Справа № 120/6344/22
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

05 вересня 2022 р. Справа № 120/6344/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жданкіної Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відповідач, Департамент) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю, на думку позивача, дій Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не нарахування та не виплати пені, як наслідок несвоєчасної виплати сатисфакції на виконання рішення Європейського суду з прав людини №35627/10 від 18.06.2020. Тому, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою від 12.08.2022 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін у судове засідання в порядку статті 287 КАС України.

18.08.2022 надійшов відзив на позовну заяву (вх. №41551/22) в якому, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову вказуючи, що на виконання рішення Європейського суду з прав людини №35672/10 від 18.06.2020 на користь позивача 15.09.2020 зараховані кошти в сумі 99202,20 грн (еквівалент 3000,00 євро) на відповідний спеціальний рахунок Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

В подальшому, в ході виконання зазначеного рішення ЄСПЛ на користь ОСОБА_1 на підставі його заяви від 06.05.2021 (отримано державним виконавцем 17.05.2021 за вх. №11392) грошові кошти платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 18.05.2021 в розмірі 99202,20 грн. перераховані на рахунок ДУ "Вінницька УВП №1".

Таким чином, кошти на виконання рішення ЄСПЛ в повному обсязі перераховані ОСОБА_1 відразу після надання останнім рахунку, на якій відповідні кошти слід перерахувати (отримання вищезазначеної заяви про перерахунок коштів).

Крім того, 22.08.2022 на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, а саме копії супровідного листа ДУ "Вінницька УВП №1" від 07.08.2020 з додатками.

Ухвалою від 23.08.2022 витребувано в відповідача додаткові докази, а саме: інформацію про результати розгляду заяви ОСОБА_1 від 07.08.2020 про зарахування присуджених йому згідно рішення ЄСПЛ від 18.06.2020 коштів на рахунок його дружини ОСОБА_2 із наданням належним чином засвідчених копій доказів розгляду даної заяви та доказів належного повідомлення позивача про результати такого розгляду; докази в підтвердження отримання заяви ОСОБА_1 від 06.05.2021 саме 17.05.2021 за вх. №11392.

Крім того, вказаною ухвалою витребувано в ОСОБА_1 інформацію з підтверджуючими документами про результат розгляду Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України його заяви від 07.08.2020 та з повідомленням дати отримання відповіді на таку заяву.

З урахуванням скорочених строків розгляду справ відкритих в порядку визначеному ст. 287 КАС України, витребувану інформацію та відомості зобов`язано сторін надати суду до 31.08.2022.

На виконання вимог ухвали від 23.08.2022 Департамент ДВС МЮУ листом від 30.08.2022 (вх. №43190 від 31.08.2022) повідомив суд, що відповідно до даних системи електронного документообігу "Megapolis.DocNet" від 28.08.2020 за №Т-24270 в Міністерстві юстиції України зареєстровано лист ДУ "Вінницька УВП №1", яким направлено до Департаменту заяву засудженого ОСОБА_1 від 07.08.2020. Інформація щодо розгляду зазначеного звернення в системі відсутня. Також повідомлено, що відібрати пояснення в державного виконавця, на примусовому виконанні якого перебувало зазначене виконавче провадження, не вбачається за можливе з причин його увільнення від виконання обов`язків у зв`язку з призовом на військову службу.

Дослідивши наявні у справі докази та аргументи, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Рішенням Європейського суду з прав людини №35672/10 від 18.06.2020 у справі "Тюрюков проти України", окрім іншого, постановлено:

(a) упродовж трьох місяців держава-відповідач повинна сплатити заявнику такі суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу:

(i) 3 000 (три тисячі) євро та додатково суму будь-якого податку, що може нараховуватись, в якості відшкодування моральної шкоди;

(b) із закінченням зазначеного тримісячного строку до остаточного розрахунку на зазначені суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, що діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

Згідно доданого до позовної заяви супровідного листа ДУ "Вінницька УВП №1" від 17.07.2020 за вих. №Т/1508, позивач в липі звернувся до Міністерства юстиції України з листом до Міністерства юстиції України. (а.с. 10).

Листом від 17.07.2020 за вих. №31790/4161-30-20/5.2.2 Міністерством юстиції України позивачу було надано роз`яснення щодо порядку виконання рішення ЄСПЛ. Зокрема повідомлено, що згiдно зi ст. 7 Закону України "Про виконання рiшень та застосування практики європейського суду з прав людини" позивач має надiслати на адресу: 01001, м. Київ, пров. Рильський, l0, Департаменту ДВС МЮУ заяву про виплату відшкодування, в якій мають бути зазначені реквізити банківського рахунка для перерахування коштів.

Крім того, в листі наголошено на обов`язковому наданні заявниками (або/та їх представниками) документів, які зазначені в переліку, що додається до вказаного листа. Звернуто увагу, що у разі ненадання зазначених документів, або в інших випадках, які перешкоджають перерахунку коштів на рахунок стягувача, відповідно до ст. 9 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду" буде перерахована на відповідний рахунок Департамету. Після надання необхідних документів сума відшкодування, яка знаходиться на зазначеному рахунку Департаменту, буде перерахована на рахунок стягувача (а.с. 11).

24.07.2020 листом за № 62654852/2964-5.2.2-20/20.1/23 відділ примусового виконання рішень ДВС України надіслав копії постанови про відкриття виконавчого провадження на адресу Бухгалтерської служби Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, а також ОСОБА_3 (для ОСОБА_1 ). У вказаному листі, відповідач, покликаючись на положення ст. 47 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" роз`яснив, що не допускається виплата стягувачу стягнутих сум готівкою або виплата стягнутих сум іншим особам, які не є стягувачами (крім виплати грошових сум заставодержателю, який не є стягувачем, згідно із статтею 51 цього Закону).

В подальшому, супровідним листом ДУ "Вінницька УВП №1" від 07.08.2020 за №1727, на адресу Департаменту ДВС МЮУ надіслано заяву позивача від 07.08.2020 з додатками на 7 арк., в якій останній просив присуджену йому суму сатисфакції направити його законній дружині і довірителю ОСОБА_2 . До заяви, окрім іншого, долучено довідку з реквізитами рахунку відкритого на ім`я ОСОБА_2 .

Однак, як зазначає позивач в позовній заяві та не заперечується відповідачем у відзиві, за вказаною заявою грошові кошти позивачу перераховані не були.

Також судом встановлено, що 11.08.2020 та 01.10.2020 на адресу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від громадянки ОСОБА_2 , яка є дружиною ОСОБА_1 згідно свідоцтва про шлюб від Серії НОМЕР_1 від 26.06.2019, надійшли заява та звернення про отримання коштів, що стягнуті на користь її чоловіка.

Однак, оскільки надана заявницею довіреність не містила надавала останній права на отримання коштів від імені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 листом від 22.10.2020 за №10660/М27970 було повідомлено про неможливість здійснити перерахунок коштів на її ім`я.

В подальшому, позивач звернувся до Міністерства юстиції України із заявою від 06.05.2021 про виплату відшкодування визначеного в рішенні ЄСПЛ №35627/10 від 18.06.2020. До заяви ОСОБА_1 додав документи, визначені ст. 7 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", в тому числі й довідку про банківські реквізити ДУ "Вінницька УВП №1" для перерахування пенсії засуджених. Вказана заява отримана відповідачем 12.05.2021 (вх. №Т-14651), про що свідчить проставлена Департаментом відмітка про дату та номер реєстрації вхідної кореспонденції.

Відповідно до бухгалтерської довідки ДУ «Вінницька установа виконання покарань №1» відповідно до казначейської виписки №8013 від 20.05.2021 (платіжного доручення) на депозитний рахунок ДУ "Вінницька УВП №1" надійшли кошти від Міністерства юстиції України, згідно рішення ЄСПЛ №35627/10 від 18.06.2020 на особистий рахунок засудженого ОСОБА_1 в загальній сумі 99202,20 грн. (а.с. 14).

Відповідно до листа Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 20.05.2021 за №62654852/20.1/23 позивача було повідомлено про виконання рішення ЄСПЛ №35627/10 від 18.06.2020 та надіслано Постанову про закінчення виконавчого провадження від 20.05.2021.

Позивач вважає, що оскільки вперше із заявою про виплату коштів за рішенням ЄСПЛ №35627/10 від 18.06.2020 він звернувся ще 07.08.2020, то відповідач не дотримався трьох місячного стоку виплати йому визначеної вказаним рішенням суми справедливої сатисфакції.

За наведених обставин, позивач вважає, що йому мала бути нарахована та сплачена сума пені на суму 3000 Євро в перерахунку на гривні, у виді нараховування простого відсотку у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, що діяла в період несплати, до якої мало бути додано три відсоткові пункти, проте такої виплати відповідач не здійснив, що й зумовило його звернення до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог частини 2статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення, дії та бездіяльність на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, регулюються Законом України від 02.06.2016 №1404-VІІІ «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII), відповідно до статті 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад, як верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; справедливості, неупередженості та об`єктивності (статті 2 Закону №1404-VIII).

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, зокрема, ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Так, у провадженні відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження №62654852 по виконанню рішення №35627/10, винесеного 18.06.2020 Європейським судом з прав людини у справі «Тюрюков проти України», де ОСОБА_4 є заявником (далі - стягувачем).

Відповідно до вказаного рішення суду на користь стягувача підлягає виплата 3000 євро в перерахунку на національну валюту держави - відповідача.

Державним виконавцем 24.07.2020 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, про що було повідомлено стягувача супровідним листом від 24.07.2020 №62654852/2964-5.2.2-20/20.1/23. У супровідному листі до постанови про відкриття виконавчого провадження від 24.07.2020 запропоновано стягувачу у триденний строк з моменту отримання вказаної постанови направити до відділу у вигляді заяви повні банківські реквізити в національній валюті держави Україна (повне найменування банківської установи, транзитний рахунок банку, особистий рахунок стягувача, код банку, МФО банку, ідентифікаційний код стягувана та копія паспорта).

Крім того роз`яснено, що статтею 47 Закону №1404-VIII передбачено, що за письмовою заявою стягувача - фізичної особи грошові суми перераховуються виконавцем на зазначений у заяві про примусове виконання рішення рахунок у банку або іншій фінансовій установі (заяві про зміну реквізитів рахунку у банку або іншій фінансовій установі) чи надсилаються на адресу стягувача поштовим переказом, що здійснюється за його рахунок.

Також, позивачу повідомлено, що не допускається виплата стягувачу стягнутих сум готівкою або виплата стягнутих сум іншим особам, які не є стягувачами (крім виплати грошових сум заставодержателю, який не є стягувачем, згідно із статтею 51 цього Закону) (частина 5 статті 47 Закону №1404-VIII).

Таким чином, якщо державним виконавцем були вчинені усі, на скільки це можливо, дії, необхідні для перерахування грошових коштів стягувачу, то відповідно до пункту 59 Моніторингу днем виплати є дата, коли спірні грошові кошти були зараховані на спеціальний реєстраційний рахунок Департаменту.

Як вказує відповідач у відзиві на позовну заяву, через те, що стягувачем не було своєчасно надано реквізити особистого банківського рахунку, 15.09.2020 на спеціальний реєстраційний рахунок Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перераховані кошти за рішенням Європейського суду з прав людини у розмірі 99202,20 грн (еквівалент 3000 євро), призначені для виплати на користь ОСОБА_1 .

Суд з даним обґрунтуванням сторони відповідача погоджується та зазначає, що дійсно, наявні в матеріалах справи докази вказують на те, що необхідний для виконання рішення ЄСПЛ №35627/10 від 18.06.2020 пакет документів позивачем на адресу Департаменту було надіслано лише 06.05.2021 та отриманий Департаментом 12.05.2021.

Згідно положень статей 2 та 3 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом. Виконання Рішення здійснюється за рахунок Державного бюджету України.

Відповідно до частин 1, 3-4 статті 8 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виплата стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні.

Протягом одного місяця від дня відкриття виконавчого провадження за рішенням орган представництва надсилає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, постанову про відкриття виконавчого провадження та документи, передбачені у пункті «б» частини 1 статті 7 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом 10 днів від дня надходження зазначених у частині 3 цієї статті документів, здійснює списання на вказаний стягувачем банківський рахунок, а в разі його відсутності - на депозитний рахунок державної виконавчої служби коштів з відповідної бюджетної програми Державного бюджету України. Порядок збереження коштів на депозитному рахунку державної виконавчої служби визначається Законом №1404-VIII.

За правилами частини 5 цієї ж статті підтвердження списання відшкодування, отримане від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та підтвердження виконання всіх вимог, зазначених у резолютивній частині остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, резолютивній частині остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, у рішенні Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, у рішенні Європейського суду з прав людини про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України, є для державної виконавчої служби підставою для закінчення виконавчого провадження.

Державна виконавча служба протягом трьох днів надсилає органу представництва постанову про закінчення виконавчого провадження та підтвердження списання коштів (частина 6 статті 8 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Конвертація коштів, присуджених Європейським судом з прав людини, оформлення платіжних документів (платіжного доручення) проводиться Міністерством юстиції України, як органом, відповідальним за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та координацію виконання його рішень, з урахуванням особливостей, вищезазначених нормативно-правових актів та законодавства України, відповідно до Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення платежів, пов`язаних з виконанням рішень закордонних юрисдикційних органів, прийнятих за наслідками розгляду справ проти України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.03.2007 №408.

Виконання рішень здійснюється в добровільному (самостійному) порядку, без заходів примусового виконання, за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом направлення Департаментом планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Міністерства юстиції України офіційного перекладу рішення, платіжного доручення та постанови про відкриття виконавчого провадження до Державної казначейської служби України для оплати на користь стягувана.

Відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод держави-учасниці зобов`язуються виконувати остаточні рішення Європейського суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами. Нагляд за виконанням рішень Європейського суду відповідно до частини 2 статті 46 Конвенції здійснює Комітет міністрів Ради Європи (далі - КМ РЄ).

Тобто Конвенція передбачає, що контроль за виконанням рішень Європейського суду покладено на КМ РЄ, як на один із найважливіших органів Ради Європи, а отже і встановлення факту повного виконання рішення Європейського суду з прав людини.

У супровідному листі до постанови про відкриття виконавчого провадження від 24.07.2020 запропоновано стягувачу у триденний строк з моменту отримання вказаної постанови направити до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МЮУ у вигляді заяви повні банківські реквізити в національній валюті держави-відповідача (повне найменування банківської установи, рахунок стягувана (в форматі IBAN), код банку, ідентифікаційний код стягувана та копія паспорта).

Відповідно до пункту 50 «Моніторингу виплати коштів, присуджених в якості справедливої сатисфакції: огляд поточної практики Комітету міністрів», затвердженого рішенням Комітету міністрів Ради Європи №CM/Inf/DH(2008)7 final від 15.01.2016 (далі - Моніторинг) визначено, що виплата вважається здійсненою належним чином тоді, коли справедливу сатисфакцію було «надано у розпорядження» стягувача, тобто під його контроль, як прямий (тоді, коли гроші було перераховано на його банківський рахунок), так і непрямий (наприклад, коли гроші доступні для зняття з рахунку уповноваженого органу, і заявника про це було повідомлено (настільки, наскільки це можливо, наприклад, рекомендованим листом, надісланим на його останню відому адресу або за місцем проживання)), що також передбачено пунктом 59 Моніторингу.

В контексті вищенаведеного, слід зазначити, що відповідачем суду не надано доказів належного повідомлення позивача про зарахування на його користь коштів у розмірі 99202,20 грн (еквівалент 3000,00 євро) на відповідний спеціальний реєстраційний рахунок Департаменту ДВС МЮУ, а відтак відсутні підстави вважати присуджену рішенням ЄСПЛ виплату здійсненою належним чином.

Крім того, суд враховує, що вперше позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою про перерахунок коштів 07.08.2020. До заяви позивач, окрім іншого, долучив довідку ПриватБанку від 04.08.2020 із номером рахунку ОСОБА_2 , на який просив здійснити зарахування присуджених йому згідно рішення ЄСПЛ від 18.06.2020 коштів.

Разом з тим, до матеріалів позовної заяви та відзиву на позовну заяву не було додано доказів належного реагування відповідачем на отриману від позивача заяву.

З огляду на це, з метою повного та всебічного розгляду даної справи, судом було витребувано в відповідача інформацію щодо розгляду заяви позивача від 07.08.2020.

На виконання вимог вищезазначеної ухвали, відповідач листом від 30.08.2022 (вх. №43190 від 31.08.2022) повідомив суд про відсутність в нього інформації щодо розгляду вказаної заяви ОСОБА_1 .. При цьому, вказав на відсутність в Департаменту можливості відібрати пояснення у державного виконавця, на примусовому виконанні якого перебувало виконавче провадження з виконання рішення ЄСПЛ №35627/10 від 18.06.2020 з причин його увільнення від виконання обов`язків в зв`язку з призовом на військову службу.

Частиною першою статті 18 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (ч. 8 ст. 19 Закону №1404-VIII).

В даному випадку, в матеріалах справи відсутні відомості про належне реагування відповідача на отриману від ОСОБА_1 заяву від 07.08.2020. Зокрема, відсутні докази в підтвердження доведення до відома стягувача невідповідності доданих до заяви документів вимогам Закону України "Про виконавче провадження", а саме повідомлення рахунку для зарахування коштів, який відкритий на ім`я іншої особи. Також, з отриманих від сторони відповідача письмових пояснень слідує, що останній такими доказами не володіє та не має можливості пред`явити їх суду.

Оскільки наявність виявлених під час опрацювання заяви позивача від 07.08.2020 недоліків не давала можливості державному виконавцю виконати рішення суду, при цьому останній не вчинив дій щодо повідомлення заявника (стягувача за виконавчим провадженням) про існування таких обставин, суд вважає, що, в даному випадку, з боку відповідача було допущено бездіяльність щодо недоведення про існування зазначених перепон у виконанні рішення ЄСПЛ до відома позивача, адже останнім не було дотримано приписів статті 18 Закону №1404-VIII та принципу добросовісності.

В контексті вищенаведеного також варто врахувати, що ОСОБА_1 виконав вимоги наведені відділом примусового виконання рішень ДВС України у листі від 24.07.2020 за №62654852/2964-5.2.2-20/20.1/23. Зокрема в межах тримісячного строку з дня набрання законної сили рішенням ЄСПЛ від 18.06.2020, надав відповідачу заяву про виплату відшкодування та вказав рахунок, на якій бажає щоб були перераховані кошти. Проте, через визначені державним законодавством юридичні нюанси пов`язані з виконанням рішень ЄСПЛ та в зв`язку з юридичною необізнаністю позивача, подана ОСОБА_1 заява не могла бути реалізована державним виконавцем, однак останній до відома позивача (стягувача у виконавчому провадженні №62654852) даного факту не довів.

Слід також врахувати, що допущена державним виконавцем бездіяльність щодо розгляду заяви позивача від 07.08.2020 мала наслідком, те що рішення ЄСПЛ №35627/10 від 18.06.2020 в частині сплатити ОСОБА_1 . 3000 (три тисячі) євро було виконано лише після його повторного звернення із заявою від 06.05.2021, а саме 18.05.2021, в той час як тримісячний строк на його виконання сплив 19.09.2020. Тобто, присуджена рішенням ЄСПЛ №35627/10 від 18.06.2020 сума грошової компенсації ОСОБА_1 була отримана більш ніж через три місяці після набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Статтею 8 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що виплата стягувачові відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні.

У разі порушення строку, зазначеного в частині першій цієї статті, на суму відшкодування нараховується пеня відповідно до Рішення.

Виконавче провадження з підстав, визначених у пункті підставі пункту 9 частини 1 статті Закону №1404-VIII, закінчується у випадку фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Про закінчення виконавчого провадження з указаних підстав приймається мотивована постанова, яка має містити обставини, що свідчать про фактичне виконання судового рішення та засоби їхнього встановлення.

Разом з тим, судом не встановлено виконання відповідачем обов`язку щодо перевірки виконання судового рішення, а саме відповідачем не було виконано в повній мірі норми, визначені статтею 18 Закону №1404-VIII, оскільки виконавче провадження було закінчене при тому, що не була нарахована та виплачена пеня в розмірі простого відсотку (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діяла в період несплати (з 19.09.2020 до 17.05.2021 включно), до якої має бути додано три відсоткові пункти.

Тому, проведена виплата не в повному розмірі не є належним доказом виконанням рішення ЄСПЛ №35627/10 від 18.06.2020, а тому постанова про закінчення виконавчого провадження винесена старшим державним виконавцем передчасно, з порушенням норм матеріального права.

Згідно ч. 2 ст. 9 КСС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зі змісту вказаної норми, можна зробити висновок, що при розгляді справи суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.

Отже, вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, при цьому, вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна вимога.

Вказане підтверджується роз`ясненням поняття "виходу за межі позовних вимог", наведеним у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року "Про судове рішення".

Відповідно до пункту 3 цієї, Постанови виходом за межі позовних вимог є вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити шляхом визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка Сергія Володимировича від 20.05.2021 в виконавчому провадженні № 62654852 про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини №35627/10 від 18.06.2020 та зобов`язання відповідача вжити заходів щодо виконання в повному обсязі резолютивної частини рішення Європейського суду з прав людини №35627/10 від 18.06.2020 стосовно виплати позивачу пені за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діяла в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

В свою чергу, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам у частині стягнення з Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на користь позивача завданої моральної шкоди в розмірі 20000,00 грн, суд виходить з наступного.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 5 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно із загальними підставами цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Фактичною підставою для застосування відповідальності на підставі ст.1167 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 №4 (пункт 3) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 зазначеної Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Іншими словами, моральна шкода фізичної особи визначається через страждання. Страждання це негативна для людини емоція, змістом якої є біль, мука, тривога, переживання. Страждання є наслідком певних дій, які викликають такі емоції. Які саме дії викликають страждання чинне законодавство не зазначає, обмежуючись лише загальною вказівкою на їхню протиправність. Поміж тим, за практикою Європейського Суду з прав людини обставинами, які беруться до уваги як такі, що заподіюють моральну шкоду, зокрема є: невизначеність ситуації з результатом кримінального провадження та його фінансових наслідків; незручності, викликані негативним впливом на здоров`я; стурбованість і тривога через те, що ситуація триває довго; негативний вплив на членів сім`ї; психічне напруження; глибоке відчуття несправедливості, викликане тривалим невиконанням судового рішення; розчарування тощо.

Як свідчать матеріали справи, позивач обґрунтовує моральну шкоду, заподіяну тривалим невиконанням відповідачем рішення суду, що впливає на його право на мирне володіння своїм майном.

Поряд з цим, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 129-1 Конституції України проголошено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до ч.2 ст.13 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016 №1402-VIII судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Згідно зі ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з ч. 2 ст. 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

В силу вимог ст. 2 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

Статтею 17 цього ж Закону встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ( 995_004 ) та практику Суду як джерело права.

Системний аналіз рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах "Алпатов та інші проти України", "Робота та інші проти України", "Варава та інші проти України", "ПМП "Фея" та інші проти України"), якими було встановлено порушення п. 1 ст.6, ст.13 Конвенції та ст.1 Першого протоколу до Конвенції, свідчить про однозначну позицію цього Суду, згідно з якою правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст.129-1 Конституції України.

Основним призначенням стадії виконавчого провадження, є фактичне та повне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена з вини державного органу до отримання судового захисту. Судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок, без права встановлювати інші механізми та обсяги його виконання, трактуючи зобов`язальну частину судового рішення на свій лад, нівелюючи тим самим весь процес судового розгляду спору.

Таким чином, рішення суду, яке набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Вказане свідчить про те, що орган державної влади повинен здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (див. рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (див. рішення у справі "Immobiliare Saffi" проти Італії", заява N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

У справі Харук та інші проти України (рішення від 26.07.2012 року [комітет], заява N 703/05 та 115 інших заяв, п. 24- 25), а також у ряді інших справ проти України, які стосувались тривалого невиконання рішень національних судів, ЄСПЛ, беручи до уваги принципи визначення розміру компенсації, яка присуджується у випадку встановлення порушення Конвенції щодо невиконання рішень в подібних справах, визнав розумним та справедливим присудити 3000 євро кожному заявнику в заявах, що стосуються невиконання рішень тривалістю більше трьох років, та 1500 євро кожному заявнику в інших заявах. Зазначені суми є відшкодуванням будь-якої матеріальної і моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат.

ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас неспростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (див. згадані вище рішення у справах Скордіно, пп. 203 - 204, та Вассермана, п. 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (див. згадане вище рішення у справі Бурдова, п. 100).

Таким чином, суд враховує, що відповідно до прецедентної практики Європейського Суду право заявника на відшкодування моральної шкоди та її розмір, безпосередньо пов`язані саме з тривалістю невиконання остаточного рішення, а саме у випадку його надмірного невиконання, за що держава несе відповідальність.

При цьому, суд враховує, що ч. 2 ст. 8 Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" вже передбачена компенсація особі, на користь якої ухвалено рішення суду про стягнення коштів, у разі порушення строку виплати присудженого відшкодування.

В даному випадку, під час розгляду цієї адміністративної справи судом було встановлено порушення з боку відповідача строків виконання рішення ЄСПЛ, в зв`язку з чим зобов`язано Департамент ДВС МЮУ вжити заходів щодо виконання в повному обсязі резолютивної частини рішення Європейського суду з прав людини №35627/10 від 18.06.2020 стосовно виплати ОСОБА_1 пені за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діяла в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

За сукупністю наведених обставин підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди відсутні, адже на користь позивача вже присуджено виплату компенсації внаслідок несвоєчасного виконання рішення ЄСПЛ. В той же час, матеріали справи не дають підстав стверджувати про надмірне затягування з боку відповідача виконання рішення суду, та завдання через це позивачу моральних страждань.

Також, враховуючи відсутність судових витрат у даній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка Сергія Володимировича від 20.05.2021 в виконавчому провадженні №62654852 про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини №35627/10 від 18.06.2020.

Зобов`язати Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вжити заходів щодо виконання в повному обсязі резолютивної частини рішення Європейського суду з прав людини №35627/10 від 18.06.2020 стосовно виплати ОСОБА_1 пені за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діяла в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (вул. Городецького, 13, м. Київ, 01001, )

Повний текст рішення суду складено 05.09.2022

Суддя Жданкіна Наталія Володимирівна