Справа № 640/21731/19
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2022-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2022 року м. Київ № 640/21731/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Чудак О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

установив:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління Державної податкової служби у Київській області, в якій просить суд:

- визнати незаконними дії Головного управління Державної податкової служби у Київській області щодо нарахування йому боргу в розмірі 23 783,67 грн зі сплати єдиного внеску;

- зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у Київській області здійснити коригування в ІКП ОСОБА_1 щодо анулювання (списання) боргу в розмірі 23 783,67 грн зі сплати єдиного внеску.

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що єдиний внесок в сумі 23 783,67 грн нараховано позивачу протиправно, адже він з 2012 року підприємницькою діяльністю не займався, доходів від здійснення такої діяльності не отримував, єдиний соціальний внесок за позивача сплачував його роботодавець у розмірі більшому за мінімальний.

Разом з цим, відповідач незаконно здійснював нарахування єдиного внеску, що свідчить про необхідність для повного захисту прав позивача зобов`язати Головне управління ДПС у Київській області відкоригувати інтегровану карту ОСОБА_1 щодо анулювання (списання) боргу в розмірі 23 783,67 грн зі сплати єдиного внеску.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.12.2019 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи.

Відповідач подав відзив на позовну заяву у якому заперечив проти задоволення позову з огляду на необґрунтованість позовних вимог. Вказав, що заборгованість в розмірі 23 783,67 грн виникла у зв`язку із несплатою позивачем єдиного внеску у мінімальних розмірах за 2017, 2018 роки, І і ІІ квартали 2019 року, з урахуванням наявної переплати у розмірі 1,41 грн.

Зазначив про наявність у позивача обов`язку сплачувати єдиний внесок з 01.01.2017 незалежно від отримання прибутку від здійснення підприємницької діяльності, адже у такі періоди позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець та зобов`язаний сплачувати єдиний внесок незалежно від фактичного здійснення підприємницькою діяльності та отримання доходу від такої діяльності.

Щодо перебування позивача у трудових відносинах зауважив, що умови нарахування єдиного внеску для фізичних осіб-підприємців та працівників за трудовим договором суттєво відрізняються.

Також зауважив, що адміністративний суд не вправі замість відповідних органів приймати рішення щодо внесення інформації в оперативний облік платника.

Позивачем подано і відповідь на відзив.

Отже, керуючись нормою частини п`ятої статті 262 КАС України, суд здійснював розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Суд, дослідив матеріали справи на підтвердження й спростування заявлених вимог в їх сукупності, надав їм юридичну оцінку та встановив наступне.

З 10.08.2009 по 27.09.2019 ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець.

Доказів отримання позивачем доходів від підприємницької діяльності та подання податкової звітності матеріали справи не містять.

Відповідно до довідки ТОВ «Нерудбудпостач» від 24.10.2018 №24-10/18, ОСОБА_1 працює на посаді водія в ТОВ «Нерудбудпостач» з 07.06.2018.

Вважаючи, що позивач зобов`язаний сплачувати єдиний внесок як фізична особа-підприємець з 01.01.2017, незалежно від фактичного здійснення підприємницької діяльності, отримання прибутку від такої діяльності та факту працевлаштування, відповідачем нараховано позивачеві зобов`язання зі сплати мінімальних сум єдиного внеску за відповідні місяці за 2017, 2018 роки, І і ІІ квартали 2019 року у загальній сумі 23 785,08 грн.

Оскільки позивач мав переплату у розмірі 1,41 грн, однак нараховані суми єдиного внеску за відповідні місяці за 2017, 2018 роки, І і ІІ квартали 2019 року не сплачував за ним почала обліковуватись заборгованість у розмірі 23 783,67 грн.

Вважаючи, що у межах спірних правовідносин відповідач порушив його права, позивач звернувся до суду із вказаною позовною заявою.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (Закон №2464-VI, у редакції станом з 01.01.2017, на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно пункту першого частини першої статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За приписами статті 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VІ єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відтак, платниками єдиного внеску у розмірі не меншому за розмір мінімального страхового внеску є фізичні особи-підприємці, незалежно від отримання ними доходу (прибутку).

Суд враховує, що 13.05.2020 прийнято Закон України від №592-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо усунення дискримінації за колом платників» (Закон №592-ІХ) за змістом пояснювальної записки до якого, його прийняття обумовлено, зокрема, тим, що встановлення обов`язку сплати єдиного соціального внеску без отримання доходу не відповідає легальній меті державного регулювання цього виду відносин та є непослідовним у контексті самого Закону, який визначає об`єктом нарахування єдиного соціального внеску саме отриманий дохід.

03.06.2020 набрав чинності пункт 5 розділу І Закону №592-ІХ, відповідно до положень якого розділ VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2464-VI доповнено пунктом 9-15, згідно з абзацами першим та другим якого підлягають списанню за заявою платника та у порядку, визначеному цим Законом, несплачені станом на день набрання чинності Законом №592-ІХ з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом, суми недоїмки, нараховані платникам єдиного внеску, зазначеним у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, за період з 01 січня 2017 року до дня набрання чинності Законом №592-ІХ, а також штрафи та пеня, нараховані на ці суми недоїмки, у разі якщо такими платниками не отримано дохід (прибуток) від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та за умови подання протягом 90 календарних днів з дня набрання чинності Законом №592-ІХ, зокрема платниками, зазначеними у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), - державному реєстратору за місцем знаходження реєстраційної справи фізичної особи - підприємця заяви про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності та до податкового органу - звітності відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону за період з 01 січня 2017 року до дня набрання чинності Законом №592-ІХ. Зазначена звітність подається платником виключно у випадку, якщо вона не була подана раніше.

01.01.2021 набрав чинності пункт 2 розділу І Закону №592-ІХ, яким частину першої статті 7 викладено в такій редакції:

"2) для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску".

Оскільки спірні правовідносини виникли до прийняття Закону №592-ІХ, суд вважає, що позивач у період з 01.01.2017 по дату припинення реєстрації як фізична особа-підприємець був платником єдиного внеску у розмірі не меншому за розмір мінімального страхового внеску, незалежно від отримання ним доходу (прибутку).

При цьому, позивач мав право на списання недоїмки зі сплати внесків, які нараховані контролюючим органом з 01.01.2017, у порядку пункту 9-15 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2464-VI. Однак, матеріали справи не свідчать про те, що позивач вживав заходів для реалізації такого права, а відповідач не вчинив дій для списання відповідних сум недоїмки.

Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 у справі №440/2149/19 сформулював наступний правовий висновок: "особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Таким чином, з урахуванням наведеного, суди попередніх інстанцій при вирішенні спору повинні були зокрема перевірити обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця; здійснення нею підприємницької діяльності та отримання нею доходу у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок; нараховування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць".

Відповідно частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно довідки ТОВ «Нерудбудпостач» від 24.10.2018 №24-10/18, ОСОБА_1 працює на посаді водія в ТОВ «Нерудбудпостач» з 07.06.2018.

Разом з цим, матеріали справи не містять доказів роботи позивача за наймом у періоди з 01.01.2017 по 07.06.2018 та з 24.10.2018 по 30.06.2019, а також доказів сплати ТОВ «Нерудбудпостач» за позивача у період з 07.06.2018 по 24.10.2018 єдиного внеску за у розмірі більшому за мінімальний.

Наведене свідчить про недоведеність та безпідставність доводів позивача та обґрунтованість нарахування позивачу єдиного внеску за 2017, 2018 роки, І і ІІ квартали 2019 року у загальній сумі 23 785,08 грн.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону №2464-VІ недоїмкою є сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Оскільки позивач мав переплату у розмірі 1,41 грн, однак нараховані суми єдиного внеску за відповідні місяці за 2017, 2018 роки, І і ІІ квартали 2019 року не сплачував за ним обґрунтовано та законно обліковується недоїмка у розмірі 23 783,67 грн.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Такий підхід узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та "Вуліч проти Швеції" визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку з урахуванням усіх доказів у справі в їх сукупності, враховуючи те, що відповідачем доведено обґрунтованість вказаних нарахувань єдиного внеску, а надані позивачем докази та обґрунтування позовних вимог не свідчать про протилежне, суд дійшов про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання оскаржуваних дій відповідача протиправними та похідної від такої позовної вимоги позовної вимоги про зобов`язання вчинити дії.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд виходить з того, що за обставин необґрунтованості заявлених позивачем вимог, підстави для стягнення сплаченого ним судового збору з відповідача відповідно до статті 139 КАС України відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

вирішив:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач - ОСОБА_1 (місце проживання фізичної особи: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ).

Відповідач - Головне управління ДПС у Київській області (місцезнаходження відокремленого підрозділу юридичної особи: 03151, місто Київ, вулиця Народного ополчення, 5а; ідентифікаційний код відокремленого підрозділу юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: ВП 44096797).

Суддя О.М. Чудак