання суду висновки акта перевірки в частині неможливості встановити як ТОВ «ВЕЛЕС ІНТЕРПРАЙМ» у листопаді 2019 року фактично могло поставити товари ТОВ «АЛТАЮР» на загальну суму 13 359 136,70 грн., з урахуванням дослідження обставин ланцюга постачання товару безпосередньо контрагента позивача, не може свідчити про порушення ТОВ «АЛТАЮР» вимог податкового законодавства.

Що ж стосується доводів контролюючого органу, які викладені у відзиві на позовну заяву, суд вкаже наступне.

З приводу відсутності товарно-транспортних накладних слід вказати, що наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 затверджено Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (далі - Положення № 88).

Згідно з пунктом 2.1 цього Положення первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Пунктом 2.2 Положення № 88 первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі первинні документи).

Відповідно до 2 другої статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» №2344-III від 05.04.2001 документом для здійснення внутрішніх перевезень вантажів для водія є, серед інших, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж.

Наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997 затверджені Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні (далі - Правила № 363).

Відповідно до пункту 1 цих Правил товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2009 № 207 затверджено Перелік документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні.

За змістом пунктів 1 та 2 вказаного Переліку наявність ТТН є обов`язковою у випадку здійснення перевезень на договірних умовах. У випадку ж здійснення перевезення для власних потреб - накладна не оформлюється.

Таким чином, ТТН підтверджує факт надання послуг з перевезення товарів (якщо таке перевезення здійснюється на договірних умовах), документує рух матеріальних цінностей та є одним із доказів реальності здійснення господарської операції з постачання товарів.

Відсутність ТТН, тим не менш, не може бути самостійною підставою для визнання господарської операції такою, що не відбулася, а причини відсутності ТТН у кожному конкретному випадку мають бути досліджені судом.

Більше того, правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 25 лютого 2021 року (справа № 803/1684/17, адміністративне провадження №К/9901/51649/18, ЄДРСРУ №95176997), від 21 січня 2021 року (справа №813/2204/17, адміністративне провадження №К/9901/35740/18, ЄДРСРУ № 94328053), від 24 травня 2019 року (справа №826/7423/16), від 6 лютого 2018 року (справа №816/166/15-а), від 11 вересня 2018 року (справа №804/4787/16) передбачають, що транспортні документи на перевезення товарно-матеріальних цінностей з наслідками формування бази оподаткування податком на прибуток та на додану вартість не є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами купівлі-продажу або поставки, вони є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами саме перевезення, а отже, відсутність у позивача деяких товарно-транспортних накладних або наявність в них певних недоліків не може бути самостійним доказом безтоварності господарських операцій.

Відсутність товарно-транспортних накладних не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення господарських операцій. Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку валових витрат та податкового кредиту платника податків. При цьому, документи обумовлені правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 11.09.2018 по справі №804/4787/16 (провадження №К/9901/3335/17).

Суд наголошує, що в даному випадку контрагентом позивача - ТОВ «ВЕЛЕС ІНТЕРПРАЙМ» не надавались послуги з перевезення вантажів, а відтак відсутність товарно-транспортних накладних не може бути покладено в основу рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

При цьому, суд вказує, що такі доводи викладені контролюючим органом у відзиві на позовну заяву, однак не відображені безпосередньо в акті перевірки.

Що ж стосується неточностей в частині дотримання строків поставки позивачем товару, отриманого від ТОВ «ВЕЛЕС ІНТЕРПРАЙМ», ПрАТ «Інститут інформаційних технологій», суд вкаже про наступне.

Дійсно, у відповідності до пункту 3.1 договору №09355/01-18 від 27.12.2018, укладеного між позивачем та ПрАТ «Інститут інформаційних технологій» передбачено, що поставка обладнання здійснюється до 06.09.2019.

При цьому пунктом 3.2 датою поставки вважається дата передачі обладнання покупцю.

Суд вказує, що згідно матеріалів справи товар ТОВ «АЛТАЮР» переданий покупцю - ПрАТ «Інститут інформаційних технологій» 05.11.2020.

Факт поставки твору 05.11.2020 не свідчить та не може свідчити про відсутність взаємозв`язку із реалізацією позивачем отриманого товару від ТОВ «ВЕЛЕС ІНТЕРПРАЙМ» ПрАТ «Інститут інформаційних технологій».

Суд наголошує, що взаємовідносини ТОВ «АЛТАЮР» з ПрАТ «Інститут інформаційних технологій» у межах виконання договору №09355/01-18 від 27.12.2018 не були предметом перевірки контролюючого органу.

Варто наголосити, що матеріали справи не містять належних та достатніх доказів на підтвердження того, що договір №09355/01-18 від 27.12.2018 є нечинним.

Суд відмічає, що товар, який відображений у видатковій накладній від 05.11.2020 відповідає товару, який зазначений у видаткових накладних, рахунках на оплату та специфікації обладнання, що постачається відповідно до умов договору від 15.08.2019, складених у взаємовідносинах з ТОВ «ВЕЛЕС ІНТЕРПРАЙМ».

При цьому, суд вказує, що в акті перевірки зафіксовано, що основними напрямками діяльності ТОВ «АЛТАЮР» є продаж технічного обладнання, комп`ютерних комплектуючих, обладнання, проектування та впровадження ІТ-рішень для державних компаній, інтернет провайдерів, мереж супермаркетів тощо.

Отже, з наявних матеріалів чітко прослідковується факт отримання позивачем товару від ТОВ «ВЕЛЕС ІНТЕРПРАЙМ» та його подальша реалізація ПрАТ «Інститут інформаційних технологій» з метою отримання прибутку.

Водночас, варто вказати, що всі доводи контролюючого органу, оцінка яким надана судом вище, не були покладені в основу прийняття спірних рішень, адже не зафіксовані в акті перевірки.

Підсумовуючи наведене у свій сукупності суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджено реальність господарських операцій позивача із його контрагентом ТОВ «ВЕЛЕС ІНТЕРПРАЙМ» та подальшу реалізацію придбаного ним товару з метою отримання прибутку, тобто факт використання отриманого товару у власній господарській діяльності.

Таким чином, суд вважає, що висновки ГУ ДПС у м. Києві про завищення суми бюджетного відшкодування ПДВ за листопад 2020 року на 2 010 915 грн. та завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 21) за листопад 2020 року на суму 2 226 523 грн. не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються матеріалами справи.

Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, з огляду на приписи наведених правових норм процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішень органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов`язання чи відмовлено у наданні податкових вигод, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше. Такий підхід узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Підсумовуючи вищевикладене, повно та всебічно проаналізувавши матеріали адміністративної справи суд дійшов до висновку про не відповідність спірних рішень критеріям, які встановлені частиною 2 статті 2 КАС України, що в свою чергу свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Згідно із частиною 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Положеннями частини 1 статті 139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що адміністративний позов підлягає до задоволення, судові витрати понесені позивачем по сплаті судового збору підлягають стягненню на користь останнього із ГУ ДПС у м. Києві.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 5, 72-73, 76-78, 139, 143, 243-246, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛТАЮР» (03037, м. Київ, проспект Валерія Лобановського, б. 56/21, офіс 8.4, ) до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (04655, м. Київ, вул. Шолуденка, б. 33/19, код ЄДРПОУ ВП: 44116011) про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №4 від 09.03.2021, прийняте Головним управлінням Державної податкової служби у місті Києві.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №4 від 09.03.2021, прийняте Головним управлінням Державної податкової служби у місті Києві.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (04655, м. Київ, вул. Шолуденка, б. 33/19, код ЄДРПОУ ВП: 44116011) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛТАЮР» (03037, м. Київ, проспект Валерія Лобановського, б. 56/21, офіс 8.4, ) сплачений ним судовий збір у розмірі 22 700 (двадцять дві тисячі сімсот) грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України.

Суддя М.А. Бояринцева

Повний текст рішення складений та підписаний 05.09.2022.