Справа № 380/6241/22
Суддя: Кузан Ростислав Ігорович
Дата ухвалення: 2022-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2022 року

справа №380/6241/22

провадження № П/380/6284/22

зал судових засідань № 7

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Кузана Р.І.,

секретар судового засідання Ящишин І.А.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Лазорка І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління МВС у Львівській області про визнання протиправною бездіяльність, стягнення заробітної плати

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (місцезнаходження: 79005, м. Львів, вул. Генерала Григоренка, 3, ) (далі відповідач, ГУ МВС України у Львівській області), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 16.06.2016 по 16.01.2020;

- стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (м. Львів, пл. Ген. Григоренка,3, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , Ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) заробітну плату за період з 16.06.2016 по 16.01.2020.

В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві вказав, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016 у справі №813/77/16 визнано протиправним та скасовано наказ ГУ МВС України у Львівській області від 06.11.2015 № 826о/с про звільнення ОСОБА_1 , слідчого слідчого відділення Галицького районного відділу ЛМУ ГУМВС, з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України з 06.11.2015. Поновлено ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ на посаді слідчого слідчого відділення Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 07.11.2015. Стягнуто з Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.11.2015 по 15.06.2016. Постанову в частині поновлення в органах внутрішніх справ ОСОБА_1 та стягнення на його користь середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 1152,27 грн звернуто до негайного виконання.

Наказом ГУ МВС України у Львівській області №1254 о/с від 17.01.2020 позивача поновлено на посаді слідчого слідчого відділення Галицького районного відділу ГУ МВС України у Львівській області з 07.11.2015.

Позивач вважає, що за період проходження служби на посаді слідчого слідчого відділення Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, а саме з 16.06.2016 по 16.01.2020 йому протиправно не виплачувалась заробітна плата. Вважає, що він з 07.11.2015 перебував у вимушеному прогулі, а тому, за винятком виплати у розмірі 8340,24 грн за період з 07.11.2015 по 15.06.2016, має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за період з 16.06.2016 по 16.01.2020.

Ухвалою судді від 18.04.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.

Від відповідача 28.06.2022 надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач проти позову заперечує повністю з підстав того, що з моменту звільнення ОСОБА_1 до дня його поновлення на посаді (з 06.11.2015 по 15.06.2016) вимушений прогул позивача становив 152 робочих дні. Згідно з рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016 у справі №813/77/16 з Галицького РВ ГУМВС України у Львівській області на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток в сумі 8340,24 грн. (54,87 грн. х 152 робочих дні). Крім того, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28.03.2022 по справі №380/2355/20 зобов`язано ГУ МВС України у Львівській області виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення у справі №813/77/16 про поновлення на роботі за період з 06.02.2019 по 16.01.2020 в розмірі 27 251 грн. 68 коп., без врахування податків та зборів. В частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі з 15.06.2016 в задоволенні позову відмовлено.

Відтак відповідач вважає, що позовна вимога ОСОБА_1 щодо стягнення заробітної плати за час з 16.06.2016 по 16.01.2020 є безпідставною та не підлягає до задоволення.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Просив суд в задоволенні позову відмовити повністю.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Відповідно до наказу ГУ МВС України від 06.11.2015 №826 о/с ОСОБА_1 звільнено з посади слідчого СВ Галицького РВ ЛМУ ГУМВС України.

Не погодившись із даним наказом позивач звернувся до суду.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016 позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ ГУ МВС України у Львівській області від 06.11.2015 № 826 о/с про звільнення лейтенанта міліції ОСОБА_1 , слідчого СВ Галицького районного відділу Львівського міського управління ГУ МВС України у Львівській області, з органів внутрішніх справ з 06.11.2015; поновлено ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ на посаді слідчого СВ Галицького районного відділу Львівського міського управління ГУ МВС України у Львівській області з 07.11.2015; стягнуто з Галицького районного відділу Львівського міського управління ГУ МВС України у Львівській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2017 скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016 та прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №813/77/16 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Скасовано постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2017 та залишено в силі постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016.

Наказом №1254 о/с від 17.01.2020 ОСОБА_1 поновлено в органах внутрішніх справ на посаді слідчого слідчого відділення Галицького РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області з 07.11.2015.

Відповідно до рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.03.2022 по справі № 380/2355/20 за позовом ОСОБА_1 до ГУ МВС України у Львівській області про визнання протиправною бездіяльність та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ГУ МВС України у Львівській області щодо затримки у виконанні постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016 у справі №813/77/16 (Постанови Верховного Суду від 06 лютого 2019) про поновлення на роботі за період з 06.02.2019 по 16.01.2020. Стягнуто з ГУ МВС України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 06.02.2019 по 16.01.2020 в розмірі 27 251 грн 68 коп., без врахування податків та зборів. В задоволенні позовної вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 16.06.2016 по 05.02.2019 включно відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 16.06.2016 Львівський окружний адміністративний суд у рішенні від 28.03.2022 №380/2355/20 врахував, що постанова суду від 15.06.2016 №813/77/16 скасована постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2017, якою відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про поновлення на роботі. Таким чином, у цій справі суд дійшов висновку, що з 24.01.2017 до моменту прийняття постанови Верховним Судом від 06.02.2019, якою скасовано постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2017 та залишено без змін постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016, відсутня протиправна бездіяльність відповідача щодо невиконання рішення суду про поновлення позивача на посаді.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.03.2022 №380/2355/20 набрало законної сили відповідно до постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.06.2022.

З урахуванням наведених обставин суд ухвалою від 23.08.2022 закрив провадження у даній справі, в частині позовних вимог про стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 заробітної плати за період з 16.06.2016 по 24.01.2017 та з 06.02.2019 по 16.01.2020.

Отже, при прийнятті рішення суд вирішує спір в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача та стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати за період з 25.01.2017 по 05.02.2019.

При вирішенні спору суд керувався таким.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Питання виплати за вимушений прогул чи іншої форми компенсації неотриманої заробітної плати спеціальним законом не врегульовано, а тому в даному випадку можуть бути застосовані загальні норми трудового законодавства, з урахуванням особливостей роботи (служби) позивача.

Виходячи зі змісту частини першої статті 235 КЗпП України, оплата вимушеного прогулу має місце у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою.

Системний аналіз та тлумачення положень статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. При цьому причиною виникнення вимушеного прогулу може стати звільнення без законної підстави, що перешкоджає виконанню працівником трудової функції, обумовленої трудовим договором, неправильне формулювання причини звільнення у трудовій книжці чи затримка видачі з вини роботодавця трудової книжки, що перешкоджає працівникові реалізувати своє право на працю в іншого роботодавця.

Аналіз положень КЗпП України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" дозволяє окреслити випадки, в яких може мати місце вимушений прогул, а саме у разі: незаконного звільнення працівника; незаконного переведення працівника на іншу роботу; затримки видачі трудової книжки з вини власника чи уповноваженого ним органу; затримки виконання рішення про поновлення на роботі; необґрунтованої відмови в прийнятті на роботу; несвоєчасного укладення трудового договору; унаслідок неправильного формулювання причин звільнення у трудовій книжці, що перешкоджало подальшому працевлаштуванню працівника.

Вказані висновки свідчать про те, що вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.

Отже, у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором.

Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.

За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати.

Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП України і вони не підлягають розширеному тлумаченню.

Отже, оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, унаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові.

Склад трудового майнового правопорушення утворюють його елементи, що одночасно є умовами матеріальної відповідальності роботодавця, а саме: неналежне виконання роботодавцем своїх трудових обов`язків (протиправні дії або бездіяльність); наявність майнової шкоди у вигляді втраченої працівником заробітної плати; причинний зв`язок між неналежним виконанням роботодавцем трудових обов`язків і заподіяною шкодою; вина роботодавця.

Суд зазначає, що в постанові від 06.02.2019 у справі №813/77/16 Верховний Суд дійшов висновку про незаконність звільнення позивача та необхідність поновлення його на службі на посаді, з якої його було звільнено. Тобто, Верховний Суд у цій справі дійшов обґрунтованих висновків про протиправність рішення відповідача про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади.

Таким чином, період з 07.11.2015 по 16.01.2020 включно, вважається періодом вимушеного прогулу, протягом якого позивач з вини ГУ МВС України у Львівській області не мав можливості виконувати свої трудові функції та отримувати за це грошову винагороду.

При цьому, рішеннями у справах №813/77/16 та №380/2355/20 судом вже зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з моменту звільнення і до постановлення судом першої інстанції рішення про поновлення його на роботі, а також за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що період з 25.01.2017 по 05.02.2019 є періодом вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням позивача, а тому за цей період з відповідача на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути середній заробіток. При цьому, в даному випадку такі виплати по своїй суті є видом матеріальної відповідальності відповідача за своє незаконне рішення, а не заробітною платою, як помилково вважає позивач.

Згідно з ст.27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08.02.1995 (далі Порядок №100).

Відповідно до абз. 1, 3 п. 2 Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Абзацом 4 п. 2 Порядку №100 визначено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Пунктом 8 Порядку №100 установлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

Судом встановлено, що періодом вимушеного прогулу ОСОБА_1 є період з 25.01.2017 (з наступного дня після прийняття постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.01.2017 у справі № 813/77/16) по 06.02.2019 (день винесення рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 06.02.2019 в справі № 813/77/16).

Загальна кількість календарних днів у вказаному періоді з 25.01.2017 по 05.05.2019 становила 741 календарних дні.

Як слідує із змісту постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016 середній заробіток позивача за один робочий день, який враховувався при прийнятті рішення про поновлення його на роботі, становить 54,87 грн.

Тому, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача становить 54,87х741 = 40658,67 грн.

Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь позивача становить 40658,67 грн, з відрахуванням податків та зборів, нарахованих на цю суму доходів.

Суд не бере до уваги доводи позивача щодо необхідності врахування при визначенні розміру середнього заробітку величини мінімальної заробітної плати, як це враховано судом у справах №380/3419/20 та №380/1381/21, оскільки у цих справах вирішувалось питання щодо стягнення середнього заробітку позивача після повторного його звільнення з займаної посади в березні 2020 року. При цьому, в період з часу фактичного поновлення позивача на посаді в січні 2020 року і до дати звільнення в березні цього ж року, ОСОБА_1 не працював.

Суд також вважає необґрунтованою позовну вимогу ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати заробітної плати у період з 25.01.2017 по 05.05.2019, оскільки протягом цього часу рішення про поновлення позивача на посаді було скасоване і справа перебувала на розгляді у Верховному Суді. Тому правових підстав нараховувати позивачу заробітну плату за цей період не було.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову частково.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору у даній категорії справ в силу п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а відтак згідно з ст. 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10,13, 14, 72-77, 139, 241-247, 250, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (місцезнаходження: 79005, м. Львів, вул. Генерала Григоренка, 3, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.01.2017 по 05.02.2019 включно у розмірі 40658 (сорок тисяч шістсот п`ятдесят вісім) гривень 67 копійок з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складене та підписане 02.09.2022.

Суддя Р.І. Кузан