Справа № 320/681/21
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2022-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/681/21 Головуючий у І інстанції - Лисенко В.І.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 березня 2022 року у справі за позовом Головного управління ДПС у Вінницькій області до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

Головне управління ДПС у Вінницькій області звернулось до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з Відповідача податковий борг у сумі 235 127,43 грн.

В обґрунтування позовних вимог Позивач вказував на наявність у Відповідача податкового боргу з орендної плати з фізичних осіб на суму 235127,43 грн, який добровільно не сплачено, у зв`язку з чим контролюючий орган просить стягнути заборгованість у примусовому порядку.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 31 січня 2022 року клопотання Головного управління Державної податкової служби у Вінницькій області про залишення позову без розгляду у частині позовних вимог - задоволено.

Адміністративний позов Головного управління Державної податкової служби у Вінницькій області (код ЄДРПОУ - 44069150) до ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) у частині позовних вимог про стягнення заборгованості у розмірі 78375,81 грн, що виникла на підставі податкового повідомлення-рішення від 30 червня 2017 року № - залишено без розгляду.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31 березня 2022 року адміністративний позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) податковий борг у розмірі 156 751 (сто п`ятдесят шість тисяч сімсот п`ятдесят одна) грн 62 коп.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.

В апеляційній скарзі Відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом про стягнення податкового боргу, визначений ст. 102 ПК України. Звернуто увагу на те, що строк позовної давності сплинув 19.12.2020.

Крім того, Відповідачем наголошено, що застосування до приписів абзацу 10 пункту 52-2 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України суперечать основним засадами законодавчого регулювання відповідних правовідносин.

Також, Відповідачем в апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції не дослідив докази часткової сплати Відповідачем податкового боргу, які надавалися, зокрема квитанцію про сплату № 121321992 від 28.12 2021, а саме призначення такого платежу, оскільки Відповідач не визнає вимоги за податковим повідомленням-рішенням від 30.06.2017 № .

Відзиву Позивача на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надходило, що не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та як платник податків перебуває на обліку у ГУ ДПС у Вінницькій області.

Відповідно до інтегрованої картки ОСОБА_1 станом на 31.12.2019, сума податкового боргу з орендної плати з фізичних осіб становить 235 127,43 грн.

Зазначена заборгованість виникла на підставі прийнятих Головним управлінням ДПС у Вінницькій області наступних податкових повідомлень-рішень:

- від 30.06.2017 № 10146777, яким ОСОБА_1 нараховано до сплати орендну плату з фізичних осіб за 2017 рік у сумі 78 375,81 грн;

- від 01.11.2018 № -0208, яким ОСОБА_1 нараховано до сплати орендну плату з фізичних осіб за 2018 рік у сумі 78 375,81 грн;

- від 15.08.2019 № 92109-5306-0208, яким ОСОБА_1 нараховано до сплати орендну плату з фізичних осіб за 2019 рік у сумі 78 375,81 грн.

Відповідно корінця податкової вимоги форми «Ф» від 19.10.2017 №3403-17 за Відповідачем, станом на 18 жовтня 2017 року, обліковується податковий борг на суму 78 965,13 грн. не сплачений у визначеному законом порядку.

Вказана вимога була направлена на адресу Відповідача рекомендованим повідомленням, яке повернулося на адресу податкового органу у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Як зазначено Позивачем у клопотанні про залишення позовної заяви без розгляду у частині позовних вимог, 28.12.2021 Відповідачем частково сплачено заборгованість у розмірі 78375,81 грн, що у відповідності до вимог норм ст. 87.9 ПК України зарахована у рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати.

Таким чином, як зазначено Позивачем, 28.12.2021 ОСОБА_1 було здійснено погашення боргу, що виник у результаті не сплати донарахованої суми за податковим повідомленням-рішенням від 30.06.2017 № .

Відтак, з урахуванням часткової сплати Відповідачем боргу у розмірі 78 375,81 грн, її податковий борг становить 156 751,62 грн (235 127,43 грн - 78 375,81 грн).

Задля стягнення податкового боргу з ОСОБА_1 у сумі 156 751,62 грн Позивач, відповідно до підпункту 20.1.34 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України звернувся до адміністративного суду з даним адміністративним позовом.

Враховуючи, що ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 31 січня 2022 року позовну заяву залишено без розгляду у частині стягнення заборгованості у розмірі 78 375, 81 грн, що виникла на підставі податкового повідомлення-рішення від 30.06.2017 № за клопотанням Позивача, суд першої інстанції в межах даної справи, надавав правову оцінку відносинам, що склались між Сторонами на підставі повідомлення-рішення від 01.11.2018 № -0208, яким ОСОБА_1 нараховано до сплати орендну плату з фізичних осіб за 2018 рік у сумі 78 375,81 грн, та повідомлення-рішення від 15.08.2019 № 92109-5306-0208, яким ОСОБА_1 нараховано до сплати орендну плату з фізичних осіб за 2019 рік у сумі 78 375,81 грн.

Задовольняючи адміністративний позов в іншій частині суд першої інстанції виходив з того, що Відповідачем не надано до суду доказів сплати узгодженої суми податкової заборгованості у добровільному порядку або доказів її оскарження.

Крім того, податковий борг у Відповідача у загальному розмірі 156 751,62 грн виник на підставі податкових повідомлень-рішень від 01.11.2018 № -0208 та від 15.08.2019 № 92109-5306-0208, які повернулися на адресу податкового органу у зв`язку із закінченням терміну зберігання 15.12.2018 та 06.09.2019, а тому граничний термін сплати грошового зобов`язання є 25.12.2018 та 16.09.2019 відповідно.

Оскільки строк стягнення податкового боргу, що виник у зв`язку з відмовою у самостійному погашенні такого грошового зобов`язання, становить 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу та закінчується 25.12.2021, 16.09.2022 відповідно, а як вбачається з відбитку штемпеля на конверті Позивача, вказаний позов був направлений до суду 15 січня 2021 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що контролюючим органом не пропущено строк давності стягнення податкового боргу в 1095 днів на підставі вищезазначених податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Щодо доводів Відповідача, викладених в апеляційній скарзі про пропуск строку звернення до суду з позовом про стягнення податкового боргу, визначений ст. 102 ПК України, колегією суддів встановлено наступне.

Відповідач як на підставу зазначеного посилається на те, що податкова вимога № 3403-17, яка є по суті підставою заявлення відповідного адміністративного позову датована 19.10.2017.

Відповідно до пункту 95.2. статті 95 Податкового кодексу України стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.

Таким чином, враховуючи, що на адміністративному позові наявна відмітка про прийняття та реєстрацію заяви за вхідним номером № 703, що у свою чергу датована 20.01.2021, а судовий збір було сплачено відповідно до платіжного доручення № 3046 тільки 29.12.2020, вбачається, що строк позовної давності (який припадає на 19.12.2020) сплинув.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що приписами пункту 102.4 статті 102 ПК України надано контролюючому органу право на стягнення податкового боргу, що виник у зв`язку з відмовою у самостійному погашенні грошового зобов`язання, протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу.

Відповідно до пп. 14.1.11 «а» п. 14.1 ст. 14 ПК України безнадійна заборгованість - заборгованість за зобов`язаннями, щодо яких минув строк позовної давності;

Згідно з п. 101.1 ст. 101 ПК України списанню підлягає безнадійний податковий борг, у тому числі пеня та штрафні санкції, нараховані на такий податковий борг.

Таким чином, у разі спливу 1095 денного строку з дня виникнення податкового боргу, такий борг визнається безнадійним та підлягає списанню, у тому числі пеня та штрафні санкції, а тому з того часу в податкового органу відсутнє право вживати будь-які заходи щодо стягнення такої суми боргу.

У даній адміністративній справі граничним днем сплати податкового боргу є десятий календарний день, що настає за днем отримання платником відповідних податкових повідомлень-рішень від 01.11.2018 № -0208 та від 15.08.2019 № 92109-5306-0208.

Зазначені податкові повідомлення-рішення повернулися на адресу податкового органу у зв`язку із закінченням терміну зберігання 15.12.2018 та 06.09.2019, а тому граничний термін сплати є 25.12.2018 та 16.09.2019 відповідно.

Частиною першою статті 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Спеціальним строком звернення до суду з позовом у спорах даної категорії справ є строк, визначений статтею 102 ПК України.

Таким чином, оскільки податковий борг у Відповідача у загальному розмірі 156 751,62 грн виник на підставі податкових повідомлень-рішень від 01.11.2018 № -0208 та від 15.08.2019 № 92109-5306-0208, строк стягнення податкового боргу, що виник у зв`язку з відмовою у самостійному погашенні такого грошового зобов`язання, становить 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу та закінчується 25.12.2021 та 16.09.2022 відповідно.

Як вбачається з відбитку штемпеля на конверті, вказаний адміністративний позов подано до суду першої інстанції 15 січня 2021 року, що свідчить про те, що контролюючим органом не пропущено строк давності стягнення податкового боргу в 1095 днів на підставі вищезазначених податкових повідомлень-рішень.

Крім того, Відповідачем в апеляційній скарзі наголошено, що застосування до приписів абзацу 10 пункту 52-2 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України суперечать основним засадами законодавчого регулювання відповідних правовідносин.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17 березня 2020 року № 533-IX внесено зміни до Податкового кодексу України, зокрема доповнено пунктом 52-2 такого змісту: « 52-2. Установити мораторій на проведення документальних та фактичних перевірок на період з 18 березня по 31 травня 2020 року, крім документальних позапланових перевірок з підстав, визначених підпунктом 78.1.8 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу.

Інформація про перенесення документальних планових перевірок, які відповідно до плану-графіку проведення планових документальних перевірок мали розпочатися у період з 18 березня по 31 травня 2020 року та на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" не були розпочаті, включається до оновленого плану-графіку, який оприлюднюється на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, до 30 березня 2020 року.

Документальні та фактичні перевірки, що були розпочаті до 18 березня 2020 року та не були завершеними, тимчасово зупиняються на період до 31 травня 2020 року. Таке зупинення перериває термін проведення перевірки та не потребує прийняття будь-яких додаткових рішень контролюючим органом.

На період з 18 березня по 31 травня 2020 року зупиняється перебіг строків давності, передбачених статтею 102 цього Кодексу.».

29.05.2020 набув чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо додаткової підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 13.05.2020 № 591-IX, яким у розділі ХХ Перехідні положення Податкового кодексу України у пункті 52-2, зокрема в абзаці десятому слова та цифри «по 31 травня 2020 року» замінено цифрами та словами « 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19).».

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211 (із змінами) з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України встановлений карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 20 травня 2020 року № 392 (із змінами) установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 22 травня 2020 року до 31 липня 2020 року на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя (далі - регіони) із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 22 липня 2020 року № 641 (із змінами) установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 01 серпня до 19 грудня 2020 року на території України карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та від 20 травня 2020 р. № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Кабінет Міністрів України Постановою "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 09 грудня 2020 року № 1236 (із змінами) встановив карантин на території України з 19 грудня 2020 року до 31 серпня 2022 року, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", від 20 травня 2020 року № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та від 22 липня 2020 року № 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Відповідно до п. 2.1 ст. 2 ПК України зміна положень цього Кодексу може здійснюватися виключно шляхом внесення змін до цього Кодексу.

Проте, норма п. 52-2 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень ПК України в частині зупинення перебігу строків давності, передбачених статтею 102 цього Кодексу є чинною та наразі не скасована. Жодних змін до неї законодавцем не вносилось.

Таким чином, оскільки відповідно до п. 52-2 розділу ХХ Перехідні положення Податкового кодексу України перебіг строків давності, передбачених статтею 102 цього Кодексу зупинено, контролюючим органом не пропущено строк давності стягнення податкового боргу в 1095 днів на підставі податкових повідомлень-рішень від 01.11.2018 № -0208 та від 15.08.2019 № 92109-5306-0208.

Також, Відповідачем в апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції не дослідив докази часткової сплати Відповідачем податкового боргу, які надавалися, зокрема квитанцію про сплату № 121321992 від 28.12.2021, а саме призначення такого платежу, оскільки Відповідач не визнає вимоги за податковим повідомленням-рішенням від 30.06.2017 № .

Проте, колегія суддів звертає увагу, що залишаючи адміністративний позов без розгляду у частині стягнення заборгованості у розмірі 78 375,81 грн, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог п. 87.9 ст. 87 ПК України у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. У такому ж порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до статті 95 цього Кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом.

Спрямування коштів платником податків на погашення грошового зобов`язання перед погашенням податкового боргу забороняється, крім випадків спрямування цих коштів на виплату заробітної плати та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

28.12.2021 Відповідачем частково сплачено заборгованість у розмірі 78375,81 грн, яку зараховано у рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, а саме здійснено погашення боргу, що виник у результаті не сплати донарахованої суми за податковим повідомленням-рішенням від 30.06.2017 № .

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що Відповідач фактично не погоджується з Київського окружного адміністративного суду від 31 січня 2022 року про залишення позовної заяви без розгляду у частині стягнення заборгованості у розмірі 78 375,81 грн, що виникла на підставі податкового повідомлення-рішення від 30.06.2017 № , не оскаржуючи її окремо від рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 березня 2022 року.

Враховуючи, що суд першої інстанції правомірно в межах даної справи, надавав правову оцінку відносинам, що склались між Сторонами на підставі повідомлення-рішення від 01.11.2018 № -0208, яким ОСОБА_1 нараховано до сплати орендну плату з фізичних осіб за 2018 рік у сумі 78 375,81 грн, та повідомлення-рішення від 15.08.2019 № 92109-5306-0208, яким ОСОБА_1 нараховано до сплати орендну плату з фізичних осіб за 2019 рік у сумі 78 375,81 грн, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно з підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності (підпункт 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Відповідно до підпункту 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Платник податків зобов`язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є, відповідно до цього Кодексу незалежно від того, чи провадив такий платник податку господарську діяльність у звітному періоді (пункт 49.2 статті 49 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 54.1 статті 54 Податкового кодексу України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом (підпункт 57.1 статті 57 Податкового кодексу України).

Пунктом 57.3 статті 57 Податкового кодексу України визначено, що у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

Так, податковий борг Відповідача у сумі 156 751,62 виник на підставі прийнятих Головним управлінням ДПС у Вінницькій області податкових повідомлень-рішень:

- від 01.11.2018 № -0208, яким Відповідачу нараховано до сплати орендну плату з фізичних осіб за 2018 рік у сумі 78375,81 грн (яке було повернуто на адресу контролюючого органу у зв`язку із закінченням терміну зберігання);

- від 15.08.2019 № 92109-5306-0208, яким Відповідачу нараховано до сплати орендну плату з фізичних осіб за 2019 рік у сумі 78375,81 грн. (яке було повернуто на адресу контролюючого органу у зв`язку із закінченням терміну зберігання).

Відповідно до п.п. 42.1, 42.2 ст. 42 Податкового кодексу України, податкові повідомлення-рішення, податкові вимоги або інші документи, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу. Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з Повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.

Як вбачається з матеріалів справи, податкові повідомлення-рішення від 01.11.2018 № -0208 та від 15.08.2019 № 92109-5306-0208 надіслано рекомендованим листом з Повідомленням про вручення на адресу Відповідача, які повернулися на адресу податкового органу у зв`язку із закінченням терміну зберігання, тобто податкові повідомлення-рішення належним чином вручені.

Згідно з підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий борг - сума грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгодженого платником податків або узгодженого в порядку оскарження, але не сплаченого у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

У разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення (пункт 59.1 статті 59 Податкового кодексу України).

Податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання (пункт 59.3 статті 59 Податкового кодексу України).

У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (пункт 59.5 статті 59 Податкового кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, оскільки сума заборгованості в установлений законом строк Відповідачем не була сплачена, тому Головним управлінням ДПС у Вінницькій області на адресу Відповідача було надіслано податкову вимогу від 19.10.2017 № 3403-17 на суму 78965,13 грн, яка повернулася на адресу податкового органу у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Доказів оскарження податкової вимоги, податкових повідомлень-рішень чи погашення податкового боргу за визначеними грошовими зобов`язаннями у добровільному порядку Відповідачем до суду не надано.

Відповідно до пунктів 95.1, 95.2, 95.3 статті 95 Податкового кодексу України, контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі. Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.

Стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, та з рахунків платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, відкритих в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини.

Як передбачено підпунктом 20.1.19 пунктом 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право застосовувати до платників податків передбачені законом фінансові (штрафні) санкції (штрафи) за порушення податкового чи іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи; стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми грошових зобов`язань та/або податкового боргу у випадках, порядку та розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України; стягувати суми недоїмки із сплати єдиного внеску; стягувати суми простроченої заборгованості суб`єктів господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) за кредитами (позиками), залученими державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) або під державні (місцеві) гарантії, а також за кредитами із бюджету в порядку, визначеному цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до підпункту 20.1.34 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.

Матеріалами справи встановлено, що наявність податкового боргу в сумі 156751,62 грн у Відповідача підтверджується наявними у матеріалах доказами, у тому числі розрахунком податкового боргу; витягом з інтегрованої картки; корінцем податкової вимоги.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що заявлена сума 156751,62 грн є узгодженою та підлягає стягненню.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 березня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

О.М. Оксененко