Справа № 320/5464/21
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2022-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/5464/21 Суддя першої інстанції: Кушнова А.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Глущенко Я.Б. та Шелест С.Б.,

при секретарі - Ткаченко В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2021 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Київської обласної прокуратури про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог від 01.07.2021 року просив:

- визнати протиправними дії відповідача - Прокуратури Київської області (01014, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 27/2, ідентифікаційний код 02909996), які виразились у вилученні із виданої позивачу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) довідки про розмір заробітної плати від 06.11.2020 за №21ф-398/2, що враховується для перерахунку пенсії таких складових її розміру як надбавка за класний чин і за роботу із таємними документами та безпідставному заниженні стажу за вислугу років із більш 32, який підтверджений документально, до менше 30 років, що призвело до заниження відповідної надбавки за вислугу років;

- зобов`язати відповідача - Київську обласну прокуратуру видати позивачу нову довідку про розмір заробітної плати, що враховується для перерахунку пенсії, включивши в неї крім інших складових доплату за класний чин ст. радника юстиції;

- встановити, що дійсний, належно підтверджений документами стаж роботи, який враховується у вислугу років позивача становить 32 роки і 7 днів та зобов`язати відповідача при вирішенні питань, які пов`язані з вислугою років позивача, виходити із вказаною у рішенні його вислугою років.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2021 року закрито провадження в адміністративній справі в частині позовних вимог про визнання протиправними дій Прокуратури Київської області стосовно вилучення із довідки про розмір заробітної плати від 06.11.2020 року №21ф-398/2, що враховується для перерахунку пенсії ОСОБА_1 надбавки за роботу із таємними документами.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2021 року адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправними дії Прокуратури Київської області щодо обрахунку стажу за вислугу років ОСОБА_1 ;

- у задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач - ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просив скасувати п. 3 рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2021 року та винести нове рішення по справі, яким зобов`язати Київську обласну прокуратуру видати позивачу довідку про розмір заробітної плати, що враховується для перерахунку пенсії, вказавши в ній крім інших складових розмір доплати за класний чин ст. радник юстиції; визначити за матеріалами адміністративної справи дійсний, належно підтверджений документами, стаж роботи, який враховується у вислугу років ОСОБА_1

15 липня 2022 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 27028, від Київської обласної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якого відповідач повністю заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою, в той час як рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено у чіткій відповідності до норм чинного законодавства з урахуванням усіх обставин справи.

29 липня 2022 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 29948, від ОСОБА_1 надійшло заперечення на відзив відповідача по апеляційній скарзі.

Ухвалою Шостого апеляційної адміністративного суду від 02 серпня 2022 року продовжено строк розгляду справи на більш тривалий, розумний термін.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що з 25.09.2019 року у позивача відсутнє право на отримання надбавок за класний чин, з огляду на відсутність такої складової в заробітній платі прокурора у відповідності до Закону №1697-VII у редакції з 25.09.2019 року, з урахуванням положень Закону №113-IX, разом з тим, судом установлено, що сукупний стаж за вислугу років ОСОБА_1 складає 33 роки 11 місяців 7 днів, проте, не врахування відповідачем вказаних судом вище обставин справи в цілому не вплинуло на правильність обрахунку надбавки позивача за вислугу років, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, надбавку ОСОБА_1 за вислугу років встановлено відповідачем у розмірі 45%, що узгоджується з вимогами статті 81 Закону України 14.10.2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» при наявності стажу роботи на посадах прокурорів понад 30 років та менше 35 років.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, вважає вказаний висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом у формі ID картки № НОМЕР_1 , виданим 22.09.2017 р., орган, що видав 3214 (том 1 а.с.9 зворотній бік).

ОСОБА_1 також є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції у 1986 році 2 категорії, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 19.02.1993 р., і має право на пільги, встановлені Законом України «Про статус і соціальних захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Позивач з 17.10.2001 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Київською обласною прокуратурою видано довідку від 06.11.2020 року №21ф-398/2 про розмір заробітної плати (грошового забезпечення) ОСОБА_1 , встановленого за відповідною посадою (на день звільнення зі служби) начальника відділу, станом на 11.09.2020, який складається з наступних складових заробітної плати (грошового забезпечення): посадовий оклад - 46 160,00 грн.; надбавка за вислугу років у розмірі 40% - 18 494,00 грн.; матеріальні допомоги на оздоровлення (1/12) - 5385,33 грн.; матеріальні допомоги на вирішення соціально-побутових питань (1/12) - 5385,33 грн.; всього - 75 394,66 грн. (том 1 а.с.20).

03.07.2020 року позивач звернувся до Прокуратури Київської області із заявою, у якій просив включити до довідки про заробітну плату, що враховується для перерахунку пенсії позивача надбавку за класний чин та надбавку за роботу із таємними документам, які позивач отримував на момент звільнення з прокуратури, та встановити надбавку за вислугу років у розмірі 45% посадового окладу (том 1 а.с.10-11).

Не отримавши відповіді на вказане звернення, позивач 27.10.2020 року звернувся до начальника відділу фінансування та бухгалтерського обліку Прокуратури Київської області з листом, у якому повідомив, що його стаж за вислугу років складає 32 роки 00 місяців 07 днів (том 1 а.с.12).

11.12.2020 року позивач повторно звернувся до Прокуратури Київської області із заявою, у якій просив правильно обрахувати його стаж за вислугу років та включити до довідки про заробітну плату, що враховується для перерахунку пенсії позивача надбавку за класний чин та надбавку за роботу із таємними документам (том 1 а.с.13-14).

Відповіді на вказане звернення позивач не отримав.

Не погоджуючись з діями відповідача щодо вилучення з довідки про розмір заробітної плати від 06.11.2020 року за №21ф-398/2, що враховується для перерахунку пенсії позивача таких складових її розміру як надбавка за класний чин та надбавка за роботу із таємними документами та щодо безпідставного заниження стажу позивача за вислугу років, що призвело до заниження відповідної надбавки за вислугу років, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, щодо апеляційної вимоги ОСОБА_1 про необхідність зобов`язання Київську обласну прокуратуру видати позивачу довідку про розмір заробітної плати, що враховується для перерахунку пенсії, вказавши в ній крім інших складових розмір доплати за класний чин ст. радник юстиції, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з частинами першою та другою статті 81 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 р. (далі - Закон №1697), заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами та складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України "Про прокуратуру" (у редакції 1991 року) заробітна плата прокурорів складається із посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років і має забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов`язків, а так само закріплення кваліфікованих кадрів. Надбавки за вислугу років встановлюються також іншим працівникам прокуратури (спеціалістам, службовцям, робітникам). Розміри посадових окладів, надбавок за класні чини та вислугу років затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-IX (далі - Закон №113), визнано такими, що втратили чинність норми Закону України «Про прокуратуру» у редакції 1991 року, у тому числі частина перша статті 49, якою однією зі складових заробітної плати прокурорів визначалась надбавка за класні чини.

Нарахування заробітної плати прокурорів після набрання чинності з 25.09.2019 року Закону №113 проводиться без врахування зазначеної надбавки.

У контексті положень частини 2 статті 81 Закону №1697-VII у редакції з 25.09.2019 р. заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманої ним за відповідний календарний рік.

Схему посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5 затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 р. № 505 (далі - Постанова №505).

Додатком №8 до Постанови № 505 встановлено розмір надбавок до посадових окладів працівників прокуратури за класні чини. Вказаний додаток встановлює виключно розмір таких надбавок.

Натомість, Законом № 1697-VII у редакції з 25.09.2019 року не визначено надбавки за класні чини, як складову заробітної плати.

Як вірно наголошено судом першої інстанції, вказаний вище закон є спеціальним та встановлює застереження, що заробітна плата прокурора не може визначатись іншими нормативно-правовими актами.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що з набранням чинності Законом № 113-ІХ у прокурорів відсутнє право на отримання надбавки за класний чин як складової заробітної плати.

При цьому, збереження виплати за класний чин у підзаконному нормативно-правовому акті не може бути застосовним, за відсутності передбаченого законом права на таку виплату, оскільки заробітна плата прокурора регулюється виключно Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами (стаття 81 Закону № 1697-VII).

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 10.03.2021 року у справі № 560/4178/20 та, відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, є обов`язковими для врахування судом при вирішенні цієї справи.

Беручи до уваги наведене в сукупності колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що з 25.09.2019 року у позивача відсутнє право на отримання надбавок за класний чин, з огляду на відсутність такої складової в заробітній платі прокурора у відповідності до Закону №1697-VII у редакції з 25.09.2019 року, з урахуванням положень Закону №113-IX.

Посилання позивача про наявність у нього вказаного права на отримання надбавки, з огляду на те, останній пенсію отримує з 17.10.2001 року та однією із складових яких була надбавка за класний чин, що, на переконання позивача, свідчить про те, що нормативно правові акти, на які послався суд першої інстанції, не має зворотної сили і можуть застосовуватись до правовідносин, які виникли після прийняття вказаних нормативних актів, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, на залежність розмірів соціальних виплат від економічних чинників вказав Конституційний Суд України, зокрема, у рішенні від 26.12.2011 р. №20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік».

У цьому рішенні вказано, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац сьомий підпункту 2.1 пункту 2 рішення). При цьому Конституційним Судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004 (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 рішення).

Як відзначив Конституційний Суд України, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

В рішенні від 25.01.2012 року №3-рп/2012 Конституційний Суд України дійшов висновку, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Також, в цьому рішенні вказано, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Із системного аналізу наведених рішень вбачається, що при їх прийнятті Конституційний Суд України виходив із додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування у межах фінансових можливостей держави права кожного на достатній життєвий рівень.

Дійсно, згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 19.03.2013 року у справі №21-53а13 та від 05.11.2013 року у справі №21-293а13, виплату пенсії не може бути обмежено будь-яким кінцевим терміном або строком, оскільки це б обмежувало право особи на отримання державної пенсії та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка має виплачуватись постійно, один раз на місяць протягом невизначеного часу та без встановлення будь-якого терміну або строку виплати пенсії. Однак, порядок та строки нарахування пенсій можуть бути змінені за умови зміни їх законодавчого регулювання.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому (зокрема, у рішеннях у справах «Аррас та інші проти Італії», «Сухобоков проти Росії»).

У рішенні Європейського суду з прав людини «Великода проти України» від 03.06.2014 р. в частині скарги заявниці стосовно невиконання рішення суду щодо нарахування та виплати пенсії у розмірі, встановленому статями 50 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» після внесення у 2011 році змін до законодавства, Європейський суд з прав людини констатував, що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни. Відповідно, обов`язок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 01.11.2011 р., коли змінене законодавство було застосоване до пенсії заявниці.

Цим же рішенням Європейський суд з прав людини підтвердив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Щодо апеляційної вимоги про необхідність визначити за матеріалами адміністративної справи дійсний, належно підтверджений документами, стаж роботи, який враховується у вислугу років ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 81 Закону України 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру»: заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Частиною 7 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу.

Порядок виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам затверджується Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 №1090 затверджено Порядок виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури (далі - Порядок).

Цей Порядок визначає механізм встановлення прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури розміру щомісячної надбавки за вислугу років та обчислення періоду проходження служби (стажу роботи), що дає право на одержання такої надбавки (пункт 1 Порядку).

Дія цього Порядку поширюється на прокурорів, військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, слідчих органів прокуратури та інших працівників органів прокуратури (пункт 2 Порядку).

Надбавка за вислугу років прокурорам виплачується щомісяця залежно від періоду проходження служби в розмірах, зазначених у частині сьомій статті 81 Закону України «Про прокуратуру» (пункт 3 Порядку).

Пунктом 6 Порядку закріплено, що до періоду проходження служби, що дає право на одержання щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам, слідчим органів прокуратури, зараховується:

1) час роботи (служби) в органах прокуратури;

2) час проходження строкової військової служби та служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби та інших правоохоронних органах, а також стаж військової служби в Збройних Силах, Службі безпеки, інших утворених відповідно до законодавства військових формуваннях;

3) час роботи на посадах судді, державного арбітра, арбітра відомчих арбітражів України, арбітра в судах і державному та відомчому арбітражі колишнього СРСР і республік, що входили до його складу, а також працівників органів юстиції, що забезпечують діяльність судів;

4) час роботи на виборних посадах в органах місцевого самоврядування і профспілкових організаціях, якщо працівник до і після цього працював в органах прокуратури;

5) час роботи в державних установах, інших організаціях, якщо вони були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури для продовження роботи;

6) період здобуття освіти (за денною формою навчання) у вищих навчальних закладах на юридичних факультетах;

7) час відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі, коли за медичними показаннями дитині потрібен домашній догляд, - період відпустки без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більше ніж до досягнення дитиною шестирічного віку, а коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - не більше ніж до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку;

8) час роботи за кордоном, якщо працівник направлявся туди органами прокуратури та перед відрядженням працював на прокурорсько-слідчих посадах і протягом двох місяців після повернення з-за кордону був прийнятий на роботу в органи прокуратури на зазначені посади;

9) час роботи на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою;

10) період роботи в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким до набрання чинності Законом України від 14 жовтня 2014 р. № 1697-VII «Про прокуратуру» було присвоєно класні чини (у тому числі працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), а також час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання;

11) період роботи на адміністративних посадах, посадах науково-педагогічних та наукових працівників у Національній академії прокуратури України.

Відповідно до пункту 7 Порядку період проходження служби, що дає право на отримання щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам, слідчим органів прокуратури, не переривається, але час перерви у роботі до цього періоду не зараховується у разі:

1) зарахування на роботу в органи прокуратури на прокурорсько-слідчі посади після закінчення трьох місяців з дня звільнення з військової служби незалежно від того, працювала особа перед призовом на військову службу в органах прокуратури чи ні;

2) зарахування на роботу в органи прокуратури на прокурорсько-слідчі посади після закінчення одного місяця з дня звільнення з посад, зазначених у підпунктах 2 і 3 пункту 6 цього Порядку, за винятком осіб, які перебували на строковій військовій службі;

3) зарахування на роботу в органи прокуратури на прокурорсько-слідчі посади після закінчення одного місяця з дня зняття інвалідності або одужання після хвороби, яка тривала понад чотири місяці підряд і наслідком якої є звільнення з органів прокуратури, якщо працівник повернувся на роботу в органи прокуратури на таку посаду незалежно від місця роботи під час інвалідності, а також у разі повернення на роботу в органи прокуратури на зазначені посади незалежно від місця роботи під час інвалідності та у разі повернення в органи прокуратури на зазначені посади після переведення за висновком лікарсько-трудової експертної комісії або лікарсько-консультаційної комісії на підприємство, в установу чи організацію на роботу, яка не давала права на одержання щомісячної надбавки за вислугу років.

Місячний період у такому разі обчислюється з дня відновлення працездатності або зміни інваліду трудової рекомендації лікарсько-трудової експертної комісії, яка не дає змоги прийняти (перевести) його на роботу, що дає право на одержання щомісячної надбавки за вислугу років. Датою відновлення працездатності вважається день прийняття лікарсько-консультаційною комісією рішення про це або день, який настає за тим, за яким було встановлено інвалідність;

4) зарахування на роботу в органи прокуратури на прокурорсько-слідчі посади після звільнення із зазначених посад за власним бажанням у зв`язку з переведенням чоловіка (дружини) на роботу в іншу місцевість незалежно від тривалості перерви у роботі;

5) повернення на роботу в органи прокуратури на прокурорсько-слідчі посади працівників, які у зв`язку з виїздом іншого члена сім`ї (чоловіка, дружини, які є працюючими або військовослужбовцями) за кордон перебували разом з ним, якщо перерва між днем повернення з-за кордону і днем зарахування на роботу не перевищує двох місяців (без урахування часу переїзду до місця проживання);

6) повернення особи на роботу в органи прокуратури на прокурорсько-слідчі посади не пізніше місячного строку після досягнення дитиною три- або шестирічного віку чи досягнення дитиною, хворою на цукровий діабет I типу (інсулінозалежного), шістнадцятирічного віку незалежно від того, чи перебувала вона у відпустці по догляду за дитиною, працювала у цей час на інших роботах або звільнялася з роботи з цієї причини;

7) зарахування на роботу в органи прокуратури пенсіонерів за віком, які до виходу на пенсію працювали в цих органах;

8) повернення працівників в органи прокуратури на прокурорсько-слідчі посади після звільнення у зв`язку із закінченням строкової угоди про роботу в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до них, протягом двох місяців (без урахування часу на переїзд до місця проживання).

Згідно з пунктом 15 Порядку передбачено, що документом для обчислення періоду проходження служби (стажу роботи), що дає право на одержання щомісячної надбавки за вислугу років, є трудова книжка (особова справа). За її відсутності, а також у разі, коли у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні, неточні записи про час роботи (служби), підтвердженням періоду проходження служби (стажу роботи) є довідки, витяги з наказів та особових справ, особистих рахунків і відомостей про оплату праці та інші документи, які містять дані про періоди проходження служби (стаж роботи).

Період проходження служби (стаж роботи), що дає право на одержання щомісячної надбавки за вислугу років, підтверджується свідками в порядку, встановленому законодавством.

Як убачається з листа Київської обласної прокуратури від 21.01.2021 року № 07-53вих-21, до трудового позивача зараховано наступні періоди:

- з 01.08.1971 по 27.10.1971 - районний відділ внутрішніх справ Ворошиловградського УВС;

- з 28.11.1971 по 13.11.1972 - служба в Радянській Армії;

- з 01.12.1972 по 20.09.2000 - прокуратура Київської області;

- з 27.09.2000 по 15.10.2001 - прокуратура Київської області.

Відповідно до вказаного листа трудовий стаж позивача станом на 15.10.2001 складає 30 років 00 місяців 23 дні (том 2 а.с.109).

З огляду на наявний стаж за вислугу років ОСОБА_1 встановлено надбавку за вислугу років у розмірі 45% до посадового окладу, що підтверджується довідками Київської обласної прокуратури від 21.01.2021 року №21ф-19 та від 11.06.2021 №21ф-211/2.

Втім, в межах розгляду справи судом першої інстанції вірно було встановлено, що відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 від 27.07.1965 (том 1 а.с. 6-7), позивач:

- з 01.08.1971 по 27.10.1971 обіймав посаду слідчого районного відділу внутрішніх справ Ворошиловградського УВС;

- з 28.11.1972 по 18.02.1973 обіймав посаду стажиста прокуратури Броварського району Київської області;

- з 19.02.1973 по 27.04.1975 обіймав посаду слідчого прокуратури Іванківського району Київської області;

- з 28.04.1975 по 27.10.1976 обіймав посаду слідчого прокуратури Переяслав-Хмельницького району Київської області;

- з 22.10.1976 по 28.11.1985 обіймав посаду прокурора Рокитнянського району Київської області;

- з 29.11.1985 по 16.01.1989 обіймав посаду прокурора Васильківського району Київської області;

- з 17.01.1989 по 25.08.1992 обіймав посаду прокурора міста Василькова Київської області;

- з 25.08.1992 по 30.09.1992 обіймав посаду виконувача обов`язків Васильківського міжрайонного прокурора Київської області;

- з 01.10.1992 по 07.08.1996 обіймав посаду Васильківського міжрайонного прокурора Київської області;

- з 08.08.1996 по 05.05.1999 обіймав посаду Фастівського міжрайонного прокурора Київської області;

- з 06.05.1999 по 30.03.2000 обіймав посаду начальника відділу нагляду за додержанням законів при проведенні слідства органами прокуратури Київської області;

- з 31.03.2000 по 20.09.2000 обіймав посаду начальника відділу нагляду за розслідуванням кримінальних справ слідчими органів прокуратури Київської області;

- з 27.09.2000 по 15.10.2001 обіймав посаду начальника відділу нагляду за розслідуванням кримінальних справ слідчими органів прокуратури Київської області.

При цьому, як було зазначено судом вище, відповідачем зараховано період роботи позивача у Прокуратурі Київської області починаючи саме з 01.12.1972 року.

З матеріалів справи установлено, що запис про прийняття ОСОБА_1 на посаду стажиста прокуратури Броварського району Київської області у трудову книжку позивача був внесений на підставі наказу №300 від 28.11.1972.

В той же час, відповідно до наказу № 300 від 28.11.1972, позивача призначено на посаду стажиста прокуратури Броварського району Київської області з 01.12.1972.

У зв`язку з цим, судом першої інстанції зроблено вірний висновок, що період проходження служби в Прокуратурі Київської області слід обраховувати саме з 01.12.1972 року.

Інші періоди роботи позивача в Прокуратурі Київської області відповідачем не заперечуються та підлягають врахуванню до стажу за вислугу років ОСОБА_1 .

Крім того, згідно з записами військового квитка ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 , судом з`ясовано, що позивач проходив військову службу в Збройних Силах СРСР з листопада 1971 року по листопад 1972 року (том. 1 а.с.8).

На виконання ухвали Київського окружного адміністративного суду від 20.07.2021 Київським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки листом від 23.08.2021 повідомлено, що точний період проходження служби позивачем у Збройних Силах СРСР, а саме служби в армії, з листопада 1971 року по листопад 1972 року не вбачається за можливе встановити, у зв`язку з відсутністю запитуваної інформації.

Зважаючи на неможливість встановлення точного періоду проходження позивачем служби в армії, в судовому засіданні 16.09.2021 року судом першої інстанції було допитано в якості свідка позивача ОСОБА_1 , за його згодою, який пояснив, що в 1971 році він закінчив навчання в Харківському юридичному інституті і був направлений в Перевальський РВ УВС Ворошиловградського виконкому міста Перевальськ Ворошиловградської області для проходження служби. Після початку роботи слідчим він отримав повістку про призив на строкову військову службу. Так, 01.11.1971 о 08:00 год. ранку позивач з`явився на збірний пункт в м. Ворошиловград на базі військкомату. Медичну комісію пройшов раніше та був визнаний придатним до проходження військової служби. В той же день був укомплектований та направлений до військової частини у м. Євпаторія, де позивач і проходив військову службу. У квітні 1972 року був направлений до військової частини у м. Васильків Київської області, де продовжив проходження військової служби до дня демобілізації - 01.11.1972, саме цього дня він покинув військову частину.

Наведене доводить факт того, що позивач проходив військову службу у Збройних Силах СРСР з 01.11.1971 року по 01.11.1972 року.

Таким чином, ураховуючи встановлені обставини, до вислуги років позивача підлягає зарахуванню час його військової служби саме з 01.11.1971 по 01.11.1972, а не з 28.11.1971 по 13.11.1972 як було враховано відповідачем, вказаного у відзиві на апеляційну скаргу відповідачем не заперечено та не спростовано.

Крім того, відповідно до записів трудової книжки позивача судом установлено, що ОСОБА_1 у період з 01.09.1967 по 30.06.1971 навчався на денній формі в Харківському юридичному інституті.

Однак, слід звернути увагу на той факт, що до стажу за вислугу років позивача не зараховано період з 01.09.1967 по 30.06.1971 навчання в Харківському юридичному інституті у зв`язку із відсутністю документа про освіту в матеріалах особової справи позивача.

Дійсно, обставинами справи підтверджується, що в матеріалах особової справи позивача копія диплому про навчання в Харківському юридичному інституті відсутня, що своєю чергою не означає, що такий диплом відсутній.

Так, під час судового розгляду справи у суді першої інстанції, позивачем було надано для огляду оригінал диплому серії НОМЕР_4 від 30.06.1971 р., відповідно до якого позивач в 1967 році вступив до Харківського юридичного інституту та в 1971 році закінчив повний курс названого інституту за спеціальністю "Правознавство", з присвоєнням кваліфікації юриста. Копія диплому долучена до матеріалів справи (т.2, а.с 123).

Отже, названим дипломом підтверджується період навчання позивача за денною формою навчання з 01.09.1967 по 30.06.1971 та здобуття позивачем спеціальності "Правознавство", з присвоєнням кваліфікації юриста.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідачем неправомірно не зараховано період навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі до розрахунку стажу за вислугу років позивача.

Отже, до періоду проходження служби, що дає право на одержання щомісячної надбавки за вислугу років позивачу слід зарахувати період здобуття освіти за денною формою навчання у вищому навчальному закладі на юридичному факультеті, який за розрахунками суду складає 3 роки 10 місяців.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність дій Київської обласної прокуратури щодо обрахунку стажу за вислугу років ОСОБА_1 , який, за його підрахунками складає 33 роки 11 місяців 7 днів.

Разом з тим, колегія суддів звертає наступне.

Згідно із частинами 2, 6 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Разом з тим, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України (пункт 1 резолютивної частини Рішення № 6-зп від 25 листопада 1997 року; пункт 1 резолютивної частини Рішення № 9-зп від 25 грудня 1997 року та пункт 1 резолютивної частини Рішення №19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року).

Так, у рішенні № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст та спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відтак, системний аналіз статті 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що частина 2 цієї правової норми гарантує кожному захист своїх прав, які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Саме в такому значенні сформульовано частини 3, 5 та 6 статті 55 Конституції України.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 року у справі № 826/4406/16, від 07.11.2019 року у справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), від 30.09.2020 року у справі № 806/204/17 (адміністративне провадження № К/9901/20487/18), постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № П/9901/370/18 (провадження № 11-77заі18), від 28.10.2020 року у справі № 9901/153/20 (провадження № 11-201заі20), тобто є сталою.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин; вирішуючи спір суд повинен встановити, що у зв`язку з прийнятим рішенням, вчиненням дії чи допущенням бездіяльності суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи інтереси особи у сфері публічно-правових відносин; при цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Розгляду та задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет та підстави позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Поряд з цим, слід відмітити, що звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Так, відповідно до матеріалів справи, що не заперечено апелянтом, не врахування відповідачем вказаних вище обставин справи (невірного розрахунку стажу роботу, який враховується у пенсію позивача за вислугу років) в цілому не вплинуло на правильність обрахунку надбавки позивача за вислугу років, оскільки, надбавку ОСОБА_1 за вислугу років встановлено відповідачем у розмірі 45%, що узгоджується з вимогами статті 81 Закону України 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру» при наявності стажу роботи на посадах прокурорів понад 30 років та менше 35 років.

Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2021 року - без змін.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: Я.Б.Глущенко

С.Б.Шелест

Повний текст виготовлено 01 вересня 2022 року.