Справа № 380/22572/21
Суддя: Стеценко С.Г.
Дата ухвалення: 2022-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

01 вересня 2022 року

м. Київ

справа №380/22572/21

адміністративне провадження №К/990/10271/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Стеценка С.Г.,

суддів: Коваленко Н.В., Рибачука А.І.,

розглянувши у письмовому провадженні клопотання ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням постанови Верховного Суду від 04 липня 2022 року у справі № 380/22572/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання до вчинення дій,

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області щодо відмови у проведенні перерахунку та поновлення виплати пенсії позивачу;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Львівській області здійснити на загальних підставах перерахунок пенсії за віком, починаючи з 07 жовтня 2009 року, відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058- ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», як непрацюючому пенсіонерові та дитині війни, на підставі документів, які перебувають у пенсійній справі, із застосуванням усіх підвищень, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України на момент поновлення виплати пенсії, не менше мінімальної пенсії у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з проведенням на загальних підставах, без обмеження часом, індексації та масових перерахунків пенсії у 2017 - 2021 роках і надалі, відповідно до пенсійної реформи України, з урахуванням наступних змін у пенсійному законодавстві;

- відновити та виплачувати позивачу пенсію за віком, починаючи з 07 жовтня 2009 року відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058- ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни, з виплатою заборгованості з пенсії одним платежем за період з 07 жовтня 2009 року на день фактичної виплати пенсії, на визначений позивачем банківський рахунок;

- виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів за затримку виплати пенсії за період з 07 жовтня 2009 року по день фактичної виплати заборгованості з пенсії, одним платежем;

- встановити спосіб виконання судового рішення шляхом виплати пенсії на визначений позивачем банківський рахунок, згідно із заявою, поданою представником позивача за довіреністю.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2022 року, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Вказані судові рішення були оскаржені позивачем до суду касаційної інстанції.

Постановою Верховного Суду від 04 липня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2022 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання до вчинення дій задоволено частково. Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області у розгляді заяви представника ОСОБА_1 - Райзмана Олександра Яковича від 26 жовтня 2021 року про поновлення виплати пенсії за віком. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Львівській області розглянути заяву представника ОСОБА_1 - Райзмана Олександра Яковича від 26 жовтня 2021 року про поновлення виплати пенсії за віком. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області () у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень 00 коп.

Вищевказана постанова Верховного Суду набрала законної сили з дати її прийняття.

25 серпня 2022 року до Верховного Суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням постанови Верховного Суду від 04 липня 2022 року у справі № 380/22572/21.

Обґрунтовуючи вимоги свого клопотання, ОСОБА_1 зазначає про те, що факт невиконання відповідачем судового рішення без поважних причин протягом майже двох місяців, поряд із масовою практикою невиконання рішень адміністративних судів Головним управлінням ПФУ у Львівській області (наприклад, справи № 380/16835/21, 380/22710/21, 280/223 /21) є доказом того, що за відсутності судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або його виконання буде відкладено відповідачем на невизначений термін.

На підтвердження своїх доводів до клопотання ОСОБА_1 додано вимогу від 31 липня 2022 року, направлену позивачем до пенсійного органу.

Разом з тим, як стверджує заявник, станом на дату подання цього клопотання постанову Верховного Суду від 04 липня 2022 року у справі № 380/22572/21 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Львівській області не виконано.

29 серпня 2022 року Верховним Судом було витребувано у Львівського окружного адміністративного суду матеріали справи № 380/22572/21 у електронному вигляді.

З матеріалів справи вбачається, що 10 серпня 2022 року за заявою позивача було виготовлено виконавчий лист, який 22 серпня 2022 року було видано наручно позивачу.

Вирішуючи клопотання ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням постанови Верховного Суду від 04 липня 2022 року, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційній нормі про обов`язковість судового рішення кореспондують положення норм статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

У Рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

Окрім цього у рішеннях Європейського суду з прав людини (у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, прослідковується однозначна позиція, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя.

З наведеного слідує, що рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи. Це забезпечується, в першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» (висновок Верховного Суду, наведений в ухвалі від 01.02.2021 у справі № 9901/226/19).

Поряд із цим, за правилами частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Указаною нормою процесуального закону передбачено право суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, на чому також наголошено й в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 06 травня 2019 року у справі № 826/9960/15.

За висновками щодо застосування норм права, викладеними в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 800/592/17, клопотання про встановлення судового контролю може бути подано й задоволено судом вже після ухвалення рішення у справі.

Отже, позивача не позбавлено можливості звернутися із клопотанням про встановлення судового контролю після прийняття судом рішення у справі, у разі існування ризику його невиконання.

Водночас, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

При цьому, закон не встановлює, з яких підстав на суб`єкта владних повноважень може бути покладено такий обов`язок.

Однак, за змістом норм статті 129-1 Конституції України, статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 13 Закону №1402-VIII щодо обов`язковості судового рішення такою підставою є обставини, які ставлять під сумнів виконання суб`єктом владних повноважень судового рішення.

Такий висновок щодо застосування норм права наведено Верховним Судом у постанові від 17 вересня 2020 року у справі № 340/962/19, а також в ухвалі Верховного Суду від 13 грудня 2021 року у справі № 826/3235/16.

У клопотанні ж ОСОБА_1 не міститься обґрунтувань з посиланням на обставини, підтверджені доказами, які б давали підстави вважати, що загальний порядок виконання судового рішення не дав очікуваного результату, або що відповідач (його правонаступник) створює перешкоди для виконання такого рішення.

До клопотання ОСОБА_1 про встановлення судового контролю не додано доказів на підтвердження того, що Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області не виконало постанови Верховного Суду від 04 липня 2022 року.

Тобто, заявником не наведено достатніх і переконливих аргументів на обґрунтування необхідності вжиття таких процесуальних заходів як встановлення судового контрою в порядку статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, а також не надано доказів на підтвердження вказаних ним обставин стосовно невиконання судового рішення й наміру відповідача ухилення від цього обов`язку.

Зважаючи на те, що позивачем не доведено наявності обставин, які б свідчили про фактичне невиконання судового рішення та/або стверджували про намір боржника у виконавчому провадженні щодо ухилення від виконання вищевказаної постанови Верховного Суду, або ж вказували на наявність реальної загрози її невиконання, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у даному конкретному випадку підстав для застосування процесуального інституту судового контролю за виконанням судового рішення та задоволення вимоги позивача щодо встановлення судового контролю на цій стадії.

Разом з тим, колегія суддів наголошує, що позивач не позбавлений права повторно звернутись із заявою про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, навівши для цього відповідні обґрунтування і надавши на їх підтвердження належні та допустимі докази.

Керуючись статтями 355, 359, 370, 382 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням постанови Верховного Суду від 04 липня 2022 року у справі № 380/22572/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання до вчинення дій.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання й оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

С.Г. Стеценко

Н.В. Коваленко

А.І. Рибачук ,

Судді Верховного Суду