Справа № 640/30876/20
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2022-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2022 року м. Київ № 640/30876/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Гарника К.Ю., суддів: Пащенка К.С., Іщука І.О., у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Кабінету Міністрів України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача

ОСОБА_2

про визнання протиправним та скасування розпорядження

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Кабінету Міністрів України (далі по тексту - відповідач), адреса: 01001, місто Київ, вулиця Городецького, будинок 13, в якій позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження Кабінету міністрів України від 02 грудня 2020 року №1509-р "Про тимчасове покладення виконання обов`язків Голови Державної інспекції містобудування України на ОСОБА_2 "

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що з 06 травня 2020 року він обіймаю посаду Голови Державної інспекції містобудування України на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України №488-р від 06 травня 2020 року.

22 жовтня 2020 року Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження №1294-р «Про відсторонення ОСОБА_1 від виконання повноважень за посадою Державної інспекції містобудування України», яке, як зазначено у позовній заяві, оскаржується позивачем у судовому порядку.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України 04 листопада 2020 року порушено дисциплінарне провадження стосовно позивача, яким зобов`язано Комісію з питань вищого корпусу державної служби у тижневий строк здійснити відповідне дисциплінарне провадження та про результати поінформувати Кабінет Міністрів України., в подальшому, як вказано у позовній заяві, строки здійснення дисциплінарного провадження розпорядженнями Кабінету Міністрів України №1440-р від 16 листопада 2020 року та №1510-р від 02 грудня 2020 року продовжені до 14 грудня 2020 року.

Крім того, позивач зазначає, що 02 грудня 2020 року розпорядженням Кабінету Міністрів України №1509-р тимчасово покладено виконання обов`язків Голови Державної інспекції містобудування України на ОСОБА_2 .

З вказаним розпорядженням позивач не погоджується, оскільки, на його переконання, посада Голови Державної інспекції містобудування України не є вакантною, у зв`язку з тим, що цю посаду займає позивач.

Також, позивач вказує й на те, що вказане розпорядження не відповідає критеріям чіткості та зрозумілості індивідуального акта, а саме, не містить жодної норми права для покладення виконання обов`язків Голови Державної інспекції містобудування України на першого заступника.

Більш того, у позовній заяві зазначено, що оскільки Державна інспекція містобудування України перебуває на стадії створення та початку функціонування, в центральному органі виконавчої влади, відсутнє положення про розподіл функціональних обов`язків та повноважень між Головою інспекції, його першим заступником та заступником, яке затверджується наказом Голови Державної інспекції містобудування України, а не розпорядженням відповідача.

Вказані вище обставини стали підставою для звернення позивача до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог позивача, представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що видаючи оскаржуване позивачем розпорядження, Кабінет Міністрів України діяв у порядок, спосіб та в межах наданих Уряду повноважень. Також представник відповідача послався на відсутність порушеного права позивача в даному випадку.

З огляду на вищевикладене, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

Третя особа письмових пояснень на позовну заяву не надала з невідомих суду причин.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 грудня 2020 року відкрито провадження у справі, залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 .

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 січня 2021 року продовжено Кабінету Міністрів України строк на подання відзиву на позовну заяву та додаткових доказів до 15 січня 2021 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 січня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання Кабінету Міністрів України про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 березня 2021 року клопотання представника Кабінету Міністрів України про залишення позовної заяви без розгляду залишено без задоволення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 березня 2021 року клопотання представника Кабінету Міністрів України про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи - залишено без задоволення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 березня 2021 року зупинено провадження в адміністративній справі №640/30876/20 до набрання законної сили судовим рішенням у справі №640/26865/20.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 лютого 2022 року поновлено провадження у справі, продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2022 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду у складі колегії суддів.

В судове засідання 03 серпня 2022 року позивач не з`явився, хоча і був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, подав суду письмову заяву з проханням розглянути справу за його відсутністю у порядку письмового провадження. Представник відповідача та третя особа в судове засідання не з`явились, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутністю на адресу суду не надходило.

У відповідності до частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З урахуванням викладеного та зважаючи на неявку сторін належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи, у судовому засіданні 03 серпня 2022 року судом, згідно з частиною 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України прийнято рішення про подальший розгляд у письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 06 травня 2020 року №488-р ОСОБА_1 призначено Головою Державної інспекції містобудування України з дати початку фактичного виконання ним посадових обов`язків на зазначеній посаді строком на п`ять років з урахуванням часу призначення на посаду згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №279 з оплатою праці відповідно до законодавства, встановивши випробування строком на три місяці.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 22 жовтня 2020 року №1294-р ОСОБА_1 відсторонено від виконання повноважень за посадою Голови Державної інспекції містобудування України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2020 року №1509-р у зв`язку з відстороненням Голови Державної інспекції містобудування України ОСОБА_1 від виконання повноважень за посадою покласти тимчасово з 3 грудня 2020 р. виконання обов`язків Голови Державної інспекції містобудування України на першого заступника Голови зазначеної Інспекції ОСОБА_2 .

Незгода позивача з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2020 року №1509-р стала підставою для звернення останнього до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з такого.

Так, повноваження Кабінету Міністрів України у спірних правовідносинах регламентовано Конституцією України, Законом України "Про Кабінет Міністрів України" від 27 лютого 2014 року №794-VIІ, який діяв на момент прийняття оскаржуваного розпорядження, Регламентом Кабінету Міністрів України, затвердженим постановою КМУ від 18 липня 2007 року № 950 (надалі - Регламент №950) та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 113 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади та у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року № 794-VIІ Діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права, законності, поділу державної влади, безперервності, колегіальності, солідарної відповідальності, відкритості та прозорості.

Згідно з положеннями статті 4 вказаного Закону Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Приписами статті 117 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Відповідно до частини 1 статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року № 794-VIІ Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Частиною 3 цієї ж статті встановлено, що Акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.

При цьому, згідно з 19 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України індивідуальним актом є акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

При цьому, слід наголосити, що здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Більш того, щоб позивачу був наданий судовий захист, суд має встановити наявність порушеного права. При чому обов`язок щодо доказування факту наявності порушеного права покладається саме на позивача.

Суд також звертає увагу, що право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України. Саме по собі звернення до адміністративного суду ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що позивач дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких він просить і це право, свобода чи інтерес порушені у сфері публічно-правових відносин.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

При цьому, суд зазначає, що оскаржуване рішення, дія або бездіяльність суб`єкта владних повноважень повинні бути такими, що породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки позивача.

Тобто, кожна особа (позивач) має право звернутися за захистом свого порушеного права, порушення якого допущено особою, до якої заявлено позов. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Однак, гіпотетичний інтерес не охоплюється судовим захистом. Наведені вище положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає начебто певні положення норм законодавства чи певного акту впливають на їх правове становище. Через світоглядні переконання особа може виражати свої думки до такого факту як прийняття певного акту, однак, цього явно недостатньо щоб вимагати в судовому порядку його скасування.

Суд зауважує, що позивачем не зазначено, яким саме чином на нього поширюється дія розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2020 року №1509-р, оскільки його відсторонення відбулось на підставі іншого розпорядження Кабінету Міністрів України, яке було ним оскаржено в судовому порядку та відповідно до обставин, встановлених у адміністративній справі №640/26865/20, визнано таким, що втратило чинність відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 17 березня 2021 року №186-р.

Більш того, на переконання колегії суддів, прийняття вказаного індивідуального акта не впливає на права, свободи та інтереси позивача, оскільки він взагалі не стосується його прав, як помилково вважає позивач.

Наведене в сукупності свідчить, що позивачем не доведено, а судом не встановлено порушення прав останнього саме прийняттям оскаржуваного розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2020 року №1509-р, а тому, з огляду на відсутність в даному випадку обов`язкової складової права для звернення до суду із позовом - наявність порушеного права саме цієї особи у спірних правовідносинах, оскільки таке право не може бути уявним, або заявленим на майбутнє, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині, що пред`явлена до Кабінету Міністрів України.

Колегія суддів вважає за необхідне також наголосити, що надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення саме порушеного права.

Зважаючи на встановлені обставини та з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем не доведено, а судом не встановлено порушення прав та охоронюваних інтересів позивача в межах спірних правовідносин, а тому дійшла висновку про необгрунтованість заявлених позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем не підтверджено достатніми та належними доказами факту порушення його прав в межах спірних правовідносин, в той час як відповідачем доведено правомірність своїх дій під час прийняття оскаржуваного розпорядження з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, у суду відсутні правові підстави для задоволення адміністративного позову.

Зважаючи, що у задоволенні позову позивача відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 72-77, 139, 241-245, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Головуючий суддя К.Ю. Гарник

Судді: К.С. Пащенко

І.О. Іщук