Справа № 640/19460/20
Суддя: Огурцов О.П.
Дата ухвалення: 2022-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2022 року м. Київ № 640/19460/20

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Огурцов О.П., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська міжнародна торгівельна компанія»

до Головного управління ДПС у м. Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія" (02068, м. Київ, вул. Анни Ахматової, 13, офіс 222, ) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 08.04.2020 № 0102.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірні фінансово-господарські операції позивача носили реальний характер та були спрямовані на отримання позивачем фінансового результату шляхом використання придбаного товару у власній господарській діяльності.

Відповідач проти позовних вимог заперечив та надав суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначаючи, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесено контролюючим органом правомірно та у межах наданих йому повноважень, з огляду на виявлені під час перевірки позивача порушення вимог податкового законодавства за результатами фінансово-господарських операцій останнього, а також ненадання позивачем належних документальних підтверджень.

Під час судового розгляду справи судом встановлено таке.

На підставі наказу від 15.11.2019 № 3389, у період з 29.11.2019 по 18.03.2020 Головним управлінням ДПС в м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія" з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2017 по 30.09.2019, валютного - за період з 01.01.2017 по 30.09.2019, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 26.07.2016 по 30.09.2019, іншого законодавства за відповідний період.

За результатами перевірки складено акт від 26.03.2020 № 215/26-15-05-01-02/36046663, яким встановлено порушення:

- пункту 44.1 статті 44, пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 400010 грн за лютий 2018 року,

- пункту 201.1, пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, оскільки в Єдиному реєстрі податкових накладних зареєстровано податкові накладні з порушенням граничних термінів реєстрації податкових накладних на загальну суму 209069,80 грн.

На підставі зазначеного акту перевірки контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 08.04.2020 № 0102 збільшено суму грошового зобов`язання за податком на додану вартість на суму 600015 гривень, в тому числі за податковим зобов`язанням - 400010 гривень, за штрафними санкціями - 200005 гривень.

Позивач, не погоджуючись із зазначеним податковим повідомленням-рішенням, вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся з цим позовом до суду.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про те, що права та інтереси, за захистом яких позивач звернувся до суду, були порушені з огляду на таке.

Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі.

Принцип офіційного з`ясування всіх обставин справи зобов`язує суд встановити обставини справи для забезпечення прийняття правосудного рішення, в тому числі незалежно від посилань чи доводів сторін.

Відповідно до статті 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є операції платників податку на додану вартість, зокрема, з: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Отже, об`єктом оподаткування можуть бути операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші операції платника податків, які відповідно до статті 185 Податкового кодексу України визначені як об`єкт оподаткування.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до підпункту 2.5 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Використання при оформленні первинних документів факсимільного відтворення підпису допускається у порядку, встановленому законом, іншими актами цивільного законодавства. Повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи - підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції, якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Відтак, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами податкового кодексу України.

Пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно із пунктом 200.1 статті 200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Відповідно до пункту 200.2 статті 200 Податкового кодексу України, при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Отже, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту є факт придбання товарів та послуг, які відображені в податкових накладних, із метою їх використання в господарській діяльності.

Господарські операції для визначення податкового кредиту для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність таких операцій.

Водночас, за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Аналогічна позиція викладена в листі Вищого адміністративного суду України №742/11/13-11 від 02.06.2011.

Зазначеним листом Вищого адміністративного суду України також визначено, що з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з`ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції, установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції, установлення зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Таким чином, при визначенні права платника податків на формування податкового кредиту має бути перевірено чи мали операції між платником податків та його контрагентами реальний товарний характер, можливість здійснення таких операцій з урахуванням оперативності проведення операцій та віддаленості контрагентів один від одного, подальше використання позивачем придбаної у зазначених контрагентів продукції та отриманих послуг, при цьому, суд має виходив з того, що наявність у покупця належно оформлених документів, які відповідно до закону необхідні для віднесення певних сум до податкового кредиту, зокрема виданих продавцями податкових накладних, не є безумовною підставою для відшкодування податку на додану вартість в подальшому, якщо податковий орган доведе, що відомості в таких документах не відповідають дійсності, наприклад, у випадку, коли не проводилися самі операції.

У періодах, щодо яких проводилась перевірка, позивач мав фінансово-господарські правовідносини з Товариством з обмеженою відповідальністю "СТИЛ ФОРТ" на підставі договору поставки від 28.02.2018 № 28/02 та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНЕКСТРЕЙД КОМПАНІ" ні підставі договору поставки від 15.02.2018 № 1502.

Щодо правовідносин з Товариством з обмеженою відповідальністю "СТИЛ ФОРТ", контролюючий орган зазначає, що господарські операції мають ознаки нереальності здійснення операцій, оскільки відсутні фізичні, технічні та технологічні можливості - відсутній персонал, відсутні основні засоби, а також посилається на наявність вироку суду щодо засновника та директора контрагента, який повідомив, що створив підприємство за винагороду та не має відношення до діяльності.

Згідно матеріалів справи між Товариством з обмеженою відповідальністю "СТИЛ ФОРТ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія" укладено договір поставки від 28.02.2018 № 28/02, предметом якого є зобов`язання щодо поставки тканини, фурнітури та інших товари у кількості в асортименті та по цінам, що узгоджуються в накладних.

Постачання товару здійснювалось на підставі видаткових накладних від 28.02.2018 № 73, № 74, № 75, № 76, № 77, а оплата за товар підтверджується платіжними дорученнями від 21.12.2018 № 93, від 05.05.2018 № 1207 та від 05.05.2018 № 3393.

Варто зазначити, що відповідно до пункту 2.1 зазначеного вище договору поставка здійснюється шляхом самовивозу зі складу постачальника.

На підтвердження факту перевезення позивачем надано договір перевезення вантажів автомобільним транспортом від 03.01.2017 № ПВ-3/2017, згідно з яким перевезення товару здійснювалось фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 .

Товаро-транспортними накладними від 28.02.2018 № 73, № 74, № 75, № 76, № 77 підтверджується, що на замовлення Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія" було здійснено перевезення вантажу від Товариства з обмеженою відповідальністю "СТИЛ ФОРТ".

У зазначених товаро-транспортних накладних зазначено марку та модель автомобіля, а також його реєстраційний номер, місце навантаження та розвантаження. Крім того, позивач також надає платіжне доручення від 13.03.2018 № 3061 про оплату послуг з перевезення.

З аналогічних підстав податковий орган ставить під сумнів господарські операції позивача з іншим контрагентом - Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНЕКСТРЕЙД КОМПАНІ", оскільки відсутні фізичні, технічні та технологічні можливості - відсутній персонал, відсутні основні засоби, а також наявний протокол допиту засновника та директора контрагента, який повідомив, що створив підприємство за винагороду та не має відношення до діяльності.

На підставі матеріалів справи судом встановлено, що між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНЕКСТРЕЙД КОМПАНІ" укладено договір поставки від 15.02.2018 № 1502, предметом якого є поставка товару за номенклатурою, кількість та цінами, що зазначені у видаткових накладних або специфікаціях.

Постачання товару, а саме тканин, підтверджується видатковими накладними від 15.02.2018 № 114, від 21.02.2018 № 116, від 19.02.2018 № 115, від 27.02.2018 № 117, а перевезення товару від постачальника до покупця (позивача) також здійснювалось фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 відповідно до договору перевезення вантажів автомобільним транспортом від 03.01.2017 № ПВ-3/2017.

Товаро-транспортними накладними від 15.02.2018 № 114, від 21.02.2018 № 116, від 19.02.2018 № 115, від 27.02.2018 № 117 підтверджується, що на замовлення Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія" було здійснено перевезення вантажу від Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНЕКСТРЕЙД КОМПАНІ".

У зазначених товаро-транспортних накладних зазначено марку та модель автомобіля, а також його реєстраційний номер, місце навантаження та розвантаження. Крім того, позивач також надає платіжне доручення від 16.02.2018 № 1030, від 02.03.2018 № 3027 про оплату послуг з перевезення.

З аналізу зазначених документів вбачається, що реальність господарських операцій позивача з контрагентами, зокрема, рух коштів, рух товару від постачальника до продавця, факт поставки товару підтверджується відповідними первинними документами, які за формою та змістом узгоджуються з приписами частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а також іншими додатковими документами, які не є первинними (товаро-транспортні накладні тощо).

При цьому, жодних зауважень контролюючого органу до наданих первинних документів, які підтверджують реальні зміни майнового стану, відповідачем не наведено, як і не було встановлено такого судом під час розгляду справу.

Суд критично ставиться до аргументів відповідача щодо відсутності господарської мети спірних операцій та їх економічного ефекту, оскільки позивач спеціалізується у виробництві спеціального, робочого та іншого одягу та інших аксесуарів до нього, що підтверджується сертифікатом та даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо видів діяльності.

Одним з принципів розгляду податкових спорів, відповідно до статті 4 Податкового Кодексу України є принцип презумпції добросовісності та рішень платника податків, у зв`язку з чим передбачається, що дії платників податків, які мають своїм результатом одержання податкової вигоди економічно виправдані, а відомості, що містяться у податкових деклараціях, податкових накладних та інших первинних документах, є достовірними. Надання податковому органу всіх належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковим органом не встановлено та не доведено, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність яких установлена судом.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 09.09.2008 у справі № 21-500во08, від 01.06.2010 у справі № 21- 573во10 Судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що якщо контрагент не виконав свого зобов`язання щодо сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

З урахуванням зареєстрованих видів економічної діяльності та спеціалізації підприємства, мета придбання товарів згідно спірних господарських операцій не викликає сумніву, оскільки тканини, які придбавались позивачем за спірними операціями, використовуються у виробництві одягу.

Суд також відхиляє аргументи відповідача щодо відсутності у його контрагентів фізичних, технічних та технологічних можливостей для виконання спірних господарських операцій.

У постанові Верховного Суду від 16.01.2018 у справі № 826/1398/14 чітко наголошено, що твердження податкового органу про відсутність у контрагентів необхідної для ведення господарської діяльності кількості працівників, технічних, транспортних, інших виробничих ресурсів, про відсутність за юридичною адресою на момент звірки не свідчить про безтоварність угод постачання. Більше того, добросовісний платник податків не має відповідати за ведення бухгалтерського та податкового обліку його контрагентом - постачальником, а тим більше контрагентами такого контрагента.

Також слід зазначити, що в акті перевірки відсутнє належне обґрунтування або докази, які б свідчили, що наявні у контрагентів та позивача трудові ресурси чи матеріально-технічне забезпечення були недостатніми для виконання умов договорів, укладених з позивачем, як не було надано і доказів про наявність встановлених судами фактів, які свідчать про обізнаність позивача щодо неправомірної поведінки контрагентів та злагодженості дій між ними.

З огляду на те, що поставка товарів здійснювалась шляхом самовивозу, тобто позивач власними засобами, у даному випадку - шляхом укладення договору перевезення з іншим контрагентом, здійснив перевезення придбаних товарів, спірними є твердження відповідача про необхідність наявності у контрагентів спеціального персоналу, водіїв, транспортних засобів або іншого устаткування.

Разом з аргументами про відсутність необхідних ресурсів у контрагента в акті перевірки зазначено про наявність вироку щодо засновника та директора Товариства з обмеженою відповідальністю "СТИЛ ФОРТ", а також протоколу допиту директора та засновника Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНЕКСТРЕЙД КОМПАНІ".

У постанові Верховного Суду України від 27.01.2016 у справі № 4842/11/2670, постанові Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 2808/1543/17 висловлена наступна позиція: «За умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій платника податку та його постачальника для одержання товариством незаконної податкової вигоди, платник не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу».

Суд зазначає, що факт наявності вироку, протоколу допиту тощо не дає абсолютних підстав для автоматичного висновку про нереальність господарських операцій, проте підлягає врахуванню у сукупності із дослідженням усіх складових господарських операцій.

Тобто, наявність вироку лише дає підстави для більш прискіпливого вивчення складових господарських операцій, проте не означає фіктивність спірних господарських операцій поза обґрунтованим сумнівом.

Одночасно, суд звертає увагу, що вирок суду та протокол допиту свідка, на які посилається в акті перевірки відповідач, не містить жодної інформації щодо обставин здійснення фінансово-господарських операцій між позивачем та його контрагентами.

Отже, факт отримання свідчень (пояснень) посадових осіб господарюючих суб`єктів, в рамках кримінальної справи, не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентами.

Суд також зазначає, що юридична відповідальність має індивідуальний характер, тому позивач не може нести відповідальність за можливі протиправні дії інших юридичних осіб.

Водночас, за умови дотримання позивачем вимоги щодо документування та підтвердження здійснених господарських операцій первинними документами, у відповідності до вимог пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Подані позивачем докази підтверджують реальні зміни у майновому стані сторін та дають підстави вважати, що господарські операції, спрямовані на виконання правочину, дійсно відбулися, є економічно виправданими та відповідають основним видам господарської діяльності.

З урахуванням наведеного у сукупності, суд вважає, що контролюючим органом не наведено доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені належними документами, а також не представлено доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі. Також, не подано відповідачем належних та достатніх доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податку, не наведено доводів щодо здійснення позивачем операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект тощо, з огляду на що податкове повідомлення-рішення повідомлення-рішення від 08.04.2020 № 0102 є протиправним та підлягає скасуванню.

З огляду на викладене, керуючись статтями 241, 243, 244, 245, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія" (02068, м. Київ, вул. Анни Ахматової, 13, офіс 222, ) до Головного управління ДПС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 08.04.2020 № 0102.

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України. Зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.П. Огурцов