Справа № 120/4759/22
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

05 вересня 2022 р. Справа № 120/4759/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жданкіної Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Гайсинської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Гайсинської міської ради (далі - відповідач) про визнання незаконним та скасування рішення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що за результатами розгляду її заяви про виділення земельної частки (паю), що перебуває в колективній власності КСП імені Дмитрука, с. Мелешків, Гайсинський район, Вінницька область, розміром 0,5766 га в натурі (на місцевості) на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.11.2017 за №1875, виданого Тростянецькою державною нотаріальною конторою Вінницької області, Гайсинською міською радою відмовлено у виділенні відповідної земельної ділянки (паю), покликаючись на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 09.09.2002 у справі №2-714/2002, яким, окрім іншого, визнано незаконними: рішення загальних зборів КСП ім. Дмитрука, с. Мелешків №3 від 15.02.2000 про включення ОСОБА_2 до списку осіб які мають право на земельну частку; рішення №131 сесії Кіблицької сільської ради про виділення із земель резервного фонду земельної частки для ОСОБА_3 ; розпорядження Гайсинської райдержадміністрації №217 від 06.05.2000 про видачу сертифікату на земельну частку на ім`я ОСОБА_2 .

Позивач не погоджується з мотивами такої відмови, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. Зокрема, зазначає, що рішення районного суду не охоплює тих документів на підставі яких вона просить виділити їй земельну частку (пай).

Ухвалою від 28.06.2022 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

У встановлений судом строк відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив щодо задоволення даного позову. Зокрема зазначив, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії НМХ №305182 від 30.11.2017 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії НМХ №305183 від 30.11.2017 видані позивачу державним нотаріусом Тростянецької державної нотаріальної контори Середою Н.М. на підставі недіючих станом на 30.11.2017 сертифікатів на право на земельну частку (пай), адже рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області по справі №2-714/2002 від 09.09.2002 ОСОБА_2 , який є спадкодавцем права на земельну частку (пай) ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які потім стали спадкодавцями для позивача ОСОБА_1 , було виключено зі списків осіб, які мають право на земельну частку в розпайованому КСП ім. Дмитрука с.Мелешків Гайсинського району. Крім того, згаданим рішенням районного суду визнано незаконним свідоцтво про право на спадщину за законом №150 від 23.01.2002, видане ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив наступні обставини справи.

Так, відповідно до рішення Гайсинського районного суду по справі №2о-73/2008 від 14.05.2008 та виданих державним нотаріусом Тростянецької державної нотаріальної контори Середою Н.М. 30.11.2017 на підставі цього рішення свідоцтв про право на спадщину за заповітом серія НМХ №305183 та серія НМХ №305182, ОСОБА_1 набула право на 2 земельних частки (паї), посвідчені сертифікатом у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Дмитрука с. Мелешків Гайсинського району розміром по 0,5766 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості).

В подальшому, маючи намір реалізувати надане їй право, позивач в жовтні 2021 року звернулась до відповідача із заявами, у яких просила виділити їй земельні частки (паї) розміром по 0,5766 умовних кадастрових гектарів у натурі (на місцевості).

Встановлено, що рішенням 24 сесії 8 скликання Гайсинської сільської ради №42 від 08.12.2021, окрім іншого, відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволів на розробку двох проектів землеустрою щодо виділення в натурі земельної частки (паю) в розмірі по 0,5766 умовних кадастрових гектарів для надання у власність для ведення товарного сільськогосподарського господарства, згідно рішення від 09.09.2002, справа №2-714/2002.

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Так, відносини щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій регламентовано, зокрема, статтею 25 ЗК України.

Відповідно до частини 1 цієї статті при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій. Землі у приватну власність особам, зазначеним у частині першій цієї статті, передаються безоплатно (частини 2та 3 статті 25 ЗК України).

У свою чергу, частинами 3-5 статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни - працівники державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонери з їх числа, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельних ділянок, які перебувають у постійному користуванні цих підприємств, установ та організацій, звертаються з клопотанням про приватизацію цих земель до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проекту приватизації земель. Передача земельних ділянок у власність громадянам - працівникам державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонерам з їх числа провадиться після затвердження проекту приватизації земель у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно із частиною 4 статті 122 ЗК України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

26.04.2003 набрав чинності Закон України №675-IV «Про внесення змін до Земельного кодексу України», яким пункт 8 розділу Х ЗК України доповнено абзацами, згідно з якими члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, а також пенсіонери з їх числа, які на час набрання чинності ним Кодексом не приватизували земельні ділянки шляхом оформлення права на земельну частку (пай), мають право на їх приватизацію в порядку, встановленому статтями 25 та 118 цього Кодексу. В сільськогосподарських акціонерних товариствах право на земельну частку (пай) мають лише їх члени, які працюють у товаристві, а також пенсіонери з їх числа.

Натомість, приписи щодо паювання земель сільськогосподарського призначення містить, зокрема Указ Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ № 720/95), пунктом 1 якого визначено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю (пункт 2 Указу № 720/95).

Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. У разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації (пункти 5, 6 Указу № 720/95).

Із наведеного вище слідує, що паювання земель сільськогосподарських підприємств як особливий порядок набуття у приватну власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення є способом приватизації цих ділянок членами таких підприємств, що узгоджується із змістом пункту 8 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.

Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками, особливості розпорядження землями та використання земель, що залишилися у колективній власності після розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) регламентовано Законом України від 5 червня 2003 року № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (далі - Закон № 899-IV).

Відповідно ст. 1 Закону №899-IV, право на земельну частку (пай) мають, окрім інших, громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Повноваження щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) надані сільським, селищним, міським радам (ст. 5 Закону № 899-IV).

Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради (ст. 3 Закону № 899-IV).

Відповідно до ст. 2 Закону № 899-IV, основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

В даному ж випадку, як уже було встановлено судом вище, намагаючись реалізувати надане їй право на спадщину згідно рішення Гайсинського районного суду по справі №2о-73/2008 від 14.05.2008 та виданих державним нотаріусом Тростянецької державної нотаріальної контори Середою Н.М. 30.11.2017 на підставі цього рішення свідоцтв про право на спадщину за заповітом серія НМХ №305183 та серія НМХ №305182, позивач в жовтні 2021 року звернулась до відповідача із заявами, у яких просила виділити їй земельні частки (паї) розміром по 0,5766 умовних кадастрових гектарів у натурі (на місцевості).

Проте, рішенням 24 сесії 8 скликання Гайсинської сільської ради №42 від 08.12.2021, окрім іншого, відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволів на розробку двох проектів землеустрою щодо виділення в натурі земельної частки (паю) в розмірі по 0,5766 умовних кадастрових гектарів для надання у власність для ведення товарного сільськогосподарського господарства, що перебуває в колективній власності КСП імені Дмитрука, с. Мелешків, Гайсинський район, Вінницька область, покликаючись на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 09.09.2002, справа №2-714/2002, яким, окрім іншого, визнано незаконними: рішення загальних зборів КСП ім. Дмитрука, с. Мелешків №3 від 15.02.2000 про включення ОСОБА_2 до списку осіб які мають право на земельну частку; рішення №131 сесії Кіблицької сільської ради про виділення із земель резервного фонду земельної частки для ОСОБА_3 ; розпорядження Гайсинської райдержадміністрації №217 від 06.05.2000 про видачу сертифікату на земельну частку на ім`я ОСОБА_2 .

Суд критично оцінює посилання відповідача на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 09.09.2002 прийнятого по справі №2-714/2002, адже станом на час звернення позивача в жовтні 2021 року із заявами про виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) так і на час формування оскаржуваного рішення, були чинним рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 14.05.2008 та додаткове рішення цього суду від 30.07.2008 по справі №2о-73/2008, якими визнано за спадкодавцем позивача - ОСОБА_5 було визнано право приватної власності в порядку успадкування, зокрема, на майновий пай розміром 0,5766 та 1,73 в умовних кадастрових гектарах із земель які перебували у колективній власності КСП імені Дмитрука, с. Мелешків, Гайсинський район, Вінницька область і належали померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Також в матеріалах справи містяться свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії НМХ №305182 від 30.11.2017 (зареєстровано в реєстрі за №1872) та свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії НМХ №305183 від 30.11.2017 (зареєстровано в реєстрі за №1875), видані державним нотаріусом Тростянецької державної нотаріальної контори Середою Н.М., згідно з якими позивач успадкувала від ОСОБА_5 право на дві земельні частки (паї), які перебували у колективній власності КСП імені Дмитрука, с. Мелешків, Гайсинський район, Вінницька область розміром 0,5766 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) та належних спадкодавцю на підставі сертифікатів на право на земельну частку (пай) серії РН №056249 та серії РН №056244, виданих Гайсинською РДА Вінницької області 25.01.2002.

В матеріалах справи відсутні докази того, що прийняті по справі №2о-73/2008 рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 14.05.2008 та додаткове рішення від 30.07.2008 втратили чинність або є скасованими. Також, матеріали справи не містять доказів скасування (визнання в адміністративному або в судовому порядку) виданих на ім`я позивача свідоцтв про право на спадщину за заповітом серії НМХ №305182 від 30.11.2017 (зареєстровано в реєстрі за №1872), серії НМХ №305183 від 30.11.2017 (зареєстровано в реєстрі за №1875), з якими позивач пов`язує виникнення в неї права на земельні частки (паї), які перебували у колективній власності КСП імені Дмитрука, с. Мелешків, Гайсинський район, Вінницька область. Про наявність відповідних обставин також не повідомлено відповідачем у поданому до суду відзиві на позовну заяву.

Отже, за умови наявності в позивача чинних свідоцтв про право на спадщину за заповітом, рішень Гайсинського районного суду по справі №2о-73/2008 від 14.05.2008 та від 30.07.2008, якими за спадкодавцем позивача визнано право власності на бажані ОСОБА_1 частки (паї), які перебували у колективній власності КСП імені Дмитрука, с. Мелешків, Гайсинський район, Вінницька область, наведені в оскаржуваному рішенні підстави для відмови у наданні дозволів на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність не відповідають вимогам чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавству.

З огляду на вище викладене, суд приходить до висновку про протиправність прийнятого відповідачем рішення №42 від 08.12.2021 в частині щодо відмови у наданні ОСОБА_1 дозволів на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та, як наслідок, наявність підстав для його скасування в цій частині.

Таким чином, вимоги позивач у цій частині підлягають задоволенню.

Що ж до вимоги позивача про зобов`язання відповідача надати їй дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, суд зазначає наступне.

За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо надання дозволу на розроблення проектів землеустрою земельних ділянок є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Аналіз норм КАС України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Разом з тим, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Відповідно до абзацу 2 ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у спірних правовідносинах, за встановлених судом фактичних обставин справи, достатнім і ефективним способом захисту порушених прав позивача є прийняття судом рішення про зобов`язання Гайсинську міську раду Вінницької області повторно розглянути заяви позивача, зареєстровані 21.10.2021 за вх. №0360/0312-Ч-50, №0306/0312-Ч-49, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до частин першої - другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із статтею 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про часткове задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Гайсинської міської ради №42 від 08.12.2021 в частині відмови ОСОБА_1 в наданні дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність щодо земельної ділянки орієнтовною площею 0,5766 га для ведення товарного сільськогосподарського господарства, та щодо земельної ділянки орієнтовною площею 0,5766 га для ведення товарного сільськогосподарського господарства.

Зобов`язати Гайсинську міську раду повторно розглянути заяви ОСОБА_1 зареєстровані 21.10.2021 за вх. №0360/0312-Ч-50, №0306/0312-Ч-49 щодо виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки (паю) на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.11.2017 №1872 виданого Тростянецькою державною нотаріальною конторою Вінницької області, що посвідчує її право на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності КСП імені Дмитрука, с. Мелешків, Гайсинський район, Вінницька область розміром 0,5766 в умовних кадастрових гектарах, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Зобов`язати Гайсинську міську раду повторно розглянути заяви ОСОБА_1 зареєстровані 21.10.2021 за вх. №0360/0312-Ч-50, №0306/0312-Ч-49 щодо виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки (паю) на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.11.2017 №1875 виданого Тростянецькою державною нотаріальною конторою Вінницької області, що посвідчує її право на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності КСП імені Дмитрука, с. Мелешків, Гайсинський район, Вінницька область розміром 0,5766 в умовних кадастрових гектарах, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Стягнути з Гайсинської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1488,00 грн. (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім гривень 00 коп.).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Гайсинська міська рада (вул. 1-ого Травня, 7, м. Гайсин, Вінницька область, 23700, )

Повний текст рішення суду складено 05.09.2022

Суддя Жданкіна Наталія Володимирівна