Справа № 640/301/22
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2022-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2022 року м. Київ № 640/301/22

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

при секретарі судового засідання Васильєвій Ю.В.

за участю представників сторін:

представника позивача: Грінцова М.М.

представника відповідача: Кушнір Л.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін матеріали адміністративної справи

за позовом Національної поліції України

до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

про визнання протиправною та скасування постанови, визнання дій

протиправними, -

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась Національна поліція України (далі по тексту - позивач, НП України) з адміністративним позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі по тексту - відповідач), в якому просить:

1. Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровця А.Т. про накладення штрафу на Національну поліцію України в розмірі 10 200 грн. за повторне невиконання рішення суду та законних вимог державного виконавця без поважних причин винесену у виконавчому провадженні ВП № 65646943.

2. Визнати протиправними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровця А.Т. щодо скерування подання від 14.12.2021 №65646943/20.1/24 до Державного бюро розслідувань про відкриття кримінального провадження щодо посадових осіб Національної поліції України за фактом умисного невиконання постанови Верховного Суду від 09.02.2021 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника ГУНП у Вінницькій області.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що причиною невиконання позивачем постанови Верховного Суду від 09.02.2021 у справі № 826/10404/16 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області є те, що НП України позбавлена можливості виконати постанову Верховного Суду, внаслідок того, що посада на яку він підлягає поновленню зайнята іншою особою, яка відмовляється її звільняти, тобто з причин незалежних від позивача.

Крім того, позивач вважає, що викладені НП України доводи щодо причин невиконання рішення суду у виконавчому провадженні є поважними, тому з цих підстав вважає протиправними дії державного виконавця щодо скерування подання від 14.12.2021 №65646943/20.1/24 до Державного бюро розслідувань про відкриття кримінального провадження щодо посадових осіб Національної поліції України за фактом умисного невиконання постанови Верховного Суду від 09.02.2021 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 липня 2022 року відкрито провадження у справі № 640/301/22 в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

11 серпня 2022 року до Окружного адміністративного суду міста Києва відповідачем надіслано копії матеріалів виконавчого провадження №65646943.

11 серпня 2022 року до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов відзив Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, зі змісту якого вбачається, що відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими. Вказує, що до боржника по вказаному виконавчому провадженню та позивача у даній судовій справі, доведено наявність рішення суду, яке набрало законної сили, боржник попереджався про необхідність його самостійного виконання, однак боржником рішення суду виконано не було, що призвело до вжиття відносно нього вищевказаних заходів примусового виконання у вигляді накладення штрафів та скерування подання від 14.12.2021 №65646943/20.1/24 до Державного бюро розслідувань про відкриття кримінального провадження.

У судовому засіданні 16.08.2022р. представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на заперечення, які викладені у відзиві на позовну заяву.Також в судовому засіданні представником відповідача заявлено клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідча - ОСОБА_1 , оскільки дане рішення по справі стосуватиметься прав стягувача у виконавчому провадження № 65646942, яким є ОСОБА_1 .

Дослідивши докази, що стосуються клопотання, суд вважає, що відповідачем не обґрунтовано, яким чином судове рішення може вплинути на права та обов`язки ОСОБА_1 , тому в задоволенні клопотання слід відмовити.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У С Т А Н О В И В:

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2018 по справі №826/10404/16, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2019 р., в задоволенні позову ОСОБА_1 щодо скасування наказу про звільнення з посади начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, поновлення на посаді, стягнення з Національної поліції України середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 09.02.2021 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково:

- рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2018 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2019 в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу №158 о/с Національної поліції України від 14.03.2016 та поновлення на посаді - скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог нове рішення про задоволення позову;

- визнано протиправним та скасовано наказ Національної поліції України №158о/с від 14.03.2016 про звільнення підполковника поліції ОСОБА_1 з посади начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області з 29 березня 2016 року;

- рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2018 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2019 в частині позовних вимог про стягнення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу скасувати та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

03.06.2021 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровцем А.Т. на підставі виконавчого листа Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.04.2019 по справі №826/10404/16 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №65646943 про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області з 29 березня 2016 року та зобов`язано виконати рішення протягом 3-х робочих днів.

В подальшому на адресу відділу надійшов лист НП України від 14.06.2021 № 2863/26/02-21, згідно якого останнім подано до суду заяву про роз`яснення судового рішення.

Ухвалою Верховного суду від 22.07.2021 року по справі № № 826/10404/16 у роз`яснені судового рішення відмовлено. Поряд з цим відповідно до вказаної ухвали судом наголошено, що Приписами Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року №114 (далі - Положення № 114), передбачено, що це Положення визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки. Суд зазначив, що пунктом 24 Положення №114 установлено, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

Верховним судом також зазначено, що процедура поновлення позивача на посаді, яку він займав до звільнення, є законодавчо врегульованою. Судом зазначено, що зі змісту поданої Національною поліцією України заяви вбачається, що рішення Суду в частині поновлення позивача на займаній посаді є фактично зрозумілим заявнику, однак останній просить визначити спосіб (процедуру) його виконання. Проте такі вимоги заявника відповідно до приписів ст. 254 КАС України не можуть слугувати підставою саме для роз`яснення судового рішення. Також Суд звернув увагу на те, що посилання на приписи ст.ст. 15, 65 Закону України «Про Національну поліцію», ст. 18 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» є безпідставними та необґрунтованими, оскільки стягувач є особою, яка не вперше призначається на посаду керівника ГУНП у Вінницькій області, а поновлюється на цій посаді на виконання судового рішення Верховного Суду, яке є обов`язковим для виконання.

Незважаючи на вищенаведені підстави станом на 03.08.2021 рішення боржником не виконано, доказів виконання рішення державному виконавцю не надано.

Поважних причин невиконання рішення суду державному виконавцю не повідомлено.

Постановою від 03.08.2021 на боржника накладено штраф у сумі 5100,00 грн. та повторно зобов`язано виконати рішення суду у 3-й строк з попередженням про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення суду без поважних причин.

Крім того, Окружним адміністративним судом міста Києва ухвалою від 26.11.2021 р. відмовлено у задоволенні заяви представника НП України про відстрочку виконання судового рішення та ухвалою від 17.01.2022 р. у задоволенні заяви представника НП України про зміну способу виконання рішення у адміністративній справі №826/10404/16 - відмовлено.

Боржником у ВП 65646943, НП України, рішення суду в самостійному порядку не виконано, відомостей про виконання державному виконавцю не надано, поважних причин невиконання рішення станом на 14.12.2021 не повідомлено.

У зв`язку із повторним невиконанням рішення суду головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровцем А.Т. винесено постанову про накладення штрафу на НП України за невиконання рішення суду у розмірі 10 200,00 грн. та скеровано подання (повідомлення) до Державного бюро розслідувань з проханням розглянути питання стосовно порушення кримінального провадження відносно посадових осіб боржника по факту умисного невиконання рішення суду на підставі виконавчого листа №826/10404/16 виданого 02.04.2021, Окружним адміністративним судом м. Києва, відповідальність за яке передбачена статтею 382 Кримінального кодексу України.

Не погоджуючись з діями головного державного виконавцця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі статтею 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України "Про виконавче провадження"(надалі - Закон № 1404-VIII).

Згідно із статтею 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюється Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до пунктів 1, 5 частини 1 статті 3 Закону підлягають виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягува-ш про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до частини першої статті 18 Закону державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», (частина перша статті 5 Закону).

Державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом, (стаття 18 Закону).

Відповідно до статті 15 Законом сторонами у виконавчому провадженні є стягувач та боржник.

Частиною четвертою статті 19 Закону вказано, що сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і пор ідку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Відповідно до статті 63 Закону за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до пункту другого частини 1 статті 63 Закону України "Про виконавче провадження" у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Відповідно до п. 1 частини 1 статті 75 Закону України "Про виконавче провадження" у разі невиконаних без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення. Ураховуючи викладене, керуючись статтями 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження».

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону.

Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувана на роботі, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження (стаття 63 Закону України «Про виконавче провадження»).

Окремо слід звернути увагу, що на адресу відповідача не надходило жодних документів, які слугували б підставою для зупинення чи закінчення виконавчого провадження, відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи наведене, та оскільки станом на 14.12.2021 доказів виконання рішення не надано; поважних причин невиконання рішення суду державному виконавцю не повідомлено, керуючись статтями 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем відділу, винесено постанову про накладення штрафу від 14.12.2021 ВП № 65646943, якою за повторне невиконання рішення суду та законних вимог державного виконавця без поважних причин незважаючи на попередження про кримінальну відповідальність накласти на боржника: Національна поліція України, штраф на користь держави у розмірі 10200 грн.

Таким чином, Законом України «Про виконавче провадження» прямо передбачені повноваження державного виконавця на винесення постанови про накладення штрафу за невиконання судового рішення, які встановленні з метою здійснення достатніх дій для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов.

За результатами аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.

Отже, основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом та Законом.

Відповідно до статті 382 Кримінального кодексу України: умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджають їх виконанню - карається штрафом від п`ятисот до однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк до трьох років.

Слід зазначити, що боржника по вказаному вище виконавчому провадженні та позивача у даній справі, постановою про накладення штрафу від 03.08.2021 попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили за ознаками злочину, передбаченого статтею 382 Кримінального кодексу України, однак письмового підтвердження виконання рішення суду державному виконавцю не надано.

Таким чином, до боржника по вказаному виконавчому провадженні та позивача у даній судові справі, доведено наявність рішення суду, яке набрало законної сили, боржник попереджався про необхідність його самостійного виконання, однак боржником рішення суду виконано не було, що призвело до вжиття відносно нього вищевказаних заходів примусового виконання у вигляді накладення штрафів.

Так, на підставі вищевикладеного, керуючись статтями 63,75 Закону України «Про виконавче провадження», статтями 214, 216 Кримінального кодексу України, 14.12.2021 скеровано подання (повідомлення) до Державного бюро розслідувань з проханням розглянути питання стосовно порушення кримінального провадження відносно посадових осіб боржника по факту умисного невиконання рішення суду на підставі виконавчого листа №826/10404/16, виданого 02.04.2021 Окружним адміністративним судом м. Києва, відповідальність за яке передбачена статтею 382 Кримінального кодексу України.

Враховуючи наведене, та з урахуванням вказаних вище обставин і норм Закону України «Про виконавче провадження», у державного виконавця були відсутні правові підстави для не направлення вказаного вище подання, після накладення штрафів та невиконання рішення суду боржником.

Також, 24.12.2021 державним виконавцем Відділу, керуючись п. 11 частини першої статті 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 24.12.2021 ВП № 65646943, яка на даний час є чинною, не скасованою. Таким чином, виконавче провадження ВП № 65646943 - завершено.

Щодо твердження позивача у даній справі та боржником у вказаному виконавчому провадженні, у позовній заяві, щодо клопотання стосовно звернення державного виконавця до суду із заявою про зміну способу та порядку виконання рішення суду, та з урахуванням викладеного, на думку НП України, не мало об`єктивної можливості виконати судове рішення, суд зазначає наступне.

З урахуванням вимог Закону України «Про виконавче провадження» звернення до суду із заявою про зміну способу та порядку виконання рішення суду є правом, а не обов`язком державного виконавця, та крім цього, як зазначалося вище, позивач звернувся з відповідним клопотанням вже після направлення державним виконавцем вказаного вище подання та закінчення виконавчого провадження, будучи обізнаним про відкрите виконавче провадження, та в подальшому накладення штрафів та направлення вимог.

Тобто позивач був обізнаний про відкрите виконавче провадження та останнім не вжито заходів на його виконання.

Також слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення.

Враховуючи наведену вище норму Закону позивач мав право на самостійне звернення до суду з відповідною заявою.

Так, 13.12.2021 до відділу надійшла копія заяви Національної поліції України про зміну способу та порядку виконання рішення у справі № 826/10404/16, адресована Окружному адміністративному суду м. Києва.

Водночас, як зазначалося вище дані обставини не є підставою для зупинення чи закінчення виконавчого провадження.

Ухвалою від 17.01.2022 р. у задоволенні заяви представника НП України про зміну способу виконання рішення у адміністративній справі №826/10404/16 - відмовлено. У вказаній ухвалі суд прийшов до наступного висновку: «Суд зазначає, що приписи статті 378 КАС України передбачають зміну чи встановлення порядку чи способу виконання рішення, яке було ухвалено судом у справі, а саме резолютивної частини рішення, яка містить висновки суду по суті позовних вимог, у зв`язку з чим, суд, здійснюючи зміну порядку чи способу виконання рішення, не змінює зміст резолютивної частини та не змінює спосіб захисту порушеного права, обраний судом при вирішенні справи. Так, при зверненні до суду з адміністративним позовом, позивачем був обраний спосіб захисту порушених прав та інтересів, який визнаний судовими органами належним та таким, що в повній мірі здійснює поновлення таких прав та інтересів в межах існуючого правового поля. У зв`язку із зазначеним, відповідач має здійснити поновлення прав та інтересів позивача саме у формі і у спосіб, визначені судом. Невиконання ж рішення буде мати наслідком притягнення відповідача до відповідальності, встановленої законом».

З огляду на вищенаведене, судом встановлено, що жодних дій, спрямованих на своєчасне виконання рішення суду боржником по вказаному виконавчому провадженню та позивачем у даній справі - не вчинено та рішення суду не виконано.

Враховуючи, що позивачем не виконано рішення Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №826/10404/16 без поважних причин, а застосування такого заходу реагування, як накладення штрафу та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, є обов`язком державного виконавця, позовні вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Відповідно статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати, понесені позивачем, компенсації не підлягають.

Керуючись ст. ст. 77, 90, 139, 90, 246, 268-269, 271, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Національної поліції України до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровця А.Т. про накладення штрафу на в розмірі 10 200 грн. за повторне невиконання рішення суду у виконавчому провадженні ВП № 65646943 та визнання протиправними дій головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровця А.Т. щодо скерування подання від 14.12.2021 №65646943/20.1/24 до Державного бюро розслідувань про відкриття кримінального провадження щодо посадових осіб Національної поліції України за фактом умисного невиконання постанови Верховного Суду від 09.02.2021 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління поліції у Вінницькій області - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 287, 293, 295 - 297 КАС України.

Згідно частиною шостою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголоше

Суддя Є.В. Аблов