Справа № 320/3701/22
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2022-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2022 року м.Київ № 320/3701/22

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області, у якому просить суд:

- визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо відмови в прийнятті у ОСОБА_1 декларації про відмову від громадянства Туркменістану;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від громадянства Туркменістану та видати їй довідку про реєстрацію громадянином України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач протиправно та безпідставно відмовив їй у прийнятті декларації про відмову від громадянства Туркменістану, оскільки є незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства згідно з абз. 16 ст. 1 Закону України "Про громадянство України". Вказує, що оформлення виходу з громадянства Туркменістану становить у загальному розмірі 117 дол. США, що перевищує половину розміру мінімальної заробітної плати, установленого законом України на момент, коли позивачка набула громадянство України та є підставою для подання декларації. Позивач вважає, що відповідач відмовляючи, їй у прийнятті декларації, діяв всупереч вимогам чинного законодавства.

Ухвалою суду від 21.04.2022 відкрито спрощене позовне провадження без проведення судового засідання.

Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами ОСОБА_1 , надав відзив на позовну заяву, у якому зазначив про те, що згідно абз.13 ст.1 Закону України "Про громадянство України" зобов`язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянства (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України. Незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства - невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), документа про припинення громадянства (підданства) у встановлений законодавством іноземної держави термін (за винятком випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років від дня подання клопотання, якщо термін не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства за ініціативою особи якщо така процедура не здійснюється або вартість оформлення припинення іноземного громадянства (підданства) перевищує половину розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом в Україні на термін не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства за ініціативою особи чи якщо така процедура не здійснюється або вартість оформлення припинення іноземного (підданства) перевищує половину розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом в Україні на момент, коли особа набула громадянство України. Відповідач наголошує, що щодо позивача могла би існувати причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства, а саме - вартість оформлення припинення іноземного громадянства (підданства) перевищує половину розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом в Україні на момент, коли особа набула громадянство України, - у випадку звернення до Посольства Тукменістану в Україні (або його консульських установ, які мають право приймати відповідні заяви) з відповідною заявою і отримання офіційної відмови у оформленні заяви у зв`язку з необхідністю сплатити суму, що перевищує половину розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом України на момент, коли особа набула громадянство України. Проте, позивачкою не надано доказів звернення до Посольства Туркменістану в Україні. Також, відповідач зазначив, що відповідно до ст.8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" у 2019 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі складає з 1 січня - 4173 грн, тобто вартість оформлення не має перевищувати 2086,50 грн. Водночас, згідно інформації, розміщеної на веб-сайті Посольства Туркменістану в Україні розмір збору за вчинення консульських дій за оформлення заяви про вихід із громадянства Туркменістану в загальному та спрощеному порядку становить 69 дол. США або 1 707 грн 75 коп. Відтак, позивачка як громадянка Туркменістану, за офоромлення заяви про вихід з громадянства Туркменістану в загальному або спрощеному порядку має сплатити лише збір за вчинення консульських дій (69 дол. США, що дорівнює 1707 грн 75 коп.) і не зобов`язана сплачувати збір за отримання довідки з Податкової служби та Центрального банку Туркменістану про відсутність заборгованості), що не перевищує половини розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом України на момент, коли особа набула громадянство України (2086,50 грн).

Позивачка, не погоджуючись з позицією відповідача, викладеної у відзиві на позовну заяву, надала відповідь на відзив, у якій зазначила про те, що отримання довідок з податкової служби та Центрального банку Туркменістану про відсутність заборгованості є обов`язковими для здійснення процедури виходу з громадянства Туркменістану, оскільки ці документи є обов`язковими для подачі заяви про вихід з громадянства. Загальна сума за надання консульських послуг, необхідних для процедури з виходу з громадянства Туркменістану складається з 69 дол. США за подачу заяви про вихід з громадянства Туркменістану + 24 дол. США за отримання довідки з Податкової служби Туркменістану про відсутність заборгованості + 24 дол. США за отримання довідки Центрального банку Туркменістану про відсутність заборгованості та разом складає = 117 дол. США. Відповідач помилково ототожнює вартість консульської послуги з прийняття заяви про вихід з громадянства Туркменістану та вартість оформлення припинення іноземного громадянства. Також, позивачка наголосила на тому, що вартість оформлення припинення іноземного громадянства включає в себе всі витрати, які несе особа для виходу з іноземного громадянства. Відповідач зазначає, що дану вартість необхідно розраховувати станом на 23.10.2019. Станом на 23.10.2019, за даними з офіційного сайту НБУ курс 1 дол. США до грн складав 24,84. Відповідно вартість виходу з громадянства Туркменістану складала 117 дол. США. х 24,84 = 2 906,28 грн, що перевищує половину розміру мінімальної заробітної плати станом на день звернення (2086 грн. 50 коп.). Відтак, доводи відповідача, викладені в відзиві жодним чином не виправдовують неправомірність дій відповідача, та не спростовують факт того, що позивач була б змушена сплатити 117 дол. США за оформлення вигоду з громадянства Туркменістану.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народилася в м. Артемівськ Донецької області, має попереднє громадянство Туркменістану.

З 2012 року іммігрувала до України, проживала в АР Крим на підставі посвідки на постійне проживання.

Після окупації АР Крим Російською Федерацією ОСОБА_1 переїхала до м. Вишгород, Київської області.

У 2018 року звернулась до Міграційної служби України з заявою про набуття громадянства України.

23.11.2019 року Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області було прийнято рішення про оформлення набуття громадянства України ОСОБА_1 відповідно до частини першої статті 8 Закону України "Про громадянство України", на підставі чого позивачу видано тимчасове посвідчення громадянина України серії НОМЕР_2 .

У зв`язку із ухваленим відповідачем рішенням про оформлення набуття громадянства України, позивачем подано до відповідача зобов`язання припинити громадянство Туркменістану протягом двох років з моменту набуття громадянства України та подати до відповідача документ про припинення громадянства Туркменістану, або ж у разі неотримання з незалежних від нього причин документа про припинення громадянства Туркменістану - подати декларацію про відмову від громадянства цієї держави та повернути національний паспорт громадянина Туркменістану до уповноваженого органу цієї держави.

21 жовтня 2021 року позивач звернулась до відповідача із заявою про прийняття декларації про відмову від громадянства Туркменістану та видачу довідки про реєстрацію особи громадянином України для оформлення паспорта громадянина України з мотивуванням про наявність в неї вказаної причини (вартість виходу з громадянства Туркменістану перевищує половину мінімальної заробітної плати на день прийняття рішення) разом з декларацією про відмову від іноземного громадянства Туркменістану.

Проте, відповідач своїм листом П-7456/6/8010-21/8010.4.2/8114-21 від 17.11.2021 повідомив, що позивачці відмовлено в прийнятті декларації про відмову від громадянства Туркменістану.

Вважаючи дії відповідача щодо відмови у прийнятті декларації про відмову від громадянства Туркменістану протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 4 Конституції України визначено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Відповідно до Конституції України правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України «Про громадянство» від 18 січня 2001 року №2235-ІІІ (надалі по тексту - Закону №2235-ІІІ, в редакції станом на дату звернення позивача до відповідача із заявою від 21.10.2021).

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2235-ІІІ передбачено, що документами, що підтверджують громадянство України, є тимчасове посвідчення громадянина України.

Положенням статті 6 Закону №2235-III закріплено підстави набуття громадянства України, зокрема, згідно з пунктом 2 частини першої вказаної статті громадянство України набувається за територіальним походженням.

Так, особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства (частина перша статті 8 Закону N 2235-III).

Відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону N 2235-III іноземці, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

При цьому, зобов`язання припинити іноземне громадянство - це письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України (частина перша статті 1 Закону N 2235-III).

Відповідно до частини восьмої статті 8 Закону N 2235-III особа, яка набула громадянство України і подала декларацію про відмову від іноземного громадянства, зобов`язується повернути паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави. Вимога про взяття зобов`язання повернути паспорт іноземної держави не поширюється на осіб, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні.

Так, із частиною першою статті 1 Закону N 2235-III, декларацією про відмову від іноземного громадянства є документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав.

Порядок прийняття до громадянства України врегульовано статтею 9 Закону №2235-ІІІ.

Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України.

Умовами прийняття до громадянства України є: 1) визнання і дотримання Конституції України та законів України; 2) подання декларації про відсутність іноземного громадянства (для осіб без громадянства) або зобов`язання припинити іноземне громадянство (для іноземців).

Суд також враховує, що відповідно до частини 2 статті 9 Закону №2235-ІІІ іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Положеннями статті 1 Закону №2235-ІІІ визначено, що зобов`язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України; незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства - невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), документа про припинення громадянства (підданства) у встановлений законодавством іноземної держави термін (за винятком випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років від дня подання клопотання, якщо термін не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства за ініціативою особи чи якщо така процедура не здійснюється або вартість оформлення припинення іноземного громадянства (підданства) перевищує половину розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом в Україні на момент, коли особа набула громадянство України; декларація про відмову від іноземного громадянства - документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що особа, яка набула громадянство України, зобов`язана протягом двох років подати до органу, що видав тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав або, у випадку неможливості надання такого документу з незалежних від них причин, декларацію про відмову від іноземного громадянства. При цьому, до незалежних причин законодавцем віднесено, зокрема, якщо вартість оформлення припинення іноземного громадянства (підданства) перевищує половину розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом в Україні на момент, коли особа набула громадянство України.

Указом Президента України від 27.03.2001 №215 затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (надалі - Порядок).

Зазначений Порядок визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Пунктом 119 Порядку №215 передбачено, що особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.

Слід відзначити, що поняття вартості оформлення припинення іноземного громадянства не визначено в Законі України «Про громадянство України».

В той же час процедура оформлення припинення іноземного громадянства передбачає, що особа, яка виходить з громадянства готує документи, вчиняє певні дії передбачені законодавством держави з громадянства якої вона виходить, в тому числі сплачує певні державні мита, консульські збори за підготовку, видачу та прийняття таких документів.

Таким чином можна дійти висновку, що вартість оформлення припинення іноземного громадянства включає в себе всі витрати які несе особа, для здійснення процедури виходу з іноземного громадянства.

Водночас, перелік документів необхідних для виходу з громадянства Туркменістану наявний на офіційній веб-сторінці посольства Туркменістану в Україні та доступний за посиланням: https://ukraine.tmembassy.gov.tm/ru/consular-services/perechen-dokumentov-po-voprosu-vykhoda-iz-grazhdanstva-turkmenistana, та містить у собі: 1) заяву у консульський відділ; 2) заяву на ім`я президента Туркменістану; 3) клопотання про вихід з громадянства; 4) автобіографію; 5) 8 фотокарток розміром 3х4; 6) паспорт (оригінал та копія усіх сторінок); 7) свідоцтво про народження; 8) свідоцтво про шлюб та про розірвання шлюбу; 9) трудова книжка; 10) документ про освіту; 11) довідка про місце проживання; 12) довідка з місця навчання та роботи; 13) військовий квіток; 14) пенсійне посвідчення; 15) копія виду на проживання в Україні/довідка про підтвердження громадянства України; 16) довідка з Податкової служби Туркменістану про відсутність заборгованості; 17) довідка з Центрального банку Туркменістану про відсутність заборгованості; 18) нотаріально завірена заява зі сторони близьких родичів (батька та мати) про погодження з виходу з громадянства Туркменістану.

Також, за вказаним посиланням наявна інформація про вартість оформлення припинення громадянства Туркменістану за заявою особи, що складає 69 дол. США.

Крім того, з наведеного вбачається, що довідка з Податкової служби Туркменістану про відсутність заборгованості та довідка з Центрального банку Туркменістану про відсутність заборгованості (п.п. 16, 17) є обов`язковими для оформлення виходу з громадянства Туркменістану.

Згідно з інформацією, наявною на офіційному сайті посольства Туркменістану в Україні, вартість за отримання Довідки з Податкової служби та Центрального банку Туркменістану про відсутність заборгованості, за кожну окрему довідку становить по 24 дол. США.

Відтак, загальна сума за надання консульських послуг необхідних для процедури з виходу з громадянства Туркменістану складається з 69 дол. США за подачу заяви про вихід з громадянства Туркменістану + 24 дол. США за отримання Довідки з Податкової служби Туркменістану про відсутність заборгованості + 24 дол. США за отримання довідки Центрального банку Туркменістану про відсутність заборгованості та разом складає = 117 дол. США.

Позивач отримала тимчасове посвідчення громадянина України та відповідно набула громадянства України 23.10.2019.

Станом на 23.10.2019 (на дату складання позивачкою зобов`язання про вихід з громадянства Туркменістану) курс української гривні до дол. США складав 24,84 гривень до дол. США.

Таким чином, станом на 23.10.2019, загальна сума витрат на консульський збір складала 117 дол. США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 2908,28 грн.

Відповідно до ст.8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" у 2019 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі складала з 1 січня - 4173 грн, тобто вартість оформлення не має перевищувати 2086 грн 50 коп.

Таким чином, вартість у розмірі 2908,28 грн (еквівалентно 117 дол. США) за подання заяви про припинення громадянства Туркменістану перевищує половину розміру мінімальної заробітної плати, що становить 2086,50 грн.

У свою чергу, як уже зазначалося судом, у разі, якщо вартість оформлення припинення іноземного громадянства (підданства) перевищує половину розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом в Україні на момент, коли особа набула громадянство України, є незалежною від особи причиною ненадання документа про припинення іноземного громадянства.

Твердження відповідача про те, що вартість виходу позивачки складає 69 дол. США, що еквівалентно 1707 грн 75 коп, суд не приймає до уваги оскільки, відповідач помилково ототожнює вартість консульської послуги з прийняття заяви про вихід з громадянства Туркменістану (69 дол. США) та вартість оформлення припинення іноземного громадянства (69 дол.США + 24 дол.США +24 дол.США).

Крім того, відповідач не спростував жодним чином зобов`язання позивачки сплачувати збір за отримання довідок з Податкової служби та Центрального банку Туркменістану про відсутність заборгованості, які є обов`язковими при додачі заяви про вихід з громадянства Туркменістану.

Також, посилання відповідача на відсутність звернення позивачки до Посольства Тукменістану в Україні та відсутності відповідної відмови їй оформленні заяви про вихід з громадянства України, не спростовує фактичний розмір вартості оформлення припинення громадянства Туркменістану, відомість про яку наявна на офіційному сайті Посольства Туркменістану в Україні, та яка фактично перевищує половину розміру мінімальної заробітної плати в Україні.

Відтак, оскільки, вартість оформлення припинення громадянства Туркменістану на момент набуття позивачем громадянства України перевищувала половину розміру мінімальної заробітної плати в Україні, що у силу вимог Закону України «Про громадянство України» (у редакції Закону, чинного на час виникнення спірних правовідносин) є незалежною від позивача причиною неотримання документу про припинення іноземного громадянства, позивачем було подано декларацію про відмову від іноземного громадянства, яку відповідачем було не прийнято.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем протиправно відмовлено позивачеві у прийнятті декларації про відмову від іноземного громадянства, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про зобов`язання відповідача прийняти у позивачки декларацію про відмову від громадянства Туркменістану та видати їй довідку про реєстрацію громадянином України, суд зазначає наступне.

Так, згідно з частиною третьою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Пленум Вищого адміністративного суду України в пункті 10.3 Постанови від 20.05.2013 №7 "Про судове рішення в адміністративній справі" зазначив, що суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 №1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Відповідно до п. 117 розділу V Порядку №215 у разі прийняття щодо особи рішення про встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України або оформлення набуття громадянства України територіальний орган Державної міграційної служби України, дипломатичне представництво чи консульська установа України за місцем її проживання реєструють особу громадянином України.

Такій особі видається довідка про реєстрацію особи громадянином України, яка подається нею для одержання документів, що підтверджують громадянство України.

Враховуючи викладене та у зв`язку з тим, що відповідачем відмовлено позивачу у прийнятті декларації про відмову від громадянства Туркменістану, що визнано судом протиправним, суд вважає, що у даному випадку належним способом захисту буде зобов`язання відповідача прийняти у позивачки декларацію про відмову від громадянства Туркменістану та видати їй довідку про реєстрацію громадянином України.

Крім того, у даному випадку, задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача вчинити такі дії є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, зазначеною нормою, законодавець визначає обов`язок суб`єкта владних повноважень аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

До позовної заяви позивачем додано докази сплати судового збору у сумі 992,40 грн, що підтверджується квитанцією від 18.04.2022 №5723-7805-7947-7770.

Таким чином, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 992,40 грн підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо відмови у прийнятті у ОСОБА_1 декларації про відмову від громадянства Туркменістану.

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (код ЄДРПОУ- 42552598, м.Київ, вул.Березняківська, буд.4-А) прийняти у ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) декларацію про відмову від громадянства Туркменістану та видати їй довідку про реєстрацію громадянином України.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яноста дві) грн 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (код ЄДРПОУ- 42552598, м.Київ, вул.Березняківська, буд.4-А) .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.