Справа № 640/432/21
Суддя: Головань О.В.
Дата ухвалення: 2022-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Вн. №27/50
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2022 року м. Київ № 640/432/21

за позовомОСОБА_1
до Генерального Штабу Збройних Сил України
провизнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди
Суддя О.В.Головань

Обставини справи:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Генерального штабу Збройних Сил України про -

визнання протиправною бездіяльності Генерального штабу Збройних Сил України та відмову у виплаті середнього заробітку (грошового забезпечення);

зобов`язання Генерального штабу Збройних Сил України виплатити ОСОБА_1 за весь час затримки виплат належних йому сум при звільненні по день фактичного розрахунку (а саме з 26.12.2015 р. по 10.12.2020 р.) середній заробіток (грошове забезпечення) у розмірі 1 790 753, 02 грн.;

стягнення моральної шкоди у розмірі 2 000 євро, конвертовану в національну валюту за курсом Національного банку України на день здійснення платежу (в редакції заяви від 01.07.2022 р.)

Ухвалою суду від 26.01.2021 р. відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без виклику сторін.

25.02.2021 р. надано відзив на позов.

Ознайомившись з матеріалами справи, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Полковник запасу ОСОБА_1 в період з 19.12.2013 р. по 25.12.2015 р. проходив службу в Центральному ракетно-артилерійському управлінні Озброєння Збройних Сил України на посаді начальника відділу забезпечення артилерійським озброєнням управління забезпечення ракетно-артилерійським озброєнням, в тому числі, з 02.11.2015 р. тимчасово виконував обов`язки за вакантною посадою начальника відділу забезпечення артилерійським озброєнням - заступника начальника управління забезпечення ракетно-артилерійським озброєнням.

Наказом Міністра оборони України від 08.12.2015 р. №1024 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25.12.2015 р. №296 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини з 25.12.2015р. з проведенням відповідних виплат.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.04.2017 р. у справі №826/4043/16 -

визнано протиправною відмову Генерального штабу Збройних Сил України щодо невключення щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 р. №889, до складу грошового забезпечення, з якого ОСОБА_1 нараховано одноразову грошову допомогу у разі звільнення;

зобов`язано Генеральний штаб Збройних Сил України виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, передбачену ч. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 25 повних календарних років з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 р. №889, з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2017 р. у вказаній справі судове рішення скасоване.

Постановою Верховного Суду від 16.10.2020 р. у вказаній справі постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2017 р. скасовано, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.04.2017 р. залишено без змін.

На виконання судового рішення у вказаній справі Генеральним штабом Збройних Сил України проведено розрахунок з ОСОБА_1 згідно з платіжним дорученням від 10.12.2020 р. №13634 на суму 79 122, 4 грн.

19.11.2020 р. ОСОБА_1 звернувся до Генерального штабу Збройних Сил України з заявою про виплату йому середнього заробітку за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку, тобто, за період, протягом якого зберігається середній заробіток, в порядку ст. 116, 117 КЗпП України.

Листом від 08.12.2020 р. за №305/2263 у задоволенні заяви відмовлено.

Позивач - ОСОБА_1 - вважає вказану відмову протиправною і просить зобов`язати Генеральний штаб Збройних Сил України виплати належні йому суми з таких підстав.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ст. 116, 117 КЗпП України, які передбачають виплату особі при звільненні всіх належних сум, тоді як з позивачем не було проведено повного розрахунку, а також на обов`язок виплати середнього заробітку за весь час затримки.

Розмір середнього заробітку позивачем визначено згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100, на підставі довідки про розмір грошового забезпечення від 29.03.2021 р. №ВСЗ/576, що становить 1 790 753, 02 грн. (988, 82 грн. х 1 811 днів).

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення моральної шкоди у розмірі 2 000 євро, конвертовану в національну валюту за курсом Національного банку України на день здійснення платежу.

Відповідач - Генеральний штаб Збройних Сил України - проти задоволення позовних вимог заперечив з таких підстав.

Відповідач зазначає, що питання включення щомісячної додаткової грошової винагороди до складу грошового забезпечення для нарахування одноразової грошової допомоги має неоднозначну судову практику, і щодо позивача вказане питання було вирішене лише постановою Верховного Суду від 16.10.2020 р. у справі №826/4043/16.

Вказана постанова була виконана відповідачем добровільно, тому умисел у діях відповідача щодо неповного розрахунку з позивачем відсутній.

На думку відповідача, положення КЗпП України, в тому числі, і ст. 116, 117 КЗпП України, на правовідносини сторін не розповсюджуються, оскільки позивача проходив військову службу.

Також відповідач зазначає, що оскільки заявлено вимоги про виплату середнього заробітку з 26.12.2015 р. по 10.12.2020 р., то позивачем пропущено строк звернення до суду.

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають до задоволення з таких підстав.

За загальним правилом, неодноразово підтвердженим практикою Верховного Суду, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (зокрема, постанова Верховного Суду від 06.06.2018 р. у справі №803/1105/16).

При цьому, відсутність у спеціальному законодавстві відповідних положень порівняно з трудовим не свідчить про наявність спеціального порядку регулювання певного питання, а свідчить саме про відсутність відповідного регулювання.

Наведені відповідачем спеціальні акти законодавства - Закони України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про військовий обов`язок і військову службу" та підзаконні нормативно-правові акти не містять положень щодо спірних питань розрахунку з військовослужбовцями, відповідно, підлягають до застосування загальні положення трудового законодавства.

Згідно з ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування ч.1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 р. у справі № 821/1083/17, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Тобто, на суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення положення ст. 117 КЗпП України також поширюються.

Вищевикладене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 р. у справі № 810/451/17.

Таким чином, за загальним правилом положення ст. 116, 117 КЗпП України на правовідносини сторін поширюються.

Щодо строку звернення до суду суд зазначає, що позовні вимоги обґрунтовані висновками постанови Верховного Суду у справі №826/4043/16 від 16.10.2020 р., тому строк не може відраховуватися раніше, ніж ухвалено вказане рішення.

Згідно зі змістом ст. 117 КЗпП України підставами для нарахування середнього заробітку за час затримки є неповний розрахунок при звільненні, вина власника у проведенні неповного розрахунку, відсутність спору про розмір виплат.

Згідно з матеріалами справи в даному випадку ці умови відсутні, а саме: відмова Генерального штабу Збройних Сил України включити щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 р. №889, до складу грошового забезпечення, з якого ОСОБА_1 нараховано одноразову грошову допомогу у разі звільнення, була предметом судового спору, і остаточне судове рішення ухвалене лише 16.10.2020 р., коли було ухвалено постанову Верховного Суду у справі №826/4043/16.

До цього часу питання мало спірний характер, і підстав для виплати позивачу будь-яких додаткових сум під час остаточного розрахунку при звільненні не було.

Відповідно, вина відповідача у проведенні розрахунку також відсутня, оскільки відповідач не може бути винним у наявності суперечливої практики застосування відповідних положень законодавства, в тому числі, і судової практики.

Також згідно з матеріалами справи відповідачем було виконано постанову Верховного Суду у справі №826/4043/16 від 16.10.2020 р. без невиправданих зволікань, оскільки розрахунок з позивачем проведено згідно з платіжним дорученням від 10.12.2020 р. №13634 на суму 79 122, 4 грн.

Окремо щодо розміру заявленого до стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні суд зазначає наступне.

Згідно з правовими висновками постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 р. у справі №821/1083/17, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором,

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості,

а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника,

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема,

дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах,

співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того, питання визначення розміру середнього заробітку було предметом розгляду по справі №480/3105/19, і згідно з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у п. 68, 59, 71 постанови від 30.11.2020 р. у вказаній справі, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16)...

За обставин цієї справи судова палата вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на відсоткове значення невиплаченої компенсації до розміру всіх сум, належних позивачу при звільненні.

В даному випадку інформація про загальний розмір належних позивачу при звільненні виплат в матеріалах справи відсутня, тому розрахувати відсоткове значення невиплачених вчасно сум до розміру всіх сум, належних позивачу при звільненні, суд позбавлений можливості, навіть у випадку наявності передбачених ст. 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 241-246, 255, 257-262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

3. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Головань

Повний текст рішення

виготовлено і підписано 15.08.2022 р.