Справа № 640/8935/19
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2022-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2022 року м. Київ № 640/8935/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Чудак О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу,

установив:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління ДФС у місті Києві, у якій просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2019 №Ф-224943-17.

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що недоїмка у зв`язку із наявністю якої сформована спірна вимога від 14.05.2019 №Ф-224943-17 включає також недоїмку про сплату якої відповідач сформував вимогу від 12.11.2018 №Ф-224943-17, яку позивач оскаржує у рамках адміністративної справи №640/3849/19.

Таким чином, позивач вважає, що спірна вимога від 14.05.2019 №Ф-224943-17 протиправна, адже її сформовано також про сплату сум єдиного внеску, які узгоджують у судовому порядку при розгляді адміністративної справи №640/3849/19.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.06.2019 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи.

Відповідач подав відзив на позовну заяву у якому заперечив проти задоволення позову з огляду на необґрунтованість позовних вимог. Вказав, що спірна вимога сформована у зв`язку із несплатою позивачем мінімальних сум єдиного внеску за 2017, 2018 роки, І квартал 2019 року. Зазначив про наявність у позивача обов`язку сплачувати єдиний внесок у вказані періоди, адже у такі періоди позивач був зареєстрований як самозайнята особа та зобов`язаний сплачувати єдиний внесок незалежно від фактичного здійснення підприємницькою діяльності та отримання доходу від такої діяльності.

Щодо перебування позивача у трудових відносинах зауважив, що умови нарахування єдиного внеску для фізичних осіб-підприємців та працівників за трудовим договором суттєво відрізняються.

Керуючись нормою частини п`ятої статті 262 КАС України, суд здійснював розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Суд, дослідив матеріали справи на підтвердження й спростування заявлених вимог в їх сукупності, надав їм юридичну оцінку та встановив наступне.

ОСОБА_1 є адвокатом з 28.11.1996, що підтверджується свідоцтвом №1116/10, яке видано Київською обласною кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури.

12.11.2018 Головним управлінням ДФС у м. Києві винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-224943-17, якою повідомлено, що станом на 31.10.2018 позивач має заборгованість зі сплати єдиного внеску, штрафів, пені у розмірі 15819,54 грн.

У березні 2019 року позивач оскаржив вимогу від 12.11.2018 №Ф-224943-17 до суду.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.03.2020 у справі №640/3849/19, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.07.2020, позов задоволено, визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2018 №Ф-224943-17.

У ході розгляду адміністративної справи №640/3849/19 судами встановлено, що відповідно до від 01.04.2015 наказу №4-к виданого ТОВ «Сервіс-М», позивач з 01.04.2015 прийнятий на роботу на даному підприємстві на посаду юристконсульта. Згідно з копією трудової книжки, відсутні записи, щодо звільнення станом на дату подання позову.

Вважаючи, що позивач зобов`язаний сплачувати єдиний внесок як самозайнята особа (адвокат) з 01.01.2017, незалежно від фактичного здійснення підприємницької діяльності, отримання прибутку від такої діяльності та факту працевлаштування, відповідачем нараховано позивачеві зобов`язання зі сплати мінімальних сум єдиного внеску за відповідні місяці за період за 2017, 2018 роки, І квартал 2019 року у загальній сумі 21 030,90 грн.

Оскільки позивач не сплатив нараховані відповідачем суми єдиного внеску, станом на 30.04.2019 за позивачем рахувалась недоїмка у сумі 21 030,90 грн, а тому, Головним управлінням ДФС у місті Києві сформовано та надіслано позивачу від 14.05.2019 №Ф-224943-17 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 21 030,9 грн.

Вважаючи, що у межах спірних правовідносин відповідач порушив його права, позивач звернувся до суду із вказаною позовною заявою.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (Закон №2464-VI, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно пункту першого частини першої статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За приписами статті 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичні особи, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту).

Пунктами 2, 5 частини 1 статті 7 Закону №2464-VІ встановлено, що для платників ЄСВ, які провадять незалежну професійну діяльність, база нарахування єдиного соціального внеску становить суму доходу (прибутку), отриманого таким суб`єктом від відповідної діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Відтак, платниками єдиного внеску у розмірі не меншому за розмір мінімального страхового внеску є самозайняті особи, незалежно від отримання ними доходу (прибутку).

Згідно підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (ПК України) самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2010 №5076-VI (Закон №5076-VI) передбачено, що адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до статті 13 Закон №5076-VI адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.

Верховний Суд у постанові від 05.03.2020 у справі №460/943/19 зауважив, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема, адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VІ, на якому наполягає відповідач, щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Відповідно частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону №2464-VІ недоїмкою є сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до абзацу першого частини четвертої статті 25 Закону №2464-VІ податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.

Процедура нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів, врегульована Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 №449 (Інструкція №449).

Відповідно до пункту 1 розділу VI Інструкції №449, до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

Згідно пункту 2 розділу VI Інструкції №449, у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Пунктом 3 розділу VI Інструкції №449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Орган доходів і зборів надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів з дня її винесення.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції (до яких належать також і фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування), протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

За вимогами пункту 4 розділу VI Інструкції №449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу.

Аналіз змісту наведених норм свідчить про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі, в тому числі, даних інформаційної системи фіскального органу у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску.

Обґрунтовуючи протиправність вимога від 14.05.2019 №Ф-224943-17 позивач посилається виключено на те, що недоїмка у зв`язку із наявністю якої сформована спірна вимога від 14.05.2019 №Ф-224943-17 включає також недоїмку про сплату якої відповідач сформував вимогу від 12.11.2018 №Ф-224943-17, яку позивач оскаржує у рамках адміністративної справи №640/3849/19.

Таким чином, позивач вважає, що спірна вимога від 14.05.2019 №Ф-224943-17 протиправна, адже її сформовано також про сплату сум єдиного внеску, які узгоджують у судовому порядку при розгляді адміністративної справи №640/3849/19.

Судом встановлено, що вимога від 12.11.2018 №Ф-224943-17 сформована у зв`язку із облікуванням з позивачем станом на 31.10.2018 заборгованості зі сплати єдиного внеску, штрафів, пені у розмірі 15819,54 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.03.2020 у справі №640/3849/19, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.07.2020, позов задоволено, визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2018 №Ф-224943-17.

Судовими рішеннями у справі №640/3849/19 встановлено, що:

- ОСОБА_1 з 01.04.2015 прийнятий на роботу на ТОВ «Сервіс-М» на посаду юристконсульта та продовжував працювати на вказаній посаді станом на березень 2019 року;

- згідно наданої позивачем довідки від 08.01.2019 №1 в період з 2017 року по 2018 рік, ТОВ «Сервіс-М» щомісячно сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за найманого працівника в розмірі 22% від суми нарахованої йому заробітної плати.

Згідно частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про протиправність нарахування позивачу єдиного внеску за 2017 та 2018 роки, адже у цей період єдиний внесок за позивача сплачено роботодавцем у розмірі більшому за мінімальний.

Разом з цим, оскаржувану у даній справі вимогу від 14.05.2019 №Ф-224943-17 сформовано за 2017, 2018 роки та І квартал 2019 року.

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що єдиний внесок у розмірі не меншому за мінімальний з 01.01.2019 по 31.03.2019 за позивача продовжувало сплачувати ТОВ «Сервіс-М» чи інший роботодавець позивача.

Наведене свідчить про незаконність нарахування відповідачем єдиного внеску позивачу за періоди за 2017, 2018 роки, а також про обґрунтованість нарахування позивачу єдиного внеску у мінімальному розмірі за І квартал 2019 року.

Встановлено, що за І квартал 2019 року позивачу нараховано єдиний внесок у розмірі 2 754,18 грн.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про правомірність вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2019 №Ф-224943-17 у частині 2 754,18 грн.

Разом з цим, в іншій частині нарахування позивачу єдиного внеску як фізичній особі-підприємцю проведено безпідставно, що свідчить про протиправність та необхідність скасування спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2019 №Ф-224943-17 в частині сплати недоїмки у розмірі 18 276,72 грн.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Такий підхід узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та "Вуліч проти Швеції" визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку з урахуванням усіх доказів у справі в їх сукупності, враховуючи те, що відповідачем не доведено обґрунтованості формування спірної вимоги, а обставини справи свідчать про протилежне, суд вважає, що наявні підстави для захисту прав позивача у судовому порядку шляхом визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2019 №Ф-224943-17 в частині сплати недоїмки у розмірі 18 276,72 грн.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Встановлено, що позивач звернувся до суду із позовною заявою з вимогами майнового характеру на суму 21 030,9 грн за які сплачено судовий збір у розмірі 768,4 грн.

Оскільки, за результатом судового розгляду даної справи суд дійшов висновку про задоволення майнових вимог на суму 18 276,72 грн, позивачу підлягає поверненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень судовий збір в сумі 667,77 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату недоїмки (боргу) від 14.05.2019 №Ф-224943-17 в частині сплати недоїмки у розмірі 18 276,72 грн.

Відмовити у задоволенні позову в іншій частині.

Стягнути з Головного управління ДПС у місті Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 667,77 грн (шістсот шістдесят сім гривень сімдесят сім копійок).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач - ОСОБА_1 (місце проживання фізичної особи: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ).

Відповідач - Головне управління ДПС у місті Києві (місцезнаходження відокремленого підрозділу юридичної особи: 04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19; ідентифікаційний код відокремленого підрозділу юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: ВП 44116011).

Суддя О.М. Чудак