Справа № 296/3538/22
Суддя: Петровська М. В.
Дата ухвалення: 2022-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 296/3538/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2022 рокум.Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира у складі головуючої судді Петровської М.В., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Житомирській області ДПП про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Корольовського районного суду м.Житомира із позовною заявою, відповідно до змісту якої просить скасувати постанову серії ДПО18 №690300 від 19.06.2022 про накладення адміністративного стягнення за ч.2 ст.36, ч.5 ст.121, ч.2 ст.126 КУпАП по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, у розмірі 3 400 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідно до змісту винесеної постанови, він керував транспортним засобом Volkswagen 70х20А, номерний знак НОМЕР_1 , обладнаним засобами пасивної безпеки, не будучи пристебнутий ременем безпеки, чим порушив п.2.3 (в) ПДР України, а також не маючи права на керування транспортним засобом на підставі російського посвідчення водія, чим порушив п.2.1 (а) ПДР України. Вважає постанову незаконною, оскільки: інспектором не надано жодного відеодоказу порушення ним вимог п.2.3 (в) ПДР України; інспектором не роз`яснено позивачу, у зв`язку з чим він не має права керувати транспортним засобом на підставі російського посвідчення водія; при винесенні оскаржуваної постанови інспектором поліції порушено вимоги абз.1 п.30 постанови КМУ № 320 від 03.04.2019.

Ухвалою судді Корольовського районного суду м.Житомира у даній справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін.

26 липня 2022 року на адресу Корольовського районного суду м.Житомира від представника Управління патрульної поліції в Житомирській області ДПП надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 . Мотивує відзив тим, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а постанова правомірною, оскільки: ОСОБА_1 був зупинений працівниками поліції на блокпосту, тому у інспектора були наявні правові підстави для перевірки у нього документів; на відеозаписі позивач не заперечує, що він керував транспортним засобом без використання засобів пасивної безпеки - ременя безпеки; позивачем було пред`явлено працівникам поліції посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 05.08.2008 та посвідчення водія, видане російською федерацією, в ході перевірки яких було встановлено, що позивачем не виконано вимоги п.30 постанови КМУ №340 від 03.04.2019, а саме в період 60 днів з дати видачі документів на постійне проживання в Україні не здійснено заміну посвідчення водія, а відтак ОСОБА_1 не мав права керування транспортним засобом на території України. Також вказує, що інспектором поліції було виконано вимоги ст.268 КУпАП та ст.63 Конституції України, позивач не був обмежений у своїх правах щодо надання пояснень, його було ознайомлено зі змістом постанови, роз`яснено порядок її оскарження та строки сплати штрафу.

Відповідно до ч.5 ст.250 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Перевіривши матеріали справи, всебічно й повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов і відзив, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Cудом встановлено, що 19 червня 2022 року інспектором взводу №2 роти №1 батальйону УПП в Житомирській області ДПП старшим сержантом поліції Мокрицьким Романом Володимировичем було складено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДПО18 №690300, до якої додано засіб фіксації - БК 475586.

Згідно змісту вищевказаної постанови вбачається, що 19 червня 2022 року об 11 годині 09 хвилин в м.Житомирі, по вул.Жуйка, 28, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Volkswagen 70 х 02 А, номерний знак НОМЕР_1 , обладнаним засобами пасивної безпеки, не був пристебнутий ременем безпеки, чим порушив п.2.3 (в) ПДР України, та при перевірці документів виявлено, що особа не має права керування таким транспортним засобом, чим порушив п.2.1 (а) ПДР України, та скоїв адміністративні правопорушення, передбачені ч.5 ст.121, ч.2 ст.126, ч.2 ст.36 КУпАП.

Не погоджуючись зі спірною постановою, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України проголошено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.7 КУпАП ніхто не може бути притягнутий заходам адміністративного примусу у зв`язку з адміністративним правопорушенням не інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно п.8 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично - дорожній мережі.

Згідно з частиною 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Частиною 1 статті 222 КУпАП передбачено, що органи Національної поліції уповноважені розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені в тому числі і ч.5 ст.121, ч.2 ст.126 КУпАП.

За приписами ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь - які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено застосування технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Так, частиною 1 цього Закону закріплено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху. Інформація про змонтовану/розміщену автоматичну фототехніку і відеотехніку повинна бути розміщена на видному місці.

Щодо правомірності спірної постанови в частині накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч.5 ст.121 КУпАП, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.2.3 (в) розділу 2 Правил дорожнього руху України, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів.

У відповідності до ч.5 ст.121 КУпАП, порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами - тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З доданого Управлінням патрульної поліції в Житомирській області ДПП до поданого відзиву на позовну заяву диску з відеофайлами (БК 475586), який досліджено судом, вбачається, що відеозаписом зафіксовано факт керування позивачем ОСОБА_1 транспортним засобом Volkswagen 70 х 20 А без використання засобів пасивної безпеки, а саме: водій не був пристебнутий ременем безпеки. Також даним відеозаписом зафіксовано факт підтвердження самим ОСОБА_1 , що він не був пристебнутий ременем безпеки.

Таким чином, доводи позивача про відсутність відеодоказу вчинення адміністративного правопорушення спростовуються як дослідженим диском з відеофайлами (БК 475586), так і постановою про накладення адміністративного стягнення серії ДПО18 №690300 від 19.06.2022, в якій в якості додатку зазначено технічний засіб відеофіксаціїБК 475586.

Враховуючи наведене, обгрунтованою є постанова відповідача в частині порушення позивачем п.2.3 (в) розділу 2 Правил дорожнього руху України та накладення на нього адміністративного стягнення, передбаченого ч.5 ст.121 КУпАП.

Щодо правомірності спірної постанови в частині накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч.2 ст.126 КУпАП, суд зазначає наступне.

У відповідності до п.2.1 (а) розділу 2 Правил дорожнього руху України, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Згідно ч.2 ст.126 КУпАП, керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до пункту 1.10 ПДР України водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1993 року №340 затверджено Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами (далі - Положення) яке є обов`язковим для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та громадян України, іноземних громадян та осіб без громадянства.

Згідно абзацу 1 пункту 30 вищевказаного Положення, особи, які тимчасово перебувають на території України, мають право на керування транспортними засобами за наявності міжнародного посвідчення водія та посвідчення водія іноземної держави, що не відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту, або у разі наявності посвідчення водія іноземної держави, що відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту.

У відповідності до абзацу 5 пункту 30 Положення, посвідчення водія, що належить особі, яка переїжджає на постійне місце проживання в Україну, дійсне на території України протягом 60 днів з дати видачі органами та підрозділами ДМС документів на постійне проживання в Україні і після цього підлягає заміні. Заміна таких посвідчень проводиться після проходження особою медичного огляду та складення теоретичного і практичного іспитів.

05.08.2008 громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 (паспорт № НОМЕР_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , було видано тимчасову посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 та 02.09.2008 зареєстровано його місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією посвідки.

В матеріалах справи наявне «водительское удостоверение НОМЕР_4 », видане 11.02.2016 «ГИБДД 5035» ОСОБА_1 .

Враховуючи наведені норми Положення, оскільки ОСОБА_1 має посвідку на постійне проживання в Україні, він мав право керувати транспортним засобом на території України на підставі російського посвідчення водія протягом 60 днів з дати видачі йому посвідки від 05.08.2008.

Разом з тим, станом на 19 червня 2022 року, на момент складення спірної постанови, ОСОБА_1 не мав посвідчення водія національного зразка, хоча отримав посвідку на постійне місце проживання в Україні ще в 2008 році, не виконавши вимоги абзацу 5 пункту 30 Положення. Доказів протилежного позивачем до суду не надано.

Відтак, суд погоджується із доводами відповідача про те, що ОСОБА_1 за відсутності національного посвідчення водія не мав права керувати транспортним засобом Volkswagen 70 х 02 А, номерний знак НОМЕР_1 .

При цьому посилання позивача на порушення інспектором вимог абзацу 1 пункту 30 Положення є необгрунтованим, оскільки абзац 5 пункту 30 Положення в даних спірних правовідносинах та за встановлених судом обставин є спеціальною нормою, яка і підлягає застосуванню.

Отже, відповідачем правомірно накладено адміністративне стягнення за ч.2 ст.126 КУпАП за порушення вимог п.2.1 (а) розділу 2 Правил дорожнього руху України, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині є безпідставними та необґрунтованими, відтак задоволенню не підлягають.

Згідно ч.2 ст.36 КУпАП, якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведене у сукупності, суд зазначає, що відповідачем належними і достатніми доказами доведено правомірність винесеної постанови серії ДПО18 №690300 від 19.06.2022, що не спростовано позивачем, а отже відсутність підстав для її скасування.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.77, 90, 241-246, 255, 257, 262, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ухвалив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до Управління патрульної поліції в Житомирській області ДПП (м.Житомир, вул.Покровська, 96) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 31 серпня 2022 року.

Cуддя М. В. Петровська