Справа № 460/6716/22
Суддя: О.В. Поліщук
Дата ухвалення: 2022-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про залишення позовної заяви без руху
06 вересня 2022 року м. Рівне№460/6716/22
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Поліщук О.В., розглянувши матеріали адміністративної справи за позовом
до Військової частини НОМЕР_1 , Військова частини НОМЕР_2
про визнання дій та бездіяльності протиправними,зобов`язання вчинення певних дій,-
У провадженні Рівненського окружного адміністративного суду перебуває на розгляді адміністративна справа № 460/6716/22 за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач-1), військової частини НОМЕР_2 (далі вдповідач-2), в якому позивач просить суд:
1) визнати протиправними дії відповідача-1 щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 11 липня 2016 року по 11 вересня 2018 року (із встановленням базового місяця січень 2008 року, березень 2018 року);
2) зобов`язати відповідача-1 виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 11 липня 2016 року по 11 вересня 2018 року (із встановленням базового місяця січень 2008 року, березень 2018 року);
3) визнати протиправною бездіяльність відповідача-2 щодо ненарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, а саме за 15 років служби, відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;
4) зобов`язати відповідача-2 нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, а саме за 15 років служби, відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;
5) визнати протиправною бездіяльність відповідача-2 щодо виплати позивачу 212,54 грн грошової компенсації за недоотримане речове майно;
6) зобов`язати відповідча-2 виплатити позивачу 212,54 грн грошової компенсації за недоотримане речове майно;
7) зобов`язати відповідача-2 нарахувати і виплатити позивачу середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 30 серпня 2021 року по 29 жовтня 2021 року в сумі 34 062,00 грн.
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 23.03.2022 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
У встановлений судом строк відповідач-2 подав до суду відзив на позов, за змістом якого вказує, що позовна заява оформлена без дотримання вимог статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), у зв`язку з чим підлягає залишенню без руху; позивачем пропущений строк звернення до суду в частині позовних вимог. Обґрунтовуючи необхідність залишення позовної заяви без руху, відповідач-2 покликається на те, що додатки до позову оформлені без дотримання вимог Національного стандарту ДСТУ 4163:2020 «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів». Крім того, відповідач-2 звертає увагу на те, що спір у цій справі пов`язаний із звільненням позивача з військової служби, яка є одним з різновидів публічної служби, у зв`язку з чим до позовних вимог в частині виплати середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 30 серпня 2021 року по 29 жовтня 2021 року в сумі 34 062,00 грн застосовується місячний строк звернення до суду. Як вказує відповідач-2, з матеріалів позову слідує, що станом на 20 грудня 2021 року позивачу було відомо про порушення його прав у відповідній частині, однак до суду з позов останній звернувся в березні 2022 року, тобто після закінчення строку звернення до суду.
Тотожні за змістом доводи щодо пропуску позивачем місячного строку звернення до суду з позовом в частині вимог щодо виплати середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні наведені відповідачем-1 у відзиві на позовну заяву.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених відповідачами в основу тверджень про наявність підстав для залишення позову без руху та щодо пропуску позивачем строку звернення до суду в частині вимог, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд зазначає наступне.
За правилами частини четвертої статті 161 КАС України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
При цьому, суд зауважує, що згідно з частиною другою статті 94 КАС України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не визначено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.
За приписами частини четвертої статті 94 КАС України, копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.
Частиною п`ятою статті 94 КАС України встановлено, зокрема, що учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
Аналіз наведених вище приписів КАС України свідчить на користь того, що долучення позивачем до позовної заяви письмових доказів, які не засвідченні у встановленому законом порядку, свідчить про подання останнім позовної заяви без додержання вимог статті 161 КАС України, у зв`язку з чим суддя наділений повноваженнями на залишення такої без заяви без руху шляхом постановлення відповідної ухвали як до відкриття провадження у справі, так і після.
Як вказує відповідач-2, додані до позову копії письмових доказів засвідчені без дотримання вимог Національного стандарту ДСТУ 4163:2020 «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів».
Згідно з пунктом 1.1 ДСТУ 4163:2020 «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів», затвердженим наказом Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» від 01 липня 2020 року № 144 (далі ДСТУ 4163:2020), цей стандарт поширюється на організаційно-розпорядчі документи незалежно від носія інформації (далі документи), зокрема на: організаційні (положення, статути, посадові інструкції, штатні розписи тощо); розпорядчі (постанови, рішення, накази, розпорядження); інформаційно-аналітичні (акти, довідки, доповідні записки, пояснювальні записки, службові листи тощо) документи, створювані в результаті діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, установ, підприємств, організацій та інших юридичних осіб (далі юридична особа) незалежно від їхнього функціонально- цільового призначення, рівня і масштабу діяльності та форми власності.
Позивач у цій справі є фізичною особою та звернувся до суду за захистом своїх особистих прав.
В свою чергу, представник позивача адвокат Мельничук О.П., як слідує із змісту наявних в матеріалах справи договору про надання правової допомоги адвокатом від 13 вересня 2021 року та ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ВК 1039464 від 11 лютого 2022 року, здійснює адвокатську діяльність індивідуально.
Отже, ні позивач, ні його представник, не відносяться до кола суб`єктів, на яких поширюється чинність ДСТУ 4163:2020.
Натомість, як вказано вище по тексту ухвали, згідно з частиною п`ятою статті 94 КАС України, учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
При цьому, частиною першою статті 60 КАС України визначено, що представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.
Судом встановлено, що долучені до позовної заяви копії письмових доказів засвідчені підписом представника позивача із зазначенням дати засвідчення, тобто з дотриманням вимог частини п`ятої статті 94 КАС України.
З огляду на вказане, твердження відповідача-2 про недотримання позивачем вимог статті 161 КАС України в частині засвідчення копій доказів та необхідність залишення позовної заяви без руху з цих підстав є необґрунтованим, а тому відхиляється судом.
У свою чергу, оцінюючи доводи відповідачів в частині пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом в частині позовних вимог щодо виплати середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 30 серпня 2021 року по 29 жовтня 2021 року в сумі 34 062,00 грн, то суд виходить з такого.
Відповідно до частин першої-третьої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною п`ятою цієї ж статті обумовлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Відповідно до статті 116 Кодекс законів про працю України (далі КЗпП України), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Положеннями статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Статтею 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року по справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 зазначив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.
Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
З огляду на наведене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.
За висновком указаного рішення Конституційного Суду України положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Отже, для обрахунку строку звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені застосовуються положення статті 233 КЗпП України, а невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням та для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Також варто зауважити на тому, що, аналізуючи положення статей 116, 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 лютого 2020 року по справі 821/1083/17 зазначила таке.
Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 Конституційний Суд України роз`яснив, що положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Окрім того, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 положення частини другої статті 233 КЗпП України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.
Оскільки предметом переданого на розгляд адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені, яка не входить до структури заробітної плати, підстави для застосування частини третьої статті 233 КЗпП відсутні.
При цьому, Верховний Суд акцентує увагу на тому, що під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України як норми спеціального процесуального закону. Такого висновку Верховний Суд дійшов, із-поміж інших, у постанові від 4 грудня 2019 року в адміністративній справі № 815/2681/17.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
У справі Європейського суду з прав людини «Стаббігс та інші проти Великобританії» визначено, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.
У Рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» від 25 січня 2000 року Європейський суд зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.
З урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку про те, що у правовідносинах щодо стягнення середнього заробітку у зв`язку з затримкою повного розрахунку при звільненні через несвоєчасну виплату грошової компенсації за неотримане речове майно строк звернення до суду регламентований спеціальною нормою частиною п`ятою статті 122 КАС України, та становить один місяць.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23 вересня 2020 року по справі № 1.380.2019.003695 (провадження № К/9901/1053/20)
Згідно з матеріалами справи, остаточний розрахунок при звільненні з позивачем, тобто виплату останньому грошової компенсації за неотримане речове майно, проведено 29 жовтня 2021 року, а з цим позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 11 лютого 2022 року шляхом здачі позову на пошту, що стверджується відтиском штампа-датера відділення поштового зв`язку на конверті, у якому позов отримано судом.
Тобто, позовна заява в частині вимог щодо виплати середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 30 серпня 2021 року по 29 жовтня 2021 року в сумі 34 062,00 грн подана позивачем з пропуском установленого КАС України місячного строку звернення до адміністративного суду.
Згідно з частиною третьою статті 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
За приписами частини четвертої статті 123 КАС України, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Аналіз вказаних вище положень КАС України дозволяє дійти висновку про те, що в разі встановлення судом факту пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду після відкриття провадження у справі або якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, суд зобов`язаний надати позивачу можливість подати заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду або заяву із зазначенням інших причин пропуску ним відповідного строку, які можуть бути визнані судом поважними або неповажними, що матиме своїм наслідком залишення позову без розгляду.
Вказане узгоджується з положеннями частини тринадцятої статті 171 КАС України, згідно з якими суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 160, 161 цього Кодексу (зокрема, вимог частини шостої статті 161 КАС України щодо подання одночасно з позовом заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду в разі пропуску такого строку), постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.
З урахуванням наведеного, слід запропонувати позивачу протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали усунути вказані вище недоліки позовної заяви шляхом подання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з позовом в частині позовних вимог щодо зобов`язати відповідача-2 нарахувати і виплатити позивачу середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 30 серпня 2021 року по 29 жовтня 2021 року в сумі 34 062,00 грн, а також доказів на підтвердження поважності причин його пропуску.
Керуючись статтями 123, 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання дій та бездіяльності протиправними,зобов`язання вчинення певних дій залишити без руху.
Встановити позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви тривалістю не більше 10 днів з дня вручення даної ухвали.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та окремо не оскаржується.

Суддя О.В. Поліщук