Справа № 640/3552/22
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2022-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2022 року м. Київ № 640/3552/22

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Вєкуа Н.Г., при секретарі судового засідання Яковчук М.В., за участі представника позивача Тришак О.Г., представника відповідача Шахрай К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Степсервіс"
до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

На підставі ч. 1 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 02 серпня 2022 року проголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) судове рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 243 названого Кодексу. Під час проголошення скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення сторонам роз`яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту рішення.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю Степсервіс звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового-повідомлення рішення від 15 липня 2021 року №2.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у відповідача були відсутні підстави для проведення спірної фактичної перевірки, а саме реальних подій та обставин з настанням яких законодавець пов`язує виникнення у контролюючого органу права призначення фактичної перевірки, що є самостійною правовою підставою для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, прийнятого за результатами такої перевірки. Крім того, позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваним рішенням до позивача застосовані штрафні (фінансові) санкції у розмірі 1 000 000,00 грн. Вказане податкове повідомлення-рішення винесене на підставі акта перевірки від 04.06.2021 №44410/Ж5/26-15-09-02/39743160, яким встановлено, порушення вимоги підпункту 230.1.1 пункту 230.1 статті 230 Податкового кодексу України (далі - ПК України). Товариство зазначає, що основним видом діяльності Товариства є Вантажний автомобільний транспорт, а саме організація та надання послуг із перевезення вантажним автомобільним транспортом. Ще одним видом діяльності Товариства є надання послуг сільськогосподарською технікою, зокрема зернозбиральними комбайнами. Враховуючи закупівлю палива для власних потреб, Позивачем відповідно до вимог закону отримано ліценцію на зберігання пального. Зауважили, що в період з 01 березня 2020 року до 31 грудня 2020 року Товариство здійснило заправку орендованих транспортних засобів з паливовозів безпосередньо в паливні баки загальною кількістю 660 000 л., що підтверджується відповідними відомостями про відпуск нафтопродуктів за період з березня - до грудня місяця 2020 року. Залишок який зберігався безпосередньо в стаціонарній ємності протягом вказаного періоду становив близько 859 916 л, що не перевищує 1 000 000 л. Наведене свідчить, що майже половина придбаного Товариством палива зберігалась безпосередньо в паливних баках транспортних засобі, що в розумінні п. г абз. 8 п. п. 14.1.6 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України - не є акцизним складом, а відтак не підлягає реєстрації у системі електронного адміністрування та не є порушенням вимог пункт б" абзацу 6 п. п. 230.1.2 п. 230.1 ст. 230 Податкового кодексу України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.04.2022 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

Відповідач позов заперечив повністю з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що сукупністю викладених у акті перевірки фактів, контролюючим органом зроблено висновок про порушення пункту б абз.2 п.п.230.1.1 п. 230.1 ст. 230 Податкового кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити.

Представник відповідача під час судового розгляду справи проти позову заперечував та зазначив, що при проведенні перевірки позивача податковий орган діяв у межах та у спосіб встановлений чинним законодавством України, висновки перевірки зафіксовані належним чином, а отже і винесене податкове повідомлення-рішення є законним. Просив у позові відмовити в повному обсязі з підстав викладених в відзиві на адміністративний позов.

У судовому засіданні 02 серпня 2022 року на підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Головним управлінням ДПС у м. Києві здійснена фактична перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю Степсервіс за адресою :м.Київ, пр-т Академіка Палладіна, буд. 18, корп.30, 13А, за результатами якої складено акт від 04.06.2021 року №44410/Ж5/26-15-09-02/39743160.

Перевіркою встановлено, що ТОВ «СТЕПСЕРВІС» за період з 17.03.2020 по 31.12.2020 отримало пальне від контрагентів-постачальників через акцизні склади пересувні в загальній кількості понад 1000 кубічних метрів (1 000 000 літрів) на адресу: м.Тернопіль, вул. Микулинеиька, 114 яка використовується для зберігання пального, що підтверджується наданими в ході перевірки видатковими та товарно- транспортними накладними, даними бази ЄРАН 2019 та бухгалтерським обліком.

Згідно пункту б абзацу 2 п.п, 230.1.1. п. 230.1. cm., 230 ПКУ визначено, що платники податку - розпорядники акцизних складів зобов`язані зареєструвати усі акцизні склади - у системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового.

Згідно інформаційного ресурсу ДПС ТОВ «СТЕПСЕРВІС» Заяву про реєстрацію платника акцизного податку з реалізації пального або спирту етилового та/або акцизних складів за Формою, № 1-АК11С до контролюючого органу не подавало та відповідно не реєструвало акцизних складів.

Таким чином, ТОВ «СТЕПСЕРВІС» не зареєструвало у системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового акцизний склад за адресою: м.Тернопіль, вул. Микулинецька, 114 який використовується для зберігання пального.

Згідно п.1281.2. cm. 128 1 ПКУ відсутність з вини платника податку реєстрації акцизних складів у системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового платником податку розпорядником акцизного складу тягне за собою накладення штрафу в розмірі 1000000 грн.

З урахуванням наведеного контролюючий орган прийшов до висновку, що ТОВ «СТЕПСЕРВІС» для навантаження-розвантаження, зберігання протягом календарного року отримано пальне в обсягах, що перевищують 1000 кубічних метрів (1 000 000 літрів), а відтак суб`єкт господарювання згідно з п.«б» абз. 2 п.п. 230.1.1. п. 230.1. ст. 230 Податкового кодексу України.

Позивач подав заперечення на Акт фактичної перевірки, які відповідачем залишені без задоволення.

На підставі висновків Акту фактичної контролюючим органом прийнято, у тому числі, податкове повідомлення-рішення від 15.07.2021 року №2, яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції в сумі 1 000 000,00 грн. за порушення п.п.230.1.2 п.230.1 ст. 230 Податкового кодексу України.

Позивач оскаржив податкове повідомлення-рішення від 15.07.2021 року №2 до Державної податкової служби України, однак позитивного результату не отримав, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з того, що відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, у тому числі податку на прибуток та податку на додану вартість, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, врегульовані ПК України.

Так, право на проведення перевірки, в тому числі фактичної перевірки, визначено положеннями пункту 75.1. статті 75 та підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, при чому така перевірка повинна проводитися в межах повноважень контролюючого органу виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Відповідно до пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Підстави призначення, обставини та порядок проведення перевірки визначено положеннями статті 80 Податкового кодексу України.

За змістом підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема, у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

Платник податків може скористатись правом недопуску посадових осіб контролюючого органу до перевірки у випадках передбачених пунктом 81.1 статті 81 ПК України.

Разом з тим, недопуск посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки є правом, а не обов`язком платника податків, а тому реалізація права на судовий захист своїх прав та інтересів не може перебувати у залежності від використання особою своїх прав на їх позасудовий захист.

Незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі №826/17123/18 та від 04 вересня 2020 року у справі №821/1274/18.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що право на проведення фактичної перевірки виникає у посадових осіб контролюючого органу за сукупності двох умов: наявності визначених законом підстав для її проведення (правова підстава) та надіслання/пред`явлення оформлених відповідно до вимог ПК України направлення і наказу на проведення перевірки, а також службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки (формальна підстава).

Суд відмічає, що вступна частина акту перевірки містить посилання на наказ Головного управління ДПС у м. Києві від 07.05.2021 року щодо проведення фактичної перевірки на підставі п.п. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 Податкового кодексу України.

Також, уповноваженій особі надано для ознайомлення службові посвідчення та направлення посадових осіб контролюючого органу.

Таким чином, позивач про правові підстави проведення перевірки був обізнаний та їх не заперечує, разом з тим, акт фактичної перевірки містить інформацію про підстави проведення контролюючого заходу, що спростовує доводи позивача про протиправність висновків проведення спірної фактичної перевірки.

Щодо інших заявлених позивачем позовних вимог, які стосуються обставин реєстрації акцизного складу та підстав для застосування штрафних санкцій суд зазначає таке.

Підставою для податкового повідомлення - рішення від 15 липня 2021 року №2. , яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) у сумі 1 000 000,00 грн. слугував викладений в акті фактичної перевірки 04.06.2021 року №44410/Ж5/26-15-09-02/39743160 висновок відповідача про порушення позивачем п.п. 230.1.2 п. 230.1 ст. 230 ПК України у зв`язку з тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю Степсервіс не зареєструвало у системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового акцизний склад за адресою: м.Тернопіль, вул. Микулинецька,114, який використовується для зберігання пального.

Положеннями п.230.1 ст. 230 ПК України передбачено, що акцизні склади та акцизні склади пересувні утворюються з метою підвищення ефективності роботи із запобігання та боротьби з незаконним виробництвом і обігом спирту етилового, горілки та лікеро-горілчаних виробів, пального, посилення контролю за повнотою та своєчасністю надходження до бюджету акцизного податку.

Відповідно до абз.1 п.п. 230.1.2 п. 230.1 ст. 230 ПК України, акцизні склади, на території яких здійснюється виробництво, оброблення (перероблення), змішування, розлив, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізація пального, повинні бути обладнані витратомірами-лічильниками на кожному місці відпуску пального наливом з акцизного складу, розташованому на акцизному складі, та рівнемірами-лічильниками рівня таких товарів (продукції) у резервуарі, а для скрапленого газу (пропану або суміші пропану з бутаном), інших газів, бутану, ізобутану за кодами згідно з УКТ ЗЕД 2711 12 11 00, 2711 12 19 00, 2711 12 91 00, 2711 12 93 00, 2711 12 94 00, 2711 12 97 00, 2711 13 10 00, 2711 13 30 00, 2711 13 91 00, 2711 13 97 00, 2711 14 00 00, 2711 19 00 00, 2901 10 00 10 - також можуть бути обладнані пристроями для вимірювання рівня або відсотка пального у резервуарі (далі - рівнемір-лічильник) на кожному введеному в експлуатацію стаціонарному резервуарі, розташованому на акцизному складі.

Положеннями абзаців 6-9 п.п. 230.1.2 п. 230.1 ст. 230 ПК України визначено, що платники податку - розпорядники акцизних складів зобов`язані зареєструвати: а) усі розташовані на акцизних складах резервуари, введені в експлуатацію, витратоміри-лічильники та рівнеміри-лічильники у розрізі акцизних складів - в Єдиному державному реєстрі витратомірів-лічильників та рівнемірів-лічильників рівня пального у резервуарі; б) усі акцизні склади - в системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового.

Один акцизний склад може бути зареєстрований виключно одним розпорядником акцизного складу. Один розпорядник акцизного складу може зареєструвати один і більше акцизних складів.

Відповідно до п.п.14.1.224 п.14.1 ст. 14 ПК України, розпорядник акцизного складу - суб`єкт господарювання, який одержав ліцензію на право виробництва спирту етилового, алкогольних напоїв, зареєстрований платником акцизного податку, або суб`єкт господарювання - платник акцизного податку, який здійснює виробництво, оброблення (перероблення), змішування, розлив, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізацію пального на акцизному складі та має документи, що підтверджують право власності або користування приміщеннями та/або територією, що відносяться до акцизного складу.

Згідно п.п.14.1.6 п.14.1 ст. 14 ПК України, акцизний склад - це:

а) спеціально обладнані приміщення на обмеженій території (далі - приміщення), розташовані на митній території України, де під контролем постійних представників контролюючого органу розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі, а також реалізації спирту етилового, горілки та лікеро-горілчаних виробів;

б) приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального.

В той час, положеннями п.п. "б" п.п.14.1.6 п.14.1 ст. 14 ПК України визначено, що не є акцизним складом: а) приміщення відокремлених підрозділів розпорядника акцизного складу, які використовуються ним виключно для пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі маркованих марками акцизного податку горілки та лікеро-горілчаних виробів, відвантажених з акцизного складу, а також для здійснення оптової та/або роздрібної торгівлі відповідно до отриманої розпорядником акцизного складу ліцензії; б) приміщення або територія, на кожній з яких загальна місткість розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не перевищує 200 кубічних метрів, а суб`єкт господарювання (крім платника єдиного податку четвертої групи) - власник або користувач такого приміщення або території отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 1000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам. в) приміщення або територія незалежно від загальної місткості розташованих єдностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального, власником або користувачем яких є суб`єкт господарювання - платник єдиного податку четвертої групи, який отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 10000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам; г) паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або обладнанні чи пристрої; ґ) приміщення або територія, у тому числі платника податку, де зберігається або реалізується виключно пальне у споживчій тарі ємністю до 5 літрів включно, отримане від виробника або особи, яка здійснила його розлив у таку тару.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального" від 19.12.1995 № 481/95-ВР (далі - Закону № 481/95-ВР), під місцем зберігання пального розуміється місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування; під зберіганням пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик.

Частиною першою статті 15 Закону № 481/95-ВР визначено, що оптова торгівля пальним та зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності за наявності ліцензії.

Відповідно до пункту "б" абз. 6 пп. 230.1.2 п. 230.1 ст. 230 ПК України платники податку - розпорядники акцизних складів зобов`язані зареєструвати: а) усі розташовані на акцизних складах резервуари, введені в експлуатацію, витратоміри-лічильники та рівнеміри-лічильники у розрізі акцизних складів - в Єдиному державному реєстрі витратомірів-лічильників та рівнемірів- лічильників рівня пального у резервуарі; б) усі акцизні склади - в системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового.

Пунктом 128-1.2 статті 128-1 ПК України передбачена відповідальність за відсутність з вини платника податку реєстрації акцизних складів у системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового платником податку - розпорядником акцизного складу у виді накладення штрафу в розмірі 1000000 гривень.

Як вбачається з матеріалів справи, Товариство орендує близько 90 вантажних автомобілів та 15 зернозбиральних комбайнів, які розташовуються на орендованій автостоянці за адресою вул. Микулинецька 114 м. Тернопіль, тобто там же де зберігається відповідне пальне.

Окремо суд зазначає, що Товариством з обмеженою відповідальністю Степсервіс отримано Ліцензію на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) від 12.05.2021 року з терміном дії ліцензії з 25.03.2020 року до 25.03.2025 року.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, в період з 01 березня 2020 року до 31 грудня 2020 року Товариство здійснило заправку орендованих транспортних засобів з паливовозів безпосередньо в паливні баки загальною кількістю 660 000 л., що підтверджується відповідними відомостями про відпуск нафтопродуктів за період з березня - до грудня місяця 2020 року. Залишок який зберігався безпосередньо в стаціонарній ємності протягом вказаного періоду становив близько 859 916 л, що не перевищує 1 000 000 л.

Аналіз змісту пп. 14.1.6 п. 14.1 ст. 14 ПК України свідчить про те, що не є акцизним складом паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або технічному обладнанні, пристрої.

Отже, обсяг пального, що заправлений у паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або технічному обладнанні, пристрої не враховується до обсягу отриманого пального в ємності для навантаження-розвантаження та зберігання пального у розумінні вказаної норми.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної в рішеннях у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovdandPine v. The Czech Republic), «Ґаші проти Хорватії» (Gashiv. Croatia), «Трго проти Хорватії» (Trgo v. Croatia) щодо застосування принципу «належного урядування», випливає, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Таким чином, оскільки держава не виконала свій обов`язок із запровадження чіткого порядку отримання ліцензії у разі знаходження пального в паливних баках транспортних засобів, що сприяло б юридичній визначеності у правовідносинах, які стосуються майнових інтересів суб`єктів господарювання, то негативні наслідки у вигляді штрафу не можуть покладатися на платника податків, внаслідок чого суд приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення від 15 липня 2021 року №2, відповідно до якого було встановлено порушення позивачем пункту «б» абзацу 2 п.п.230.1.1 п.230.1 ст. 230 ПКУ передбачена відповідальність п.128-1.2. ст.128-1 ПК України та на підставі п.п.54.3.3. п.54.3 ст.54 Податкового кодексу України та застосовано до позивача суму штрафних санкцій (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені, в розмірі 1000000 грн., є протиправним та підлягає скасуванню.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бендерський проти України" від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно зі ст.249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав Відповідачем у справі, або якщо Відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Керуючись статтями 2, 5 11, 19, 72 77, 90, 134, 139, 241 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю Степсервіс задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове-повідомлення рішення Головного управління Державної податкової служби у м. Києві від 15 липня 2021 року №2.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Степсервіс судові витрати за сплату судового збору у розмірі 15000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у м. Києві ((04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення виготовлено 15.08.2022.

Суддя Н.Г. Вєкуа