Справа № 580/1076/22
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2022-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/1076/22 Суддя (судді) першої інстанції: Василь ГАВРИЛЮК
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Кузьменка В.В., секретар судового засідання Євгейчук Ю.О., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2022 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про стягнення заборгованості із заробітної плати,

В С Т А Н О В И В :

07.02.2022 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, в якому просить:

- визнати незаконною відмову відповідача, яка зазначена в листі-відповіді від 26.11.2021 року № 8327-8852/М-05/8-2300/21;

- стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по середньому місячному заробітку в розмірі 35390 гривень.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що позивач працював на держаній службі в органах Пенсійного фонду. У серпні 2015 року позивач призваний на військову службу у зв`язку з мобілізацією, у зв`язку з чим його увільнено від виконання обов`язків на період проходження служби та гарантовано збереження посади і середнього заробітку.

Проте, на думку позивача, з 2018 року йому виплачувалася середня заробітна плата, яка була менша мінімальної заробітної плати, встановленої законом, що суперечить встановленим гарантіям.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 14.04.2022 у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Приймаючи вказане рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено фактів порушення його прав під час процедури виплати середнього заробітку за час проходження ним військової служби.

Позивач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано про правильність висновків суду першої інстанції.

Відповідно до статті 311 КАС України, апеляційну скаргу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Обставини справи, які встановлені судом.

Суд встановив, що відповідно до наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 06.08.2015 № 130 ОСОБА_1 10.08.2015 призвано та направлено для проходження військової служби під час мобілізації в особливий період в складі команди ВЧ НОМЕР_1. (а.с.12)

Наказом управління Пенсійного фонду України в Шполянському районі Черкаської області від 07.08.2019 № 60-ОС позивача увільнено від виконання обов`язків головного спеціаліста-юрисконсульта з 10.08.2015 на період проходження військової служби у зв`язку з частковою мобілізацією. (а.с.11)

Пунктом 2 вказаного наказу гарантовано позивачеві збереження на час проходження військової служби у зв`язку з частковою мобілізацією, посади та середньої заробітної плати відповідно до ст. 119 КЗпП України.

18.11.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив виплатити йому недоплачену суму заробітної плати за 2018-2021 роки в розмірі 35390,00 грн та з листопада і надалі здійснювати виплату заробітної плати у розмірі не нижче мінімальної заробітної плати, встановленої Законами України про бюджет на поточний та наступні роки. (а.с.22)

За наслідками розгляду даної заяви відповідач листом від 26.11.2021 № 8327-8852/М-05/8-2300/21 повідомив про відсутність підстав для здійснення доплати до мінімальної заробітної плати. Підставою відмови зазначено те, що виплата мобілізованим працівникам середнього заробітку є оплатою невідпрацьованого часу та не враховується при обчисленні заробітної плати працюючого працівника, а отже доплата до мінімальної заробітної плати у такому випадку не здійснюється.

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернувся з позовом до суду.

Вказані обставини підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами.

Нормативне правове обґрунтування

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За приписами ч.ч.1 та 2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації. Призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації здійснюється для доукомплектування військових посад, передбачених штатами воєнного часу, у терміни, визначені мобілізаційними планами Збройних Сил України та інших військових формувань.

На військову службу під час мобілізації можуть бути призвані особи, звільнені з військової служби у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої ч.ч.3 або 4 ст.1 Закону України Про очищення влади. Такі особи, призвані на військову службу під час мобілізації, призначаються на військові посади, крім посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади. Під час дії особливого періоду військова служба (дія контрактів) для військовослужбовців продовжується у порядку, визначеному частиною дев`ятою статті 23 цього Закону. У разі оголошення демобілізації звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, здійснюється відповідно до ч.4 ст.26 цього Закону.

Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч.ч. 3 та 4 ст.119 Кодексу законів про працю України, а також ч.1 ст.51, ч.5 ст.53, ч.3 ст.57, ч.5 ст.61 Закону України «Про освіту».

Відповідно до частин 3, 4 ст. 119 КЗпП України (у редакції, чинній на момент мобілізації позивача) за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Отже, аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що між працівником, прийнятим на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, та роботодавцем зберігаються трудові відносини, а він лише увільняється від виконання посадових обов`язків із збереженням середнього заробітку.

Середній заробіток працівника згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 ( далі - Порядок).

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку (абзац четвертий пункту 2 Порядку).

Пунктом 4 Порядку передбачено, що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

За приписами абзацу третього пункту 3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Із пункту 5 вказаного Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Абзацом першим пункту 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Пункт 10 Порядку. У випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

При цьому, судом першої інстанції було вірно зауважено та враховано, що п. 10 Порядку №100 виключено на підставі Постанови КМУ №1213 від 09.12.2020.

Із довідки відповідача від 10.11.2021 № 2300-0502-8/66650, судом першої інстанції встановлено, що позивачеві у період з липня 2015 року до грудня 2020 року включно нараховувався середній заробіток не нижче встановленого Законом України Про Державний бюджет України на відповідний рік.

Окрім того, гарантії мінімальної зарплати перераховані в ст. 31 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108 не передбачає норми щодо проведення доплати до розміру мінімальної заробітної плати, якщо середня заробітна плата нижча від розміру мінімальної заробітної плати.

Стосовно доводів позивача про підвищення його середньої заробітної плати до розміру мінімальної заробітної плати, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 95 КЗпП України мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці.

Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах.

Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до статей 9 і 10 Закону України "Про оплату праці" та не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.

Відповідно до ст. 3-1 Закону України «Про оплату праці» розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати. Якщо нарахована заробітна плата працівника, який виконав місячну норму праці, є нижчою за законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, роботодавець проводить доплату до рівня мінімальної заробітної плати, яка виплачується щомісячно одночасно з виплатою заробітної плати.

За змістом ст. 95 КЗпП, ст. 3, 3-1 Закону України «Про оплату праці» гарантований мінімальний розмір заробітної плати поширюється на оплату праці лише тих працівників, які фактично виконують місячну (годинну) норму праці.

Статтею 119 КЗпП України встановлені гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків.

В свою чергу позивач фактично не працював на підприємстві та не виконував місячну норму праці, а отримував середній заробіток як спеціальну гарантію для працівника під час призову на військову службу на підставі ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

Отже, з огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що у цьому випадку на позивача не поширюється гарантії забезпечення мінімальної заробітної плати, вказані в ст.3-1 Закону України «Про оплату праці», тому відсутні законні підстави для здійснення позивачу доплат до розміру мінімальної заробітної плати.

Також, надаючи оцінку всім іншим доводам учасників справи, судова колегія також враховує рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи наведене вище, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2022 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про стягнення заборгованості із заробітної плати- - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2022 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про стягнення заборгованості із заробітної плати- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та подальшому оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.1 ст.263 , п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

О.В. Епель

В.В. Кузьменко