Справа № 640/20584/20
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2022-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2022 року м. Київ № 640/20584/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Чудак О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної охорони України про зобов`язання вчинити певні дії,

установив:

31.08.2020 ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Управління Державної охорони України, в якій просить:

зобов`язати Управління Державної охорони України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошову компенсацію за 128 днів невикористаної щорічної основної відпустки: у 2009 році (9 днів), 2010 році (10 днів), 2011 році (10 днів), 2013 році (10 днів), 2014 році (21 день), 2015 році (28 днів), 2016 році (18 днів), 2017 році (22 дні), виходячи із середньоденного грошового забезпечення (у розмірі 1 231,8 грн) станом на день звільнення з військової служби 20.05.2019;

зобов`язати Управління Державної охорони України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , середній заробіток за весь час затримки виплати належних йому при звільненні сум за період з 20.05.2019 по день фактичного розрахунку, виходячи із середньоденного грошового забезпечення на день звільнення (в розмірі 1 231,8 грн).

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що при звільненні не отримав компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-XII), що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва Чудак О.М. від 04.09.2020 прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , відкрито провадження в цій адміністративній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував щодо позовних вимог, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що у листі від 20.08.2020 №2/6-924 Управлінням Державної охорони України надано обґрунтовану відмову позивачу у виплаті грошової компенсації за 128 днів невикористаної ним щорічної основної відпустки, з урахуванням положень Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ) та зауважено, що ні Законом України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII), ні Законом №2011-ХІІ, а ні Законом України від 04.03.1998 № 160/98-ВР «Про державну охорону органів державної влади України та посадових осіб» не передбачено виплати компенсації за затримку розрахунку, а нормативно-правові акти, на які посилається позивач регулюють абсолютно інші правовідносини та не можуть бути застосовані до правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, оскільки таке застосування може поставити під сумнів приписи частини 3 статті 8 Конституції України та принцип «правової визначеності», як елементу загального принципу «верховенства права». Стверджує, що відповідно до Закону України від 15.11.1996 №504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон №504/96-ВР) та Закону №3551-XII не передбачено порядку перенесення на інший період або продовження додаткової відпустки учасникам бойових дій із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік, тому невикористана у поточному році така відпустка на наступний рік не переноситься.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 перебував на службі в Управлінні Державної охорони України з 24.02.1996 по 20.05.2019. Наказом Управління Державної охорони України від 20.05.2019 №327ос/дск «Щодо особового складу» підполковника ОСОБА_1 звільнено у запас Служби безпеки України.

Загальна вислуга років ОСОБА_1 складає: 36 років 08 місяців 09 день.

Представником позивача зроблений адвокатський запит до Управління Державної охорони України.

Згідно з довідкою Управління Державної охорони України (далі - УДО України) про надання відпусток з 2008 року по 2019 рік ОСОБА_1 від 20.07.2020 та згідно з відповіддю Управління Державної охорони України на адвокатський запит листом УДО України від 29.07.2020 №2/6-712 - ОСОБА_1 за час служби з 2008 року по 2019 рік не використав 218 днів щорічної основної відпустки. Грошову компенсацію за 90 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2018 та 2019 рік ОСОБА_1 виплачено під час звільнення. Проте за 128 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2009 рік (9 днів), 2010 рік (10 днів), 2011 рік (10 днів), 2013 рік (10 днів), 2014 рік (21 день), 2015 рік (28 днів), 2016 рік (18 днів), 2017 рік (22 дні) грошова компенсація ОСОБА_1 під час звільнення не виплачена.

Позивачем зазначено, що під час звільнення 20.05.2019 ОСОБА_1 грошова компенсація за 128 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2009 рік (9 днів), 2010 рік (10 днів), 2011 рік (10 днів), 2013 рік (10 днів), 2014 рік (21 день), 2015 рік (28 днів), 2016 рік (18 днів), 2017 рік (22 дні) не нарахована та не виплачена.

05.08.2020 представник позивача звернувся з заявою до відповідача про нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за всі дні невикористаної щорічної основної відпустки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 20.05.2019 (середньоденне грошове забезпечення в розмірі 1 231, 58 грн).

Згідно з відповіддю УДО України від 20.08.2020№ 2/6-924 ОСОБА_1 виплачена грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2018 рік та за 2019 рік.

Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, а свої права порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з частиною 2 статті 24 Закону №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до статті 40 Закону №2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до Законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Відповідно до Закону №2232-XII Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення №1153/2008), пунктом 180 якого встановлено, що військовослужбовці мають право на відпустки. Надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них здійснюється відповідно до порядку, встановленого Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей «.

Згідно з пунктом 186 Положення №1153/2008 щорічна основна відпустка надається згідно з графіком відпусток на наступний рік, що до 1 грудня затверджується командиром (начальником), який має право надавати відпустки військовослужбовцям, і доводиться під підпис до відома кожного військовослужбовця. Щорічна основна відпустка надається військовослужбовцю з урахуванням необхідності підтримання постійної бойової готовності та проведення заходів з підготовки військових частин, часу використання відпусток у попередньому році, побажань і сімейних обставин військовослужбовця, висновку (постанови) військово-лікарської комісії.

В особливий період військовослужбовцям надаються відпустки, визначені пунктами 17, 18 статті 101 Закону №2011-ХІІ.

Абзацом 4 пункту 1921 Положення №1153/2008 встановлено, що невикористана частина щорічної основної відпустки надається військовослужбовцю у порядку, визначеному Законом №2011-ХІІ.

Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон №2011-XII.

Статтею 12 цього Закону встановлено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Право військовослужбовців на відпустки та порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них врегульовано статтею 101 Закону №2011-XII.

Так, частинами 1 та 2 статті 101 цього Закону передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу прямого начальника, уповноваженого Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, керівниками правоохоронних органів та керівниками розвідувальних органів України, щорічна основна відпустка за минулий рік надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано.

При цьому, частиною 17 статті 101 Закону №2011-XII визначено, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється (частина 19 статті 101 Закону №2011-XII).

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону №504/96-ВР. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом №504/96-ВР або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення (частина 8 статті 101 Закону №2011-XII).

Статтею 4 Закону №504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 162 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону №3551-ХІІ учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги:… використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Абзацом 3 пункту 14 статті 101 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до положень частини 3 статті 9 Закону №2011-ХІІ грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно з пунктом 1 Розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Управління державної охорони України, затвердженого наказом УДО України від 27.07.2018 №295/дск та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.08.2018 за №944/32396 (далі - Порядок №295), цей порядок визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям в органах, підрозділах, установах, організаціях та навчальних закладах УДО України та членам сімей військовослужбовців у визначених законодавством випадках.

Абзацом 1 пункту 3 глави 7 розділу V Порядку №295 визначено, що у рік звільнення військовослужбовцям, звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкувань близькій особі, у зв`язку із скорочення штатів або проведення організаційних заходів, які не використали (використали частково) щорічну основну або щорічну додаткову відпустку, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу Управління та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористанні дні щорічної основної та додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки відповідно до вимог статті 101 Закону №2011-XII.

Системний аналіз наведених норм свідчить, що законом не виключаються випадки, коли особою рядового і начальницького складу відпустка не буде використана протягом календарного року. Одночасно, не передбачено позбавлення таких осіб права на відпустку, яке вони вже отримали в попередньому календарному році. При цьому, за бажанням таких осіб, вони можуть використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Отже, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, особа має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається у праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, так як відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з особою рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, бо це суперечитиме суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

З наведеного вбачається, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 162 Закону №504/96-ВР та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону №3551-ХІІ.

Вказаний висновок суду узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у пункті 34 постанови від 21.08.2019 у справі №620/4218/18 (№Пз/9901/4/19), який полягає у тому, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки.

Судом встановлено, що позивач за час служби з 2009 року по 2017 рік не використав та не отримав грошової компенсації під час звільнення за 128 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2009, 2010, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017 роки.

Позивача звільнено у запас Служби безпеки України згідно з наказом УДО України від 20.05.2019 №327-ос/дск.

Отже, з наданих до матеріалів справи доказів встановлено, що позивач не використав 128 дні щорічної основної відпустки за 2009-2017 роки, вказане (тобто періоди та кількість днів) відповідачем не заперечується.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про наявну протиправну бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу при звільненні з військової служби грошової компенсації за невикористані 128 днів щорічної відпустки за період з 2009 по 2017 роки.

Як вбачається з відзиву, відповідач не погоджується з вказаним позивачем розміром його середньоденного грошового забезпечення, посилаючись на Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Управління Державної охорони України, затвердженого наказом УДО України від 27.07.2018 №295/дск та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.08.2018 за №944/32396.

Зазначає, що згідно з наказом №327-ос/дск позивач звільнений з військової служби 20.05.2019, тобто прослужив у травні 20 календарних днів.

Згідно із грошовим атестатом №19-27 підполковник ОСОБА_1 задоволений видами грошового забезпеченням за останньою штатною посадою по 20.05.2019 включно у розмірі 24 124, 19 грн.

Так, відповідно до пункту 7 Розділу І Порядку №295 (т. 1 а.с. 82 на звороті) розмір грошового забезпечення, який належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Згідно з абзацом першим пункту 6 глави 7 Розділу V Порядку №295 (т. 1 а.с. 98) розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу, та грошової компенсації за всі невикористанні дні щорічної основної та щорічної додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою.

З довідки про доходи від 27.07.2020 №213 (т. 1 а.с. 28) видно, що позивачу за останньою займаною штатною посадою за травень 2019 року нарахована заробітна плата у розмірі 37 392,50 грн (як за повний календарний місяць), хоча позивач пропрацював 20 днів.

Також вказане підтверджується тим, що, як вбачається з названої довідки, у червні вирахувано 13 268,31 грн, тобто за 11 днів травня.

Таким чином, виходить наступний розрахунок: 37 392,50 грн (сума грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць - травень) / 31 день (кількість календарних днів місяця) = 1 206,21 грн, що повною мірою відповідає встановленому Порядком №295 механізму розрахунку.

Тобто, суд вважає, що відповідачем правильно здійснено обрахунок розміру середньоденного грошового забезпечення, який становить 1 206,21 грн та який у випадку неповного місяця буде прийматися до розрахунку шляхом множення на відповідну кількість днів відпустки.

Що стосується повних місяців (30 днів або 31 день), то у розрахунок компенсації позивачу буде включатися сума грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за останньою займаною штатною посадою, що також розраховано у службовій записці головного бухгалтера від 25.09.2020.

При цьому, суд зауважує про виключну компетенцію відповідача щодо нарахування та виплати даної грошової компенсації, а не стягнення самостійно розрахованої суми такої компенсації судом, що буде належним захистом прав позивача.

Суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30.04.2013 справі «Тимошенко проти України» (заява №49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

З огляду на зазначене суд доходить висновку, що при звільненні з військової служби у запас позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним щорічну основну відпустку за період 2009-2017 роки та про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за 128 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2009-2017 роки, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Управління Державної охорони України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , середній заробіток за весь час затримки виплати належних йому при звільненні сум за період з 20.05.2019 по день фактичного розрахунку, виходячи із середньоденного грошового забезпечення на день звільнення (в розмірі 1 231,80 грн), суд виходить із такого.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В даному випадку має місце спір про право на належні звільненому працівнику суми, а саме право позивача на отримання сум за невикористану відпустку.

При цьому, частиною 2 статті 117 Кодексу законів про працю покладено обов`язок на роботодавця сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку буде рішення у даній справі, яким встановлено право позивача на отримання вихідної допомоги.

Отже, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги в частині позову, яка стосується стягнення середнього розміру заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у даному випадку є передчасними, оскільки на час розгляду справи відсутні підстави вважати, що відповідачем при виплаті позивачу сум за невикористану відпустку за цим рішенням суду не буде виплачено середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах викладений у постановах Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.09.2021 у справі №640/14523/20 та від 16.09.2021 у справі №640/6626/20.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги у цій частині наразі є передчасними, фактично спрямовані на урегулювання тих відносин, які відбудуться в майбутньому, тобто після виконання судового рішення про виплату сум за невикористану відпустку при звільненні, а тому не підлягають задоволенню.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору за подання даного позову, останній з відповідача не стягується.

В позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача 20 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу пов`язану з розглядом справи.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина перша).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина 2).

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята).

Згідно із частиною 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Так, між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Україна 7000» в особі директора Савченко Олексія Сергійовича укладено договір від 03.07.2020 №2 про надання професійної правничої допомоги (т. 1 а.с. 31).

Згідно з додатковою угодою від 03.07.2020 №1 до договору №2 від 03.07.2020 (т. 1 а.с. 32) встановлено вартість послуг за надання правової допомоги згідно з договором №2 від 03.07.2020 у розмірі 20 000,00 грн.

З огляду на викладене, суд звертає увагу на зміст частини 4 статті 134 КАС України, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами в додатку до договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 28.12.2020 у справі №640/18402/19 (адміністративне провадження №К/9901/27657/20).

Згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також в матеріалах справи наявні копії: акту-рахунку надання послуг від 31.08.2020 №2-1 (т. 1 а.с. 35), квитанція від 31.08.2020 №25814 (т. 1 а.с. 35а) на суму 20 000, 00 грн.

Водночас, представником відповідача у відзиві на позовну заяву висловлено заперечення проти, визначеного позивачем розміру витрат на правничу допомогу, оскільки він не відповідає критеріям реальності та розумності, виходячи з конкретних обставин та фінансового стану обох сторін, тобто є неспівмірним.

Проте, з огляду на те, що розмір гонорару адвоката є визначеним, суд не може прийняти до уваги такі твердження представника відповідача.

Таким чином, заявлені позивачем витрати на правничу допомогу підтверджені документально.

Враховуючи наведене, суд вважає наявними підстави для стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу у повному обсязі - 20 000 грн.

Керуючись статтями 72-77, 139, 241-246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Державної охорони України про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Державної охорони України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільнені грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за період 2009-2017 роки.

Зобов`язати Управління Державної охорони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 128 (сто двадцять вісім) днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2009-2017 роки, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Управління Державної охорони України витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 20 000,00 (двадцять тисяч гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 ; НОМЕР_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ).

Відповідач - Управління Державної охорони України (вул. Богомольця, 8, м. Київ, 01024; код Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України: 00037478).

Суддя О.М. Чудак