Справа № 826/2116/18
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2022-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2022 року м. Київ № 826/2116/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Поліграфічний комбінат "Онікс-Принт"

до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

про податкового повідомлення-рішення від 27.11.2017 №,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Поліграфічний комбінат "Онікс-Принт" (далі-позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі-відповідач), у якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 27.11.2017 №, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість 671205,00 грн., з основним платежем 536 964,00 грн., штрафних санкцій -134241,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що позивача не було повідомлено про проведення відповідачем камеральної перевірки підприємства. Позивачем зазначено, що ним було подано уточнюючу декларацію, проте при винесені оскаржуваного рішення відповідачем слід було врахувати виправлення в уточнюючій декларації за вересень 2017 року, данні якої були у відповідача 16.11.2017, а у разі її неврахування, зазначити підстави такого неврахування.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.02.2018 відкрито спрощене провадження в адміністративній справі №826/2116/18 та призначено адміністративну справу до судового розгляду по суті.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечує, вказавши що до складу податкових зобов`язань (додаток 5 «Розшифровка в розрізі контрагенгів» до податкової декларації (Д5) підприємством ТОВ "Поліграфічний Комбінат "Онікс-Принт" не включено податкові накладні, які складені у вересні 2017 року та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних. Також під час здійснення перевірки дотримання норм формування податкового кредиту було встановлено, що платником ТОВ «Поліграфічний Комбінат «Онікс-Принт» в декларації з податку на додану вартість за вересень 2017 року від 20.10.2017 реєстраційний № включено до складу податкового кредиту за звітний період послуги, отримані від нерезидента, місце постачання яких знаходиться на митній території України на суму ПДВ в розмірі 382000 грн. В той же час, згідно інформації, що міститься в Єдиному реєстрі податкових накладних, у вересні 2017 року підприємством ТОВ «Поліграфічний Комбінат «Онікс-Принт» не було складено та зареєстровано податкові накладні за операціями з постачання послуг з нерезидентом митній території України.

Позивачем подано відповідь на відзив, в якій вказано, що в декларації з податку на додану вартість, за вересень 2017 року від 20.10.2017 реєстраційний №, бухгалтером позивача помилково було відображено в рядку 13 декларації з податку на додану вартість послуги, отримані від нерезидента, місце постачання яких знаходиться на митній території України на суму ПДВ в розмірі 382000 грн., а потрібно було вказати в рядку 11.1 декларації з податку на додану вартість, ввезення на митну територію товару. Позивач вважає, що це є методологічна помилка, яку зробив бухгалтер позивача.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження на підставі частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.08.2022 здійснено заміну відповідача - Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві () на Державну податкову службу України в особі Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу (04116, місто Київ, вул. Шолуденка, будинок 33/19, ).

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається, що посадовими особами Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві проведено камеральну перевірку податкової звітності з податку на додану вартість за вересень 2017 року підприємством ТОВ «Поліграфічний Комбінат «Онікс-Принт».

За результатами перевірки складено акт №14049/26-15-12-07-20/36406245 від 08.11.2017.

Згідно висновків акту перевірки встановлено, порушення пункту 187.1 статті 187 та 198.2 статті 198 розділу V Податкового кодексу України від 02.12.2010. За даними камеральної перевірки збільшується сума, що за результатами звітного (податкового) періоду підлягала сплаті до бюджету та була задекларована підприємством в декларації з податку на додану вартість за вересень 2017 року (від 20.10.2017 реєстраційний №) на 536964 грн.

На підставі акту перевірки, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 27.11.2017 №, яким встановлено, порушення пункту 187.1 статті 187 та 198.2 статті 198 та пункту 201, пункту 201.10, пункту 201.14, пункту 201.15 статті 201 Податкового кодексу України у зв`язку з цим збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в України товарів (робіт, послуг) на суму 671205,00 грн, з яких за основним платежем 536964, 00 грн, штрафних санкцій 134241, 00 грн.

Позивач, не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідача, вважаючи їх протиправним та такими, що підлягає скасуванню, звернувся з відповідним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Податкового кодексу України встановлено, що кожен зобов`язаний сплачувати Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Податковим кодексом України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI, який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Відповідно до пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Згідно підпункту 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України, камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального.

Предметом камеральної перевірки також може бути своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків) та/або своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних та/або своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах.

Пунктами 76.1 та 76.3 статті 76 Податкового кодексу України визначено, Камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) такого органу або направлення на її проведення.

Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов`язкова.

Камеральна перевірка податкової декларації або уточнюючого розрахунку може бути проведена лише протягом 30 календарних днів, що настають за останнім днем граничного строку їх подання, а якщо такі документи були надані пізніше, - за днем їх фактичного подання.

Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком.

Отже, посилання позивача, про те, що останнього не було повідомлено про проведення відповідачем камеральної перевірки суд вважає не обгрунтованими, оскільки Податковим кодексом України не передбачене про повідомлення підприємства про проведення камеральної перевірки.

Згідно з пунктом 185.1 статті 185 Податкового кодексу України ( у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з:

постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;

постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;

ввезення товарів на митну територію України;

вивезення товарів за межі митної території України;

постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

З метою оподаткування цим податком до операцій з ввезення товарів на митну територію України та вивезення товарів за межі митної території України прирівнюється поміщення товарів у будь-який митний режим, визначений Митним кодексом України.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу;

ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:

придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи);

ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

При цьому, згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг.

Для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов`язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата складення платником податкової накладної за такими операціями, за умови реєстрації такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Датою збільшення податкового кредиту орендаря (лізингоотримувача) для операцій фінансової оренди (лізингу) є дата фактичного отримання об`єкта фінансового лізингу таким орендарем.

Датою віднесення сум до податкового кредиту замовника з договорів (контрактів), визначених довгостроковими відповідно до пункту 187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата фактичного отримання замовником результатів робіт (оформлених актами виконаних робіт) за такими договорами (контрактами).

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Пунктом 201.14 статті 201 Податкового кодексу України передбачено, що платники податку зобов`язані вести окремий облік операцій з постачання та придбання товарів/послуг, які підлягають оподаткуванню, а також які не є об`єктами оподаткування та звільнені від оподаткування згідно з цим розділом.

Зведені результати такого обліку відображаються в податкових деклараціях, форма яких встановлюється у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу (пункт 201.15 статті 201 Податкового кодексу України .

З аналізу наведених правових норм вбачається, що для формування податкового кредиту у платника податку - покупця товарів/послуг має бути наявна: належним чином оформлена податкова накладна, яка зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних, фактична оплата придбаних товарів/послуг, а також фактичне виконання господарської операції, за наслідками якої у платника податку на додану вартість виникає право на податковий кредит.

Спір між сторонами виник з огляду на те, що платник податків після проведення камеральної перевірки та до прийняття податкового повідомлення-рішення, подав контролюючому органу уточнюючий розрахунок до податкової декларації з податку на додану вартість за вересень 2017, яка і була предметом камеральної перевірки.

Пунктом 50.1 статті 50 Податкового кодексу України встановлено, що у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

При цьому, пункт 50.2 статті 50 Податкового кодексу України містить наступне застереження - платник податків під час проведення документальних планових та позапланових перевірок не має права подавати уточнюючі розрахунки до поданих ним раніше податкових декларацій за будь-який звітний (податковий) період з відповідного податку і збору, який перевіряється контролюючим органом. Це правило не поширюється на випадки, встановлені статтею 177 цього Кодексу.

У разі якщо платник податків подає уточнюючий розрахунок до податкової декларації, поданої за період, що перевірявся, або не подає уточнюючий розрахунок протягом 20 робочих днів після дати складення довідки про проведення електронної перевірки, якою встановлено порушення податкового законодавства, відповідний контролюючий орган має право на проведення позапланової перевірки платника податків за відповідний період (пункт 50.3 статті 50 Податкового кодексу України).

Системний аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що платник податків може скористатися своїм правом на виправлення значень податкових зобов`язань у разі самостійного виявлення помилки шляхом відображення відповідних сум в податковій декларації за звітний податковий період або внесення змін до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 Податкового кодексу України. При цьому таке право має бути реалізоване не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання.

З акту перевірки вбачається, що перевіркою дотримання норм формування податкового кредиту, встановлено порушення позивача вимог пункту 198.2 статті 198 розділу V Податкового Кодексу України від 02.12.2010, а саме: у складі податкового кредиту в декларації з податку па додану вартість за вересень 2017 року від 20.10.2017 неправомірно відображено послуги отримані від нерезидента, місце постачання яких знаходиться на мінній території України на суму ПДВ в розмірі 382000 грн.

Перевіркою дотримання норм формування податкового зобов`язання, встановлено порушення позивачем вимог пункту 187.1 статті 187 Податкового Кодексу України, а саме - у складі податкових зобов`язань в декларації з податку на додану вартість за вересень 2017 року від 21.10.2017 не відображено операції, що оподатковуються за основною ставкою на суму ПДВ в розмірі 154964 грн.

Суд звертає увагу, що позивачем подано податковому органу уточнюючий розрахунок податкових зобов`язань з податку на додану вартість після проведення камеральної перевірки.

Проте, визначальним в поданні уточнюючого розрахунку, у разі виявлення в минулих податкових деклараціях помилок, є зокрема те, що уточнюючий розрахунок може бути подано у разі самостійного виявлення допущених помилок в минулих податкових деклараціях або заниження податкового зобов`язання минулих податкових періодів.

В межах адміністративної справи, що розглядається, не є спірною обставина, що уточнена декларація за вересень 2017 року подана товариством після проведення камеральної перевірки та винесення акту перевірки.

Тобто, під час проведення камеральної перевірки позивача контролюючим органом встановлено заниження податкових зобов`язань та необгрунтоване формування податкового кредиту у податковій декларації за вересень 2017 року. А після виявлення відповідних порушень та складання акту перевірки, фіксації порушень, позивач подає уточнюючу декларацію, обумовлюючи це методологічною помилкою.

Суд зазначає, що позивач не скористався своїм правом та не подав заперечення на акт перевірки, не виклав пояснення та не долучив відповідні докази, не подав заяву про проведення документальної перевірки.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 72-77, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.