Справа № 120/5324/22
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2022-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

05 вересня 2022 р. Справа № 120/5324/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мультян М.Б., розглянувши у письмовому провадженні, з врахуванням особливостей, визначеними статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративну справу за позовом Комунального закладу "Вінницький регіональний центр з фізичної культури і спорту осіб з інвалідністю "Інваспорт"" до Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Вінниця Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Комунального закладу "Вінницький регіональний центр з фізичної культури і спорту осіб з інвалідністю "Інваспорт"" до Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Вінниця Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог вказує на протиправність дій державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Вінниця Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) щодо винесення постанови, в рамках виконавчого провадження № 61153802 від 20.02.2020 року про накладення штрафу за невиконання рішення суду у розмірі 10200 грн, оскільки відповідно рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21.04.2020 у справі №127/5831/20 скасовано постанову державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) у виконавчому провадженні № 61153802 від 20.02.2020 року про накладання штрафу в сумі 5100 грн. Так, просить суд скасувати постанову державного виконавця № 61153802 від 20.02.2020 та закрити виконавче провадження №63914184.

Ухвалою суду від 18.07.2022 позовну заяву залишено без руху з підстав пропуску строку звернення до адміністративного суду та несплати судового збору.

Ухвалою суду від 05.08.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи у порядку, визначеному статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Цією ж ухвалою встановлено відповідачеві 2-денний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву та витребувано належним чином завірені копії виконавчого провадження № 61153802 та № 63914184.

25.08.2022 відповідачем подано відзив, в якому просить закрити провадження у справі з підстав пропуску відповідачем строку звернення до суду.

Також, на виконання вимог ухвали суду долучено належним чином завірені копії виконавчого провадження № 61153802 та № 63914184.

Ухвалою суду від 05.09.2022 заяву позивача про поновлення строку звернення до суду - задоволено, визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено такий строк. У задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження відмовлено.

Інших заяв по суті справи від учасників справи до суду не надходило.

Суд з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані сторонами докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.10.2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального закладу «Вінницький регіональний центр з фізичної культури і спорту інвалідів «Інваспорт» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, внесення відомостей, нарахування заробітної плати та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 24.12.2019 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10.10.2019 року в частині вимог про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, внесення відомостей, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу скасовано.

Провадження у справі в частині вимог ОСОБА_1 до Комунального закладу «Вінницький регіональний центр з фізичної культури і спорту інвалідів «Інваспорт» про визнання незаконним наказу Комунального закладу «Вінницький регіональний центр з фізичної культури і спорту інвалідів «Інваспорт» №70-К від 13 грудня 2018 року «Про оголошення ОСОБА_1 догани» закрито за відсутністю предмета спору.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального закладу «Вінницький регіональний центр з фізичної культури і спорту інвалідів «Інваспорт» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.

Визнано незаконним і скасовано наказ Комунального закладу «Вінницький регіональний центр з фізичної культури і спорту інвалідів «Інваспорт» №71-К від 14 грудня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з прогулом без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді сторожа Комунального закладу «Вінницький регіональний центр з фізичної культури і спорту інвалідів «Інваспорт».

Стягнуто з Комунального закладу «Вінницький регіональний центр з фізичної культури і спорту інвалідів «Інваспорт» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.12.2018 року по день ухвалення судового рішення, тобто 24.12.2019 року в розмірі 56 791,86 грн., який обрахований без вирахування податків та обов`язкових платежів.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з Комунального закладу «Вінницький регіональний центр з фізичної культури і спорту інвалідів «Інваспорт» в дохід держави судовий збір в розмірі 3842 грн.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

31.01.2020 року Вінницьким міським судом видано виконавчий лист по справі № 127/2006/19 на підставі постанови Вінницького апеляційного суду від 24.12.2019 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді сторожа Комунального закладу «Вінницький регіональний центр з фізичної культури і спорту інвалідів «Інваспорт».

Постановою державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 05.02.2020 року відкрито виконавче провадження № 61153802 на підставі виконавчого листа № 127/2006/19-а від 31.01.2020 року та постановлено, що рішення суду необхідно виконати протягом 10 робочих днів.

Ухвалою Верховного Суду від 14.02.2020 року по справі № 127/2006/19 (провадження № 61-1983ск20) зупинено виконання постанови Вінницького апеляційного суду від 24.12.2019 року в частині, яка не підлягає примусовому виконанню, до закінчення касаційного провадження.

Постановою державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 20.02.2020 року накладено на боржника штраф у розмірі 5100 грн. за невиконання постанови суду від 24.12.2019 року в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді сторожа Комунального закладу «Вінницький регіональний центр з фізичної культури і спорту інвалідів «Інваспорт» (ВП № 61153802).

Постановою державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 06.03.2020 року на підставі ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» накладено на боржника штраф у розмірі 10200 грн за невиконання постанови суду від 24.12.2019 року в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 .

Позивач вважаючи дії відповідача при винесенні постанови про накладення штрафу від 20.02.2020 року незаконними у ВП № 61153802, звернувся до суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 21.04.2020 визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби у м.Вінниці Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) у виконавчому провадженні № 61153802 від 20.02.2020 року про накладання штрафу в сумі 5100 грн.

Постановою державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 12.11.2020 керуючись вимогами пункту 11 частини 14 статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» закінчено виконавче провадження № 61153802. Постанову про накладення штрафу 10200 виведено в окреме виконавче провадження.

Постановою державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 14.12.2020 відкрито виконавче провадження №63914184 з виконання постанови про накладення штрафу №61153802 від 07.08.2020 у розмірі у розмірі 10200 грн за невиконання постанови суду від 24.12.2019 року в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 .

Вважаючи протиправними дії відповідача при винесенні постанови про накладення штрафу у ВП № 61153802 від 07.08.2020 та відкритті ВП №63914184 незаконними, позивач звернувся до суду.

Надавши правову оцінку постанові державного виконавця від 07.08.2020, суд зважає на таке.

Питання примусового виконання судових рішень регулюються Законом України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Особливості виконання рішень немайнового характеру визначено розділом VIII Закону №1404-VIII.

Згідно з частиною 1 статті 63 Закону №1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

Частиною 2 статті 63 Закону №1404-VIII визначено, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Згідно з частиною 1 статті 75 Закону №1404-VIII у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення (частина 2 статті 75 Закону №1404-VIII).

Отже, з системного аналізу вказаних норм слідує, що Законом №1404-VIII встановлено відповідальність боржника саме за невиконання судового рішення без поважних причин.

Відтак, для застосування вказаної норми слід встановити факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин. При цьому, частиною 2 статті 75 Закону №1404-VIII встановлено відповідальність саме за повторне невиконання рішення боржником без поважних причин.

Водночас, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 21.04.2020 визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби у м.Вінниці Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) у виконавчому провадженні № 61153802 від 20.02.2020 року про накладання штрафу в сумі 5100 грн.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21.04.2020 року апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції залишено без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21.04.2020 року - без змін.

Отже, зважаючи на те, що постанова державного виконавця у виконавчому провадженні № 61153802 від 20.02.2020 року про накладання штрафу в сумі 5100 грн скасована, тому наявні підстави для скасування і постанови державного виконавця від 07.08.2020, адже скасування постанови від 20.02.2020 виключає наявність повторного невиконання рішення боржником, що є обов`язковою передумовою для застосування частини 2 статті 75 Закону №1404-VIII.

При цьому, пунктом 2 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

З огляду на те, що у позовній заяві йдеться лише про скасування оскаржуваної постанови, а тому з урахуванням пункту 2 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України суд дійшов висновку таку постанову визнати протиправною та скасувати.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача, пов`язаних із винесенням постанови про накладення штрафу, то в цьому випадку суд не знаходить підстав для їх задоволення. Даний висновок суду ґрунтується на тому, що штраф в разі не виконання рішення суду без поважних причин накладається органом державної виконавчої служби, про що виноситься постанова, яка може бути оскаржена.

Отже, оцінка дій відповідача щодо правомірності накладення штрафу досліджується в межах прийняття такої постанови і саме через такий спосіб захисту як визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень, права позивача будуть відновлені. У той час, коли самі по собі дії щодо винесення постанови про накладення штрафу не порушують права, свободи та інтереси позивача, адже не мають юридичного наслідку, а відтак не створюють підстав для їх захисту.

Щодо вимоги позивача зобов`язати відповідача закрити виконавче провадження ВП №63914184, суд зазначає наступне.

Підстави закінчення виконавчого провадження передбачені частиною 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" №1404-V1.

Так, згідно з пунктом 9 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" №1404-V1 виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, а згідно пунктом 11 - у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

Отже Закон України "Про виконавче провадження" №1404-V1 передбачає закінчення, а не закриття виконавчого провадження.

Відповідно до частини 2 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною 1 цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Суд зазначає, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективного державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженнями суд повинен розуміти таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, коли у межах, що визначенні законом, адміністративний орган має можливості самостійно вибрати один із кількох варіантів рішення.

Діючим законодавством встановлена процедура закінчення виконавчого провадження державними виконавцями, а тому суд не може підміняти цю процедуру та адміністративного суб`єкта, до компетенції якого віднесено прийняття відповідних рішень.

Суд є правозастосовуючим органом, тобто, не створюючи нових правових норм, не підміняючи собою органи виконавчої та законодавчої влади, на підставі закону у встановленому процесуальним законом порядку вирішує справи.

Таким чином, суд вважає, що прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження є виключною компетенцією державного виконавця, в яку суд втручатися не повинен.

При цьому, на переконання суду додаткового вжиття судом заходів на відновлення порушених прав позивача спірні правовідносини не потребують, тому в частині зобов`язання відповідача закрити виконавче провадження слід також відмовити.

Відтак, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Також, ухвалюючи дане судове рішення суд також враховує статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (пункт 41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (пункт 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому, у рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, суд прийшов до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Згідно з положеннями частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Відповідно до частин 1, 2 статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, що в даному випадку ним виконано, а позивачем доводи відповідача не спростовано.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Отже сплачений судовий збір підлягає стягненню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) у виконавчому провадженні № 61153802 від 07.08.2020 року про накладання штрафу в сумі 10200 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь Комунального закладу "Вінницький регіональний центр з фізичної культури і спорту осіб з інвалідністю "Інваспорт"" за рахунок бюджетних асигнувань Центрального відділу Державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) судові витрати із сплати судового збору у розмірі 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну гривню).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до статті 287 КАС України, апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Комунальний заклад "Вінницький регіональний центр з фізичної культури і спорту осіб з інвалідністю "Інваспорт"" (вул. М. Оводова, 105, м. Вінниця, Вінницька область, )

Центральний відділ державної виконавчої служби у м. Вінниця Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (вул. Соборна, 15-а, м. Вінниця, )

Суддя Мультян Марина Бондівна