Справа № 420/2684/22
Суддя: Вовченко О.А.
Дата ухвалення: 2022-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2684/22
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 вересня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вовченко О.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:
До Одеського окружного адміністративного суду 07.02.2022 надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 88041,97 грн інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми в розмірі 32403,90 грн та компенсацію за моральну шкоду в розмірі 100000 грн.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.02.2022 справу №420/2684/22 передано на розгляд головуючому судді Бутенко А.В.

Ухвалою від 10.02.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі та визначено її розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на підставі ст.262 КАС України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він проходив військову службу у Збройних Силах України. Вказує, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/10545/20 від 19.03.2021 його адміністративний позов задоволено повністю та зокрема, було зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, у зв`язку з настанням інвалідності II групи, внаслідок захворювань пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, у розмірі 300-кратного прожитковою мінімуму станом на 1 січня календарного року. Зазначає, що 09.09.2021 р. П`ятий апеляційний адміністративний суд ухвалив постанову по справі №420/10545/20, якою було зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням службових обов`язків в країнах, де велись бойові дії, відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з прийняттям за наслідками такого розгляду відповідного рішення з урахуванням висновків суду, наведених у цій постанові. В подальшому, протоколом від 09.12.2021 №187 йому призначена одноразова грошова допомога. Вказує, що внаслідок протиправних дії відповідача позивачу не була своєчасно виплачена одноразова грошова допомога у зв`язку із встановленням інвалідності, що настала внаслідок травми пов`язаної із виконанням обов`язків військової служби, у розмірі 576300,00 грн. та що така одноразова допомога була виплачена Міністерством оборони України без врахування суми інфляційних витрат та трьох відсотків річних від простроченої суми боргу, передбачених ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки вона не була виплачена у встановлені законом строки. Зазначає, що відмова в призначенні мені одноразової грошової допомоги 07.02.2020, а також її не виплата спричинила позивачу моральної шкоди, яка виразилася в душевних стражданнях та що весь цей час позивач переживав турботу і хвилювання, пов`язані з наслідками неправомірних дій відповідача, затримка у виплаті одноразової грошової допомоги призвела до того, що певний час позивач був позбавлений доходу, що змусило його прикладати додаткові зусилля для відновлення своїх порушених прав.

23.05.2022 до суду від відповідача за вх №ЕП/14081/22 надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що апеляційним судом у постанові від 09.09.2021 встановлено, що Міністерство оборони України має дискреційні повноваження при вирішенні питань з призначення та виплати одноразової грошової допомоги з огляду на законне право органу державної влади прийняти одне з можливих рішень відносно заявника як на етапі прийняття поданих документів так і на етапі розгляду їх по суті для прийняття одного з можливих рішень. На виконання рішення суду після повторного розгляду поданих документів ОСОБА_1 була призначена та виплачена одноразова грошова допомога у розмірі 576300,00 грн., яку він отримав 22 грудня 2021 року. Отже, вказує відповідач, Міністерство оборони України відповідно до пунктів 13, 14 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 р. № 975 виконало постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2021 року та рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 року своєчасно та у повному обсязі. У разі, якщо позивач вважав рішення, дії чи бездіяльність Міністерства оборони України на виконання такого рішення суду протиправними, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду, він мав звернутися до суду в порядку ст. 383 КАС України протягом десяти днів із дня виплати одноразової грошової допомоги. Очевидно, зазначає відповідач, таких порушень у зв`язку із виконанням судового рішення не було. Позивач незаконно посилається на ст. 625 Цивільного кодексу України як на підставу для задоволення своїх позовних вимог та безпідставно вважає, що може стягнути після виплати одноразової грошової допомоги упущену вигоду та моральну шкоду.

Враховуючи викладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до розпорядження Одеського окружного адміністративного суду від 22.06.2022 у зв`язку із увільненням судді ОСОБА_2 від роботи через призов по мобілізації та рішенням зборів суддів ООАС від 21.03.2022 призначено автоматизований розподіл справи №420/2684/22.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.06.2022 справу №420/2684/22 передано на розгляд головуючому судді Вовченко О.А.

Ухвалою від 27.06.2022 прийнято до провадження адміністративну справу №420/2684/22 та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою і доданими до неї доказами, з відзивом на адміністративний позов, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та відзив, перевіривши їх наданими з боку учасників справи доказами, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19.03.2021 у справі №420/10545/20: адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю; визнано протиправним та скасовано пункт 16 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 07 лютого 2020 року №16, яким Міністерством оборони України відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку з настанням інвалідності, внаслідок захворювань пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії; зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, у зв`язку з настанням інвалідності ІІ групи, внаслідок захворювань пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму станом на 1 січня календарного року.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.09.2021: апеляційну скаргу Міністерства оборони України задоволено частково; рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 року змінено, виклавши абзац третій зазначеного судового рішення у такій редакції: "Зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням службових обов`язків в країнах, де велись бойові дії, відповідно до Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", з прийняттям за наслідками такого розгляду відповідного рішення з урахуванням висновків суду, наведених у цій постанові.". В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 року залишено без змін.

Як зазначено позивачем у позові, відповідачем у відзиві та вбачається з виписки по картковому рахунку (а.с.15) ОСОБА_1 22.12.2021 нараховано 576300,00 грн одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням службових обов`язків в країнах, де велись бойові дії на виконання Постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.09.2021 у справі №420/10545/20.

При цьому, як вбачається з призначення платежу у виписці, такий платіж зроблений «зг. ПКМУ №975 / 25.12.13, Пр. №187 / 09.12.21, Нак. ООТЦК та СП №653 / 21.12.2021».

Позивач вважаючи, що відповідачем протиправно не нараховано інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми одноразової грошової допомоги 576300,00 грн, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд зазначає.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до Законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами (ст. 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011-ХІІ) визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону №2011-ХІІ одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Приписами п.1. Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 №671 (далі - Положення №671) закріплено, що Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва. Міноборони є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили.

Перелік осіб, підстави та порядок нарахування, виплати вказаної гарантованої державою виплати визначені ст.ст.16, 16-1, 16-2, 16-3, 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 (далі Порядок №975), який відповідно до п.1 визначає механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

Згідно з п.13 Порядку №975 керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого обов`язково додаються документи, зазначені в пунктах 10 та 11 цього Порядку. Розпорядник бюджетних коштів у місячний строк після надходження всіх зазначених документів приймає рішення про призначення одноразової грошової допомоги або про відмову в її призначенні, або про повернення документів на доопрацювання (у разі, коли документи подано не в повному обсязі, потребують уточнення чи подано не за належністю) і надсилає зазначене рішення разом з документами уповноваженому органу для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, а в разі відмови чи повернення документів на доопрацювання - для письмового повідомлення заявника з обґрунтуванням мотивів відмови чи повернення документів на доопрацювання.

Згідно з п.14 Порядку №975 одноразова грошова допомога виплачується особі шляхом перерахування коштів уповноваженим органом на рахунок в установі банку, зазначений одержувачем виплати.

Пунктом 20 Порядку №975 визначено, що виплата одноразової грошової допомоги здійснюється в порядку черговості відповідно до дати подання документів.

Пунктом 16 Порядку №975 встановлено, що фінансування витрат, пов`язаних з виплатою одноразової грошової допомоги, здійснюється відповідно до статті 23 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Вказаною статтею Закону №2011-ХІІ визначено, що фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом.

Аналіз вищезазначених норм свідчить про те, що одноразова грошова допомога як гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно із Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» мають право на її отримання, виплачується у порядку визначеному законодавством за рахунок коштів державного бюджету в порядку черговості відповідно до дати подання документів.

Відповідно до Наказу Міністерства оборони України від 14.08.2014 №530 «Про затвердження Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і забезпечення соціальними виплатами осіб, звільнених з військової служби у Збройних Силах України, та членів їх сімей», а саме п.4.10 Департамент фінансів Міністерства оборони України доводить рішення головного розпорядника бюджетних коштів до розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня щодо права на виплату одноразової грошової допомоги та у разі її призначення в порядку черговості відповідно до дати подання документів готує та надає Державній казначейській службі України розподіли відкритих асигнувань у розрізі розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Розпорядники бюджетних коштів нижчого рівня, які мають власну мережу розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня, доводять ці рішення до уповноважених органів (військових частин, військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів, установ, організацій та військових комісаріатів (ТЦКСП)), які подавали висновки щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги, та впродовж трьох робочих днів готують та надають Державній казначейській службі України розподіли відкритих асигнувань у розрізі розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Виплата одноразової грошової допомоги здійснюється не пізніше трьох робочих днів з дня відкриття асигнувань розпорядникам бюджетних коштів нижчого рівня шляхом перерахування коштів на рахунок, зазначений отримувачем допомоги у своїй заяві.

Уповноважені органи (військові частини, військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів, установи, організації та військові комісаріати (ТЦКСП)), які здійснювали оформлення документів для призначення одноразової грошової допомоги, повідомляють заявників про прийняте головним розпорядником коштів рішення щодо призначення або відмови в призначенні одноразової грошової допомоги. Згідно п. 4.11. після отримання коштів для виплати одноразової грошової допомоги розпорядники коштів третього ступеня протягом трьох робочих днів уточнюють рахунки отримувачів допомоги та подають платіжні документи до органів Державної казначейської служби України.

Позивач вважає, що в даній справі між сторонами виник публічно-правовий спір щодо грошових зобов`язань, тому стягнення інфляційних витрат та 3% річних на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України підлягають стягненню в порядку адміністративного судочинства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.02.2021 у справі № 520/17342/18 (провадження № 14-158цс20) зазначено, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 Цивільного кодексу України дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим (п.7.53). Спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень, не змінюють правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин (п. 7.27).

Так, за змістом ч. 3 ст.11 та ч. 1 ст.13 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Як вбачається з судових рішень у справі №420/10545/20, адміністративним судом у справі, розглянутій в порядку, встановленому КАС України, відповідача було зобов`язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням службових обов`язків в країнах, де велись бойові дії, відповідно до Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", з прийняттям за наслідками такого розгляду відповідного рішення з урахуванням висновків суду, наведених у цій постанові.

Згідно зі ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Згідно зі ч. 2 ст. 1 Цивільного кодексу України до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Законодавець у ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, з яким кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу ч.ч. 2, 3 ст. 11 Цивільного кодексу України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Поряд з цим, стягнення інфляційних втрат регулюється ст. 625 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст.ст. 524, 533 535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Цивільного кодексу України.

Відтак, приписи розділу І книги 5 Цивільного кодексу України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України).

Отже, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних правовідносин, але й з інших підстав, зокрема, з факту виплати одноразової грошової допомоги.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеної у постанові №802/1349/17-а від 02.09.2020.

Так, судом встановлено, що на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.09.2021 по справі №420/10545/20 Міністерство оборони України повторного розглянуло заяву ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням службових обов`язків в країнах, де велись бойові дії, відповідно до Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", та виконало перед позивачем покладену на нього державою функцію щодо прийняття рішення про призначення позивачу такої допомоги.

В подальшому, як вбачається з виписки по картковому рахунку позивача йому таку допомогу було виплачено на підставі протоколу відповідача від 09.12.2021 №975 та наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 від 21.12.2021 №653.

Водночас, враховуючи те, що згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю, враховуючи, що вказане вище рішення П`ятого апеляційного адміністративного суду є рішенням зобов`язального характеру, яким однак не зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу, то у відповідача не виникло перед позивачем грошового зобов`язання у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а відтак відповідача у справі не можна вважати боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України, що робить неможливим застосування положень цієї статті до спірних відносин, що виникли між сторонами у цій справі.

Відтак, на підставі викладеного дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 88041,97 грн інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми в розмірі 32403,90 грн.

Водночас, щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди суд зазначає.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до положень частини другої статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Позивач у позовній заяві зазначив, що затримка у виплаті одноразової грошової допомоги призвела до того, що позивач зазнав душевних страждань, переживав турботу та хвилювання та був позбавлений доходу, що змусило прикладати додаткові зусилля для відновлення прав.

Суд зазначає, що відповідно до загальних підстав відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Таким чином, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Суд зазначає, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів завдання йому моральної шкоди, які повинні ґрунтуватися на відповідних доказах, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння позивачу сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, розміру моральної шкоди, не зазначено, на яких критеріях розрахунку базується заявлена позивачем до відшкодування сума у розмірі 100000,00 грн.

Доводи позивача про позбавлення його доходу суд також вважає необґрунтованим, оскільки доказів на підтвердження вказаного позивачем до суду також не надано, зокрема, що така одноразова грошова допомога була єдиним доходом, отриманим позивачем з моменту звернення за її призначенням до відповідача.

Відтак, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про стягнення моральної шкоди.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ч.2 ст.2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 88041,97 грн інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми в розмірі 32403,90 грн та стягнення компенсації за моральну шкоду в розмірі 100000 грн - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ).

Відповідач Міністерство оборони України (пр-кт Повітрофлотський, 6, м.Київ, 03168, ).

Суддя О.А. Вовченко