Справа № 826/8081/16
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2022-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2022 року м. Київ № 826/8081/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (

АДРЕСА_1 )

до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (03168, м.

Київ, просп. Повітрофлотський, 6),

Командира військової частини НОМЕР_1 (

АДРЕСА_2 )

про зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду позовом до Генерального штабу Збройних Сил України (Фінансового управління) (далі - відповідач-1), Командира військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач-2), в якому, з урахуванням заяви про доповнення позовних вимог, просив:

- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 видати накази про виплату позивачу додаткової грошової винагороди у розмірах 40%, 60% відповідно до наказу Міністра оборони України від 15 листопада 2010 року №595 у редакції наказу Міністерства оборони України від 05 грудня 2012 року №825, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 вересня 2012 року за №1540/21852 за період проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 ;

- зобов`язати Генеральний штаб Збройних Сил України (Фінансове управління) вчинити відповідні дії щодо нарахування та виплати позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 40% з 01 вересня 2013 року та 60% з 01 січня 2014 року;

- зобов`язати Генеральний штаб Збройних Сил України (Фінансове управління) нарахувати на невиплачене грошове забезпечення індексацію і виплатити встановленим чином;

- відповідно до пункту 4 частини 2 та з урахуванням частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України виплатити позивачу моральну шкоду у розмірі 25000,00 грн. (місячне грошове забезпечення за лютий 2019 року), так як судовий процес проходить більше двох років і позивачу постійно приходиться витрачати свій робочий (особистий) час на підготовку, надання відповідних документів до суду (окружний, апеляційний, касаційний) та бути присутнім на відповідних судових засіданнях.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2017 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, а постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2017 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року касаційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2017 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2017 року скасовані. Справа направлена до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.

В подальшому, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 березня 2019 року, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2019 року, у задоволенні адміністративного позову - відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2020 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 березня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2019 року - скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Направляючи справу на новий розгляд суд касаційної інстанції вказав на необхідність:

- установлення та дослідження факту наявності (відсутності) наказів командира військової частини НОМЕР_1 , щодо виплати позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 40 % з 01 вересня 2013 року та 60 % з 01 січня 2014 року, а також наявності (відсутності) наказу командира щодо виплати позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 20% за весь період відрядження;

- розгляду позовної вимоги ОСОБА_1 щодо зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 видати накази про виплату позивачу додаткової грошової винагороди у розмірах 40%, 60% відповідно до наказу Міністра оборони України від 15 листопада 2010 року №595, у редакції наказу Міністерства оборони України від 05 грудня 2012 року №825, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 вересня 2012 року за №1540/21852, за період проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 .

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2021 року справу №826/8081/16 прийнято до провадження та вирішено здійснювати розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

В ході нового розгляду даної справи судом встановлено, що з 17 липня 2013 року по 28 липня 2014 року він проходив військову службу старшим військовим спостерігачем у складі військових спостерігачів України у зоні безпеки Придністровського регіону Республіки Молдова та отримував додаткову щомісячну грошову допомогу у розмірі 20% місячного грошового забезпечення, що на думку позивача, є порушенням постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», якою визначне наступні розміри щомісячної додаткової грошової винагороди - 40 % з 01 вересня 2013 року та 60 % з 01 січня 2014 року.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник Генерального штабу Збройних Сил України (Фінансового управління) у відзиві на позов зазначив, що позивачу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14 грудня 2011 року №1284 «Питання забезпечення українських військових спостерігачів у Придністровському регіоні Республіки Молдова» за час його перебування за кордоном була нарахована та виплачена щомісячна додаткова грошова винагорода у розмірі 20 % грошового забезпечення, яка встановлена йому за останнім місцем служби (до вибуття за кордон), яку було нараховано та виплачено, а тому відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 40 %, встановленої з 01 вересня 2013 року, та 60 %, встановленої з 01 січня 2014 року.

Представник Командира військової частини НОМЕР_1 у відзиві на адміністративний позов повідомив, що розмір щомісячної додаткової грошової винагороди позивача за останнім місцем служби (до вибуття за кордон), яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889, складав 20 % місячного грошового забезпечення та був нарахований і виплачений йому за період перебування за межами України (з 17 липня 2013 року по 28 липня 2014 року) в повному обсязі.

На думку представника відповідача-2, підстави для видання наказів про зміну у виплаті щомісячної додаткової грошової винагороди у командира військової частини бути відсутні, оскільки вони суперечили б нормам чинного законодавства, яким чітко визначено, що за українськими військовими спостерігачами зберігаються виплати в національній валюті в розмірі 100 % окладу за військове звання, посадового окладу за останнім місцем роботи, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення.

З огляду на викладене вище справа розглядається в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних у справі матеріалів.

При цьому, суд враховує подані клопотання позивача про прискорення розгляду даної справи.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Відповідно до наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 25 червня 2013 року №204 полковника ОСОБА_1 звільнено із займаної посади, зараховано на грошове забезпечення до фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України та призначено до складу групи військових спостерігачів Центру забезпечення миротворчої діяльності та реалізації міжнародних договорів Збройних Сил України і направлено до Придністровського регіону Республіки Молдова.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 16 липня 2013 року №131 з 16 липня 2013 року полковника ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, виплачено, окрім іншого, щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі 20 відсотків місячного грошового забезпечення з 1 по 16 липня 2013 року.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що полковник ОСОБА_1 проходив військову службу старшим військовим спостерігачем у складі військових спостерігачів України у зоні безпеки Придністровського регіону Республіки Молдова з 17 липня 2013 року по 28 липня 2014 року.

З матеріалів справи також вбачається та сторонами не заперечується, що розмір щомісячної винагороди позивача в іноземній валюті під час перебування його за кордоном становив 1170 доларів США.

Наказом командира військової частини від 29 липня 2014 року №138 позивача з 29 липня 2014 року зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 та на всі види забезпечення, тобто позивач приступив до виконання службових обов`язків після повернення в Україну саме з 29 липня 2014 року.

Як стверджує позивач у позовній заяві, повернувшись в Україну він дізнався про ненарахування та невиплату йому щомісячної додаткової допомоги за час проходження служби за кордоном у розмірі 20%, 40% та 60%, у зв`язку з чим звернувся до Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України про нарахування та виплату не отриманої щомісячної додаткової грошової винагороди у зазначених розмірах та надання довідки про отримання щомісячної грошової винагороди за період з 16 липня 2013 року по 28 липня 2014 року.

За результатами розгляду вказаного звернення начальник Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України листом від 01 березня 2016 року №305/300 повідомив позивача, що відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 14 листопада 2011 року №1284 «Питання забезпечення українських військових спостерігачів у Придністровському регіоні Республіки Молдова» за українськими військовими спостерігачами зберігаються виплати в національній валюті в розмірі 100 відсотків окладу за військове звання, посадового окладу за останнім місцем служби, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення. Відтак, враховуючи той факт, що за останнім (до вибуття за кордон) місцем служби розмір щомісячної додаткової грошової винагороди становив 20 відсотків, зазначена виплата зберігалась за ОСОБА_1 під час проходження служби за кордоном.

Також вказано, що грошове забезпечення за час перебування позивача на фінансовому забезпечення у Фінансовому управлінні Генерального штабу Збройних Сил України було виплачено в повному обсязі, тому підстав для його перерахунку немає.

Незгода позивача щодо непризначення та відповідно невиплати йому щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 40 % з 01 вересня 2013 року та 60 % з 01 січня 2014 року, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889, зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд враховує наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20 грудня 1991 року (надалі по тексту також - Закон №2011-ХІІ, в редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Поняття соціального захисту військовослужбовців згідно статті 1 Закону №2011-ХІІ означає діяльність (функція) держави, спрямовану на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

У відповідності до статті 1-2 Закону №2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною 2 статті 9 Закону №2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з частинами 3, 4 статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення виплачується в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та має забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Так, питання забезпечення українських військових спостерігачів у Придністровському регіоні Республіки Молдова врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 14 грудня 2011 року №1284 (надалі по тексту також - Постанова №1284, в редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 2 вказаної Постанови №1284 установлено, що за українськими військовими спостерігачами зберігаються виплати в національній валюті в розмірі 100 відсотків окладу за військове звання, посадового окладу за останнім місцем служби, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення.

Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій", яка стосується питань грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 (надалі по тексту також - Постанова №889, в редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин).

Так, пунктом 1 Постанови №889 передбачена виплата винагороди: військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займають посади у Військово-Морських Силах Збройних Сил та Морській охороні Державної прикордонної служби, посади у військових частинах, підрозділах, закладах, установах та організаціях Збройних Сил (за переліком згідно з додатком), посади наземних авіаційних спеціалістів, що забезпечують безпеку польотів літаків та вертольотів, у військових частинах і підрозділах Повітряних Сил та Сухопутних військ Збройних Сил, посади у військових частинах і підрозділах високомобільних десантних військ та спеціального призначення Збройних Сил, і військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) льотного складу Збройних Сил, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та Державної прикордонної служби - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення; військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Пунктом 2 Постанови №889 передбачено, що граничні розміри, порядок та умови виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 1 цієї постанови, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Службою зовнішньої розвідки за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення.

Судом встановлено, що на виконання Постанови №889 Міністр оборони України наказом від 15 листопада 2010 року №595 затвердив Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 листопада 2010 року за № 1194/18489 з наступними змінами; далі - Інструкція №595), положення якої застосовувались з 01 жовтня 2010 року.

Відповідно до пункту 3 Інструкції № 595 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до місячного грошового забезпечення, з якого визначається винагорода, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою (посадою, до тимчасового виконання обов`язків за якою він допущений).

Згідно з пунктом 5 Інструкції №595 винагорода виплачується військовослужбовцям за місцем штатної служби за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць на підставі наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації); командирам (начальникам) військових частин (установ, організацій) - на підставі наказів вищих командирів (начальників).

Пунктом 8 Інструкції № 595 встановлено, що винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Приписами пункту 9 Інструкції № 595 обумовлено, що розміри винагороди встановлюються наказами Міністерства оборони України (начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони України) з урахуванням конкретної військової частини, займаної посади та особливостей умов проходження служби у межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони України (Головного управління розвідки Міністерства оборони України) у державному бюджеті України на відповідний рік.

Відповідно до положень пункту 10 Інструкції №595 командир військової частини за наявності обставин, передбачених у цьому пункті, має право зменшувати розмір винагороди.

Аналіз вищенаведених норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відтак, до грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць. Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року в справі №522/2738/17.

Суд звертає увагу, що спір виник не стосовно можливості виплати щомісячної додаткової грошової винагороди за період перебування позивача за кордоном, а саме стосовно розміру (у відсотковому визначенні) такої щомісячної додаткової грошової винагороди.

Так на виконання вимог постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2020 року судом в ході нового розгляду даної справи встановлено, що на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 16 липня 2013 року №131 полковнику ОСОБА_1 при вибутті до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_1 ) м. Київ, виплачено до 16 липня 2013 року додаткову щомісячну грошову винагороду в розмірі 20 % місячного грошового забезпечення. Тобто, до вибуття за кордон в складі групи військових спостерігачів центру забезпечення миротворчої діяльності та реалізації міжнародних договорів Збройних Сил України Придністровського регіону Республіки Молдова на посаду старшого офіцера (старшого військового спостерігача) позивач отримував додаткову щомісячну грошову винагороду у розмірі 20 % місячного грошового забезпечення.

При цьому, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17 липня 2013 року №115 полковника ОСОБА_1 з 17 липня 2013 року зараховано до списків особового складу частини і на всі види забезпечення; вирішено зберігати посадовий оклад та інші додаткові види грошового забезпечення у національній валюті в розмірах, визначених за попередньою посадою. Також встановлено оклад за посадою згідно примітки 124 до штату 02/263 та виплачувати грошове забезпечення у розмірах, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 14 грудня 2011 року №1284.

Із наявного в матеріалах справи витягу із штату №02/263 військової частини НОМЕР_1 , введеного в дію Директивою Міністра оборони України від 30 жовтня 2010 року №Д-322/1/013, зокрема примітки 124 вбачається, що під час служби військовослужбовців (змінного складу) в військовій частині НОМЕР_1 їм зберігаються посадові оклади та інші додаткові види грошового забезпечення (крім премій) в національній валюті в розмірах, визначених за попередніми посадами до призначення в військову частину НОМЕР_1 .

Суд зазначає, що позивачем не заперечується, а наявними матеріалами справи підтверджується, що до призначення ОСОБА_1 у військову частину НОМЕР_1 останньому виплачувалась додаткова щомісячна грошова винагорода у розмірі 20 % місячного грошового забезпечення.

При цьому, факт нарахування та виплати позивачу даної додаткової щомісячної грошової винагороди на такому ж рівні (у розмірі 20 % місячного грошового забезпечення) уже під час служби у військовій частині НОМЕР_1 підтверджується як довідкою про суми нарахованої та виплаченої щомісячної додаткової грошової винагороди ОСОБА_1 за час проходження служби у складі групи військових спостерігачів в Придніпровському регіоні Республіки Молдова в період з 17 липня 2013 року по 28 липня 2014 року (видана начальником Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України), так і самим позивачем в адміністративному позові щодо здійснення донарахування та виплати щомісячної додаткової винагороди за час проходження служби за кордоном у розмірі 20 % місячного грошового забезпечення.

Відтак, на виконання вимог постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2020 року судом встановлено факт виплати позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 20% за весь період відрядження, тобто і наявність відповідного наказу командира військової частини НОМЕР_1 , адже згідно норм чинного законодавства нарахування та виплата грошового забезпечення військовослужбовця відбувається на підставі відповідного наказу командира.

При цьому, судом встановлено, що накази командира військової частини НОМЕР_1 , щодо виплати позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 40 % з 01 вересня 2013 року та 60 % з 01 січня 2014 року відсутні, оскільки останній не вбачає підстав для виплати додаткової щомісячної грошової винагороди саме в таких розмірах, що і зумовило звернення позивача до суду із вимогою такі накази видати.

Розглядаючи вказану вимоги по суті, суд враховує, що пунктом 2 Порядку матеріально-технічного і фінансового забезпечення національного контингенту та національного персоналу України, який бере участь у міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2002 року №963 (у редакції згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22 квітня 2013 року №297, чинної з 07 травня 2013 року) за особами, що входять до складу національного контингенту та національного персоналу України, у період виконання службових обов`язків за межами України зберігаються виплати в національній валюті в розмірі 100 відсотків посадового окладу або середньої заробітної плати за останнім місцем служби чи роботи, окладу за військовим (спеціальним) званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру.

Відповідно до листа-роз`яснення Міністерства соціальної політики України від 12 березня 2014 року №271/13/84-14, доведеного до відома Департаментом фінансів Міністерства оборони України в т.ч. командирам (начальникам) військових частин, установ, організацій центрального підпорядкування листом від 19 березня 2014 року №248/3/9/1/164, на думку Міністерства соціальної політики України мають бути збережені щомісячні виплати, які військовослужбовець отримував за останнім місцем служби перед відправленням для участі у миротворчій операції.

Крім того, листом Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 24 червня 2014 року №248/3/9/1/534 Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України повідомлено, що скільки щомісячна додаткова грошова винагорода та премія підлягають виплаті військовослужбовцям щомісяця та за своїм економічним змістом відноситься до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру, то військовослужбовцям, які входять до складу національного контингенту та національного персоналу України, у період виконання службових обов`язків за межами України зберігається виплата щомісячної додаткової грошової винагороди та премії. Цей порядок застосовується з 07 травня 2013 року, про що зазначено в роз`ясненні Департаменту фінансів від 19 березня 2014 року №248/9/1/164.

Аналіз наведених роз`яснень, на які позивач зокрема посилається як на підставу позову, свідчить про необхідність збереження щомісячних виплат, які військовослужбовець отримував за останнім місцем служби перед відправленням для участі у миротворчій операції.

Так, як уже зазначалось вище та встановлено судом на підставі наявних матеріалів справи, розмір щомісячної додаткової грошової винагороди ОСОБА_1 за останнім місцем служби (до вибуття за кордон), яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби та внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ» складав 20 % місячного грошового забезпечення (факт призначення виплати підтверджується відповідним наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 16 липня 2013 року №131) та в такому ж розмірі (за принципом збереження виплат за останнім місцем роботи) нарахований та виплачений позивачу за період перебування за межами України з 17 липня 2013 року по 28 липня 2014 року, що також підтверджується відповідною довідкою про суми нарахованої та виплаченої щомісячної додаткової грошової винагороди ОСОБА_1 за час проходження служби у складі групи військових спостерігачів в Придніпровському регіоні Республіки Молдова в період з 17 липня 2013 року по 28 липня 2014 року, виданою начальником Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України.

Суд також враховує, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17 липня 2013 року №115 полковника ОСОБА_1 з 17 липня 2013 року зараховано до списків особового складу частини і на всі види забезпечення; вирішено зберігати посадовий оклад та інші додаткові види грошового забезпечення у національній валюті в розмірах, визначених за попередньою посадою. Також встановлено оклад за посадою згідно примітки 124 до штату 02/263 та виплачувати грошове забезпечення у розмірах, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 14 грудня 2011 року №1284.

Із наявного в матеріалах справи витягу із штату №02/263 військової частини НОМЕР_1 , введеного в дію Директивою Міністра оборони України від 30 жовтня 2010 року №Д-322/1/013, зокрема примітки 124 вбачається, що під час служби військовослужбовців (змінного складу) в військовій частині НОМЕР_1 їм зберігаються посадові оклади та інші додаткові види грошового забезпечення (крім премій) в національній валюті в розмірах, визначених за попередніми посадами до призначення в військову частину НОМЕР_1 .

Крім того, відповідно до положень пунктів 4-5 Інструкції №595, виплата винагороди здійснюється з того дня, з якого військовослужбовці стали до виконання обов`язків за посадами, але не раніше дня видання наказу про призначення, і до дня їх звільнення від виконання обов`язків за посадами включно (в тому числі й у разі тимчасового виконання обов`язків за посадами, до яких вони допущені наказами відповідних командирів (начальників)).

Винагорода виплачується військовослужбовцям за місцем штатної служби за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць на підставі наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації).

З урахуванням того, що наявними матеріалами справи підтверджується факт нарахування та виплати військовою частиною НОМЕР_1 позивачу за період перебування за межами України з 17 липня 2013 року по 28 липня 2014 року додаткової щомісячної грошової винагороди у розмірі, визначеному за попередньою посадою до призначення в військову частину НОМЕР_1 , що узгоджується як з нормами чинного законодавства, так і з приміткою 124 до штату 02/263, про що позивач був обізнаний, суд не вбачає підстав для зобов`язання війдповідача-2 видати наказ про призначення такої додаткової щомісячної грошової допомоги в іншому розмірі. Відтак, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні даної вимоги.

При цьому, з огляду на те, що решта вимог, заявлених до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, є похідними від тієї, підстав для задоволення якої судом не встановлено, судом вбачається необхідність відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.

В частині вимоги стосовно стягнення моральної шкоди у розмірі 25 000,00 грн., суд враховує, що статтею 237-1 Кодексу законів про працю України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як зазначено у п.п.3, 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, зі змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року №5 та від 27 лютого 2009 року №1, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до норм чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Так, завдання позивачу моральної шкоди останній пов`язує із тривалим судовим розглядом даної справи. При цьому, позивач не зазначає в чому саме проявляються така моральна шкода, завдана саме з боку відповідачів, адже тривалий судовий процес зумовлений об`єктивними обставинами, які не залежать від відповідачів.

Враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що йому заподіяно моральну шкоду, а саме, якими доказами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідачів та заподіянням позивачеві шкоди.

Водночас, сам по собі факт тривалого судового розгляду не свідчить про завдання позивачеві моральної шкоди.

За таких обставин, з урахуванням наведеного в сукупності, суд прийшов до висновку про необхідність відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, позивачем не надано суду достатні документальні докази, якими підтверджується протиправність дій відповідачів щодо обрахування додаткової щомісячної грошової винагороди у розмірі 20 % щомісячного грошового забезпечення за період з 17 липня 2013 року по 28 липня 2014 року, в той час, як відповідачами доведено правомірність та обґрунтованість свого рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя А.Б. Федорчук