Справа № 200/3435/22
Суддя: Волгіна Н.П.
Дата ухвалення: 2022-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2022 року Справа№200/3435/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Волгіної Н.П., розглянувши в письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області

про визнання протиправними дій та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо не виплати призначеної позивачу пенсії;

- стягнути з відповідача на користь позивача виниклу заборгованість з невиплаченої пенсії за період з 1 березня 2016 року по 30 червня 2018 року в розмірі 36 173,15 грн;

- звернути до негайного виконання постанову суду в частині виплати позивачу пенсії в межах суми стягнення за один місяць.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

ОСОБА_1 з 12 грудня 2012 року набула право на отримання пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З липня 2014 року по лютий 2016 року відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» отримувала пенсію за віком як внутрішньо переміщена особа в Управлінні обслуговування громадян ГУ ПФУ в Харківській області, оскільки була зареєстрована згідно довідки ВПО за адресою: АДРЕСА_1 .

З 1 березня 2016 року виплату пенсії позивачу припинена.

Рішення про відмову в нарахуванні або припиненні виплати пенсії позивач не отримувала.

Згідно довідки від 24 листопада 2017 року № 1411-46971 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ; пенсійна справа позивача переведена до Центрального ОУПФУ в м. Маріуполі.

З липня 2018 року позивач отримує пенсію, яка перераховується на її рахунок, відкритий в АТ «Ощадбанк».

За період з 1 березня 2016 року по 30 червня 2018 року утворилась заборгованість з пенсії в розмірі 36 173,15 грн, що підтверджується листом ГУ ПФУ в Донецькій області від 3 серпня 2021 року № 8660-7893/К-15/8-0500-21.

Позивач неодноразово зверталась до відповідача з питань виплати заборгованості, однак їй відмовляли в усній формі.

На переконання ОСОБА_1 не виплата їй відповідачем заборгованості з пенсії є порушенням гарантованого Конституцією України права громадянина на соціальний захист, яке включає, зокрема, і право на матеріальне забезпечення у разі повної, часткової або тимчасової працездатності, а також в старості та в інших випадках, передбачених законом (а.с. 1-5).

У відзиві на позов відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог позивача, обґрунтовуючи свої заперечення наступним.

Зазначає, що 8 лютого 2018 року ОСОБА_1 як внутрішньо переміщена особа, тимчасово зареєстрована за адресою в м. Маріуполь, звернулась із заявою про взяття на облік пенсійної справи у зв`язку із зміною фактичного місця проживання.

В червні 2018 року, після отримання листа Департаменту соціального захисту населення, яким було підтверджено дію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, заяву позивача було опрацьовано, пенсійну справу взято на облік з 1 березня 2016 року.

Поновлення виплати пенсії відбулося в липні 2018 року через відділення АТ «Ощадбанк».

Отже, з липня 2018 року ОСОБА_1 щомісячно отримує поточну пенсію; з 1 березня 2021 року щомісячний розмір пенсії ОСОБА_1 складає 2 200,00 грн.

Щодо стягнення заборгованості відповідач зазначив, що постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2021 року № 1165 передбачено механізм виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), які не виплачено за період до місяця відновлення їх виплати внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території, в тому числі недоотриманої пенсії у зв`язку із смертю пенсіонера з числа внутрішньо переміщених осіб та осіб, які проживали на тимчасово окупованій території України і не були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи на контрольованій Україною території, відповідно до ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та ст. 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Проте виплата вказаних коштів не здійснена у зв`язку з відсутністю фінансування, зумовленого дефіцитом бюджетних призначень на фінансування пенсійних виплат у загальнодержавному масштабі.

Також зазначено, що позивач звернулась до суду із даним позовом із пропуском встановленого ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України строку (а.с. 41-45).

Ухвалою суду від 23 лютого 2022 року відкрито провадження в адміністративній справі в порядку за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); запропоновано надати відзив на позов; зобов`язано надати копії матеріалів з пенсійної справи позивача відповідно спірних правовідносин та інші документи (а.с. 27-28).

Ухвалою суду від 13 червня 2022 року повторно зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області відзив на позовну заяву та визначені в ухвалі від 23 лютого 2022 року документи (а.с. 35).

Ухвалою суду від 1 липня 2022 року відмовлено в задоволенні клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про продовження строку для надання відзиву на позов та доказів на підтвердження зазначеного у відзиві по справі (а.с. 55).

Розглянувши матеріали справи суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , є громадянкою України, РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ; місце фактичного проживання згідно довідки ВПО: АДРЕСА_4 , є одержувачем пенсії за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 , має статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується довідкою від 24 листопада 2017 року № 1411-46971 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 7-12).

Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, , зареєстроване місцезнаходження: 84116, Донецька обл., м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3, є органом державної влади та належним відповідачем у справі (а.с. 58).

Як встановлено судом на підставі наявних матеріалів справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду з 2012 року (а.с. 13-14, 41-43).

З липня 2014 року по лютий 2016 року отримувала пенсію за віком як внутрішньо переміщена особа в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області за місцем фактичного проживання (м. Барвінкове Харківської області) (а.с. 14).

З березня 2016 року виплата пенсії позивачу припинена (а.с. 14).

У листопаді 2017 року змінила місце проживання (м. Маріуполь Донецької області) та була взята на облік відповідачем, де перебуває на обліку та отримує пенсію (а.с. 10, 41-43).

Виплата пенсії позивачу пенсійним органом поновлена з липня 2018 року; з 1 березня 2021 року щомісячний розмір пенсії ОСОБА_1 складає 2 200,00 грн (а.с. 41-43).

Нарахована за період з 1 березня 2016 року по 30 червня 2018 року пенсія у сумі 36 173,15 грн позивачу не сплачена (а.с. 13).

У відповідь на звернення позивача до Головного управління Пенсійного фонду в Харківський області, останнє листом від 26 березня 2021 року № 2000-0210-8/43622 повідомило, що заборгованість з пенсії за період з 1 липня 2014 року по 31 липня 2015 року їй виплачена в повному обсязі в липні 2015 року і що її пенсійну справу за запитом № 950 від 13 грудня 2017 року було направлено до Центрального ОУПФУ в м. Маріуполь. Рекомендовано з питання отримання заборгованості з пенсії за період з 1 березня 2016 року по 31 грудня 2017 року звернутися до управління Пенсійного фонду України за місцем фактичного отримання пенсії (а.с. 14).

Листом від 3 серпня 2021 року № 8660-7893/К-15/8-0500/21 Головне управління Пенсійного фонду України Донецької області повідомило позивачу у відповідь на її звернення, що сума пенсії за період з 1 березня 2016 року по 30 червня 2018 року в розмірі 36 173,15 грн буде виплачена на умовах визначеного Кабінетом Міністрів України окремого порядку, який на сьогодні не затверджено (а.с. 13).

Будучи не згодною із невиплатою їй протягом тривалого часу заборгованості з пенсії за період з 1 березня 2016 року по 30 червня 2018 року позивач звернулася до Донецького окружного адміністративного суду із даним позовом.

При вирішенні питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду із даним позовом суд зазначає наступне.

Відповідно до норм частин 1 та 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

Згідно ст. 1 Закону України № 1058-IV від 9 липня 2003 року "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом.

За своєю правовою природою пенсія є єдиним (або основним) джерелом існування пенсіонера, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним статтею 1 Першого протоколу до Конвенції).

Згідно з практикою Європейського Суду з Прав Людини, пенсія підпадає під захист ст. 1 Протоколу 1 (право власності). Зокрема, у своїй практиці ЄСПЛ інтерпретує поняття майно дуже широко, та зараховує до нього рухоме і нерухоме майно, а також майнові і немайнові інтереси. Неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що позбавлення особи майна є втручанням у право власності особи (зокрема, у справах Andrejeva v. Latvia (App. № 55707/00, § 77) Stummer v. Austria (App. № 37452/02, § 82),ЄСПЛ підтвердив, що принципи, які застосовуються у справах щодо порушення ст. 1 Протоколу 1, поширюються на пенсії). Якщо чинне законодавство держави передбачає пенсійні виплати, це повинно розглядатись як таке, що генерує майновий інтерес (Carson and Others v. the United Kingdom, App. № 42184/05, § 64, Lakicervic and others v. Monte).

У справі Muller v. Austria (App. 5879/72) на той час Європейська комісія з прав людини встановила, що коли особа робить обов`язкові внески до Пенсійного фонду, в неї виникає право власності на частку цього фонду.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, наведеної в його рішеннях від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 (справа 1-13/2013) і № 9-рп/2013 (справа № 1-18/2013), неможливість обмеження шестимісячним строком обов`язку України як держави забезпечити реалізацію громадянином України свого конституційного право на соціальний захист, підтверджується, також встановленим статтями256та257 Цивільного кодексу України трирічним строком позовної давності, який означає строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У протилежному випадку, обов`язок громадянина, зокрема, у формі майнового зобов`язання перед державою підлягав б судовому захисту протягом 3 років, а такий ж обов`язок держави перед громадянином - 6 місяцями.

На підставі аналізу положення ч. 1 ст. 122 КАС України в системному зв`язку з положенням ч. 2 ст. 46 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а також враховуючи наведені вище правової позиції Конституційного Суду України та практику Європейського Суду з Прав Людини, суд дійшов висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з нарахуванням, розрахунком та виплатою пенсії за минулий час може бути подано без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані цим органом.

Відповідно, позивачем не було пропущено строк звернення до суду із даним позовом.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог суд виходить з наступного.

Частиною 1 ст. 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам регулюються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Закон № 1058-IV).

Відповідно ст. 5 цього Закону цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.

Згідно ст. 85 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-ХІІ (зі змінами та доповненнями) (далі - Закон № 1788-ХІІ, Закон України "Про пенсійне забезпечення") пенсії виплачуються за місцем проживання пенсіонера, незалежно від реєстрації місця проживання.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706-VII, Закон України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб"), який набрав чинності 22 листопада 2014 року, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Статтею 2 Закону № 1706-VII визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Відповідно до ст. 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509.

Згідно з п. 6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 1 жовтня 2014 року (в редакції постанови Кабінету Міністрів України № 352 від 8 червня 2016 року, далі - Порядок № 509), довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" та абз. 6 цього пункту.

Частиною 1 ст. 49 Закону № 1058-IV передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Суд зазначає, що докази на підтвердження правомірності припинення виплати позивачу пенсії суду не надані.

8 червня 2016 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", яка набрала чинності 14 червня 2016 року, пунктом 1 якої затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування.

Пунктом 4 цього Порядку установлено, що соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються […] територіальними органами Пенсійного фонду України […] за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.

Також цією ж постановою визначено, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 15 Порядку № 365 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 335 Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365 установлено, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Проте, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 червня 2019 року, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 7 листопада 2019 року, у справі № 640/18720/18 визнано протиправними та нечинними підпункт 2 пункту 1, підпункт 2 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 335 Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365 в частині, що стосується сум невиплачених пенсій.

10 листопада 2021 року Кабінет Міністрів України постановою № 1165 затвердив Порядок виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території (далі - Порядок № 1165).

Відповідно до п. 1 Порядку № 1165 цим Порядком визначено механізм виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) […], які не виплачено за період до місяця відновлення їх виплати внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону № 1706 від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території, в тому числі недоотриманої пенсії у зв`язку із смертю пенсіонера з числа внутрішньо переміщених осіб та осіб, які проживали на тимчасово окупованій території України і не були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи на контрольованій Україною території, відповідно до ст. 52 Закону № 1058 та ст. 61 Закону № 2262.

Пенсійні виплати за минулий період, у тому числі нараховані на виконання рішень суду, що набрали законної сили, проводяться отримувачам за окремою програмою, передбаченою в бюджеті Пенсійного фонду України на відповідну мету, за рахунок коштів державного бюджету України на відповідний рік.

Пунктом 4 Порядку № 1165 передбачено, що пенсійні виплати за минулий період згідно з цим Порядком проводяться щомісяця отримувачам, яких включено до переліку станом на 1 січня відповідного року. На забезпечення пенсійних виплат за минулий період щомісяця спрямовується частина бюджетних призначень, передбачених абз. 2 п. 1 цього Порядку, відповідно до бюджетного розпису.

Згідно п. 6 Порядку № 1165 виплачені згідно з цим Порядком суми пенсійних виплат за минулий період обліковуються в порядку, визначеному законодавством.

Аналіз норм Порядку № 1165 зумовлює висновок, що цим порядком Уряд унормував виплату пенсій за минулий період, визначив джерела фінансування цих видатків тощо. Разом із цим положення Порядку № 1165 жодним чином не нівелює право особи на стягнення заборгованості з пенсій в судовому порядку.

Суд зауважує, що статею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Суханов та Ільченко проти України», №№ 68385/10, 71378/10, §§ 52, 30-31, 53, рішення від 26 червня 2014 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.

Щодо соціальних виплат, ст. 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам.

21 травня 2015 року Постановою Верховної Ради України від 21 травня 2015 року № 462-VIII схвалена Заява Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобов`язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме: до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

При цьому від зобов`язань, визначених ст. ст. 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, Україна не відступала.

Таким чином, припинення виплати пенсії, а в подальшому - не виплата існуючої заборгованості з пенсії, за відсутності передбачених законом підстав є порушенням права позивача на мирне володіння своїм майном, яке є об`єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Частиною 1 ст. 2 Закону України від 5 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон № 4901-VI) передбачено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Засіб юридичного захисту, якого вимагає ст. 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 15 жовтня 2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) зазначив, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням п. 1 ст. 1 Першого протоколу (п.п. 51 і 52).

Отже, стягнення заборгованості з пенсії є належним способом захисту порушеного права позивача, а виконання рішення суду про стягнення такої заборгованості здійснюватиметься в порядку, визначеному Законом № 4901-VI.

З огляду на те, що сума заборгованості за спірний період визначена самим пенсійним органом, втручання в повноваження відповідача як суб`єкта владних повноважень в даному випадку відсутнє.

Щодо клопотання позивача про необхідність допустити до негайного виконання рішення суду в частині виплати пенсії в межах суми пенсії за один місяць, суд зазначає, що згідно з п. 6 ч. 1 ст. 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи є підстави допустити негайне виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення, зокрема, про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Враховуючи наведене клопотання позивача підлягає задоволенню.

Визначаючись щодо розподілу судових виплат суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 2 грудня 2021 року № 1928-IX, з 1 січня 2022 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на місяць у розмірі 2 481,00 грн.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб; за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру, який подано фізичною особою, встановлена ставка судового збору у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як вбачається із позовної заяви, основні позовні вимоги є вимогами немайнового характеру (визнання протиправними дій), а інші позовні вимоги (стягнення заборгованості) є похідними від основних вимог.

Враховуючи наведене позивач мала сплатити за подання даного позову судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно квитанції № 37191823 від 17 лютого 2022 року позивачем за подання даного позову було сплачено судовий збір у розмірі 922,40 грн (зв.бік а.с. 6).

Беручи до уваги висновок суду про обґрунтованість позовних вимог позивача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати останньої зі сплати судового збору у сумі 992,40 грн та судовий збір на користь Державного бюджету у розмірі 70,00 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 72-77, 139, 241-246, 255, 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ; місце фактичного проживання згідно довідки ВПО: АДРЕСА_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, зареєстроване місцезнаходження: пл. Соборна, 3, Слов`янськ, Донецька область, 84122) про визнання протиправними дій та стягнення коштів - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо не виплати ОСОБА_1 нарахованої за період з березня 2016 року по червень 2018 року пенсії у розмірі 36 173,15 грн.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, зареєстроване місцезнаходження: пл. Соборна, 3, Слов`янськ, Донецька область, 84122) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ; місце фактичного проживання згідно довідки ВПО: АДРЕСА_4 ) заборгованість з пенсії за період з березня 2016 року по червень 2018 року у розмірі 36 173 (тридцять шість тисяч сто сімдесят три) грн 15 коп.

Рішення суду у межах суми стягнення пенсії за один місяць (2 200,00 грн) підлягає негайному виконанню.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, зареєстроване місцезнаходження: пл. Соборна, 3, Слов`янськ, Донецька область, 84122) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ; місце фактичного проживання згідно довідки ВПО: АДРЕСА_4 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 922 (дев`ятсот двадцять дві) грн 40 коп.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (; 84122, Донецька обл., м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3) на користь Державного бюджету судовий збір у розмірі 70 (сімдесят) грн 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня отримання повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.П. Волгіна