Справа № 640/25313/21
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2022-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2022 року м. Київ № 640/25313/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог просить суд:

- визнати незаконним та скасувати висновок Державної міграційної служби України та Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, який став підставою для прийняття рішень про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання відносно позивача.

- скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області № 4801.5/32485-21 від 17 серпня 2021 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки серія НОМЕР_1 від 18 травня 2016 року на постійне проживання в Україні відносно позивача, громадянина Республіки Ліван, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач виніс оскаржуване рішення, а відтак винесене рішення є необґрунтованим та безпідставним.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.09.2021 року відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Представником Державної міграційної служби України подано до суду відзив на позовну заяву в якому зазначає, що територіальним органом ДМС, де розглядалася заява заявника, належним чином проаналізовано всі подані ним відомості і на підставі Закону прийнято правомірне рішення.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, встановив наступне.

Згідно матеріалів справи № 27 громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженець м. Брітал, Ліван, прибув в Україну на постійне проживання у 2016 році за паспортним документом НОМЕР_2 виданим року Генеральною дирекцією загальної безпеки, терміном дії до 11.11.2018 року.

04.03.2016 року ОСОБА_1 звернувся до УДМС у Миколаївській області з заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», як батьку громадянки України (донька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , довідка про реєстрацію особи громадянином України № 1622, видана 14.01.2016 року УДМС у Миколаївській області).

Відповідно до п.1 ч. З ст. 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 16.04.2014 року (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві від 16.04.2014 року).

05.05.2017 року рішенням УДМС у Миколаївській області громадянину Республіки Ліван ОСОБА_1 було надано дозвіл на імміграцію в Україну та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 .

23.06.2021 року до УДМС у Миколаївській області надійшло подання Головного управління Національної поліції в Київській області від 02.06.2021 року № 781/109/03/16-2021 та 25.06.2021 року надійшло депутатське звернення від 26.06.2021 року № 299/21-105 щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Ліван ОСОБА_1 відповідно до пунктів 3, 4 статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Згідно інформації, зазначеної в подані Головного управління Національної поліції в Київській області встановлено, що за наявною інформацією ОСОБА_1 систематично порушує законодавство України та міжнародні конвенції, що ратифіковані Україною.

Також до УДМС у Миколаївській області надійшов лист Управління міграційної поліції Головного управління Національної поліції в Київській області (далі - УМП ГУ НП в Київській області) від 29.07.2021 року № 965/10916/01-2021, в якому зазначено, за зверненням народного депутата України ОСОБА_4 щодо порушення громадянином Республіки Ліван ОСОБА_1 норм діючого законодавства України, УМП ГУ НП в Київській області відносно іноземця було здійснено відповідну перевірку.

Під час перевірки органами національної поліції було встановлено, що громадянин Ліванської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , неодноразово порушував законодавство України.

На виконання пункту 23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 №1983 (далі - Порядок провадження), УДМС у Миколаївській області було здійснено перевірку за обліками Інформаційного порталу національної поліції щодо можливого порушення громадянином Республіки Ліван ОСОБА_1 законодавства України, в тому числі про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, чи наявні не виконання іноземцем рішення суду чи органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення.

Відповідно до інформації, наданої Первомайським районним відділом поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 09.07.2021 року № 14078/67-21, встановлено, що ОСОБА_1 з 2016 року по 2021 рік неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, а саме:

05.10.2016 року - стаття 122 КУпАП частина 3 - перевищення водіями транспортних засобів встановлених обмежень швидкості руху, проїзд на заборонений сигнал регулювання дорожнього руху та порушення інших правил дорожнього руху, штраф 510 грн.;

07.09.2016 року - стаття 121 КУпАП частина 6 - порушення водієм правим керування транспортним засобом, правил користування ременем безпеки або мотошоломами, штраф 170 грн.;

10.06.2018 року - стаття 122 КУпАП частина 2 - перевищення водіями транспортних засобів встановлених обмежень швидкості руху, проїзд на заборонений сигнал регулювання дорожнього руху та порушення інших правил дорожнього руху, штраф 425 грн.;

31.07.2020 року - стаття 122 КУпАП частина 3 - перевищення водіями транспортних засобів встановлених обмежень швидкості руху, проїзд на заборонений сигнал регулювання дорожнього руху та порушення інших правил дорожнього руху, штраф 510 грн.;

04.06.2020 року - стаття 121 КУпАП частина5 - порушення водієм правим керування транспортним засобом, правил користування ременем безпеки або мотошоломами, штраф 51 грн.;

02.09.2020 року - стаття 121 КУпАП частина5 - порушення водієм правим керування транспортним засобом, правил користування ременем безпеки або мотошоломами, штраф 51 грн.;

30.03.2021 року - стаття 126 КУпАП частина 1 - керування транспортним засобом особою, яка не має відповідних документів на право керування таким транспортним засобом або не пред`явила їх для перевірки, штраф 425 грн.

Таким чином УДМС у Миколаївській області прийнято рішення від 17.08.2021 року № 4801.5/32485-21 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Ліван ОСОБА_1 .

Вважаючи таке рішення відповідача необґрунтованими та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно рішення Державної міграційної служби України в Миколаївської області про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання підставами для їх скасування, як зазначив відповідач, є порушення вимог п.4, п.5 ст.12 Закону України "Про імміграцію" та підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 р. № 321.

Так, згідно п. 4 ст.12 Закону України "Про імміграцію" передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України. Згідно п. 5 ст.12 Закону "Про імміграцію" передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо «іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Згідно підпункту 1 п. 64 Порядку посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі:

1) скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію";

Однак, за весь час знаходження на території України я не порушував будь-яких Законів України, не притягувався до адміністративної чи кримінальної відповідальності, будь яких зауважень щодо моє підприємницької діяльності за весь цей час не отримував, тому мені не зрозуміло які мої дії, як іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, та вжиття таких заходів є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України, та яким чином я порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», надалі - Закон №3773-VI, іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України є громадянином (підданим) іншої держави або держав; іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні; іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст.2 цього Закону правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Статтею 3 Закону №3773-VI встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Відповідно до ч. 1 ст.4 Закону України №3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Статтею 1 Закону України «Про імміграцію» визначено, що імміграція- це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом - порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно судової практики, громадянин країни, якого стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинен мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності. Право бути почутим є ключовим принципом належного управління в демократичній державі. У тих випадках, коли існує прямий або несприятливий вплив на права чи інтереси будь-якої особи, її потрібно своєчасно та належно проінформувати про це, для того, щоб вона мала можливість підготувати відповідні звернення. Такі звернення можна підготувати письмово або висловити усно на слуханнях або зустрічах. У будь-якому разі такі звернення можуть містити документальні докази, висновки та/або заяви. Важливо, щоб особи мали достатньо часу для надсилання звернень до ухвалення рішення суб`єктом владних повноважень.

Верховний суд неодноразово звертав увагу на те, що перевірка адміністративними судами дотримання суб`єктами владних повноважень права особи «бути почутою» є обов`язковою, що безпосередньо закріплено в п. 9 ч. 2 ст. 2 КАС України, за яким у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення. З аналізу викладених норм слідує, що функція територіальних органів, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для подання пояснень емігрантів, стосовно яких розглядається питання.

Отже, враховуючи існування загрози настання таких серйозних для позивача наслідків, забезпечення його права взяти участь при прийнятті цього рішення є обов`язковою передумовою його правомірності.

Європейський суд з прав людини в пункті 43 рішення у справі «Курочкін проти України» (Kurochkinv. Ukraine) від 20 травня 2010 року (заява № 42276/08) зазначив, що втручання у право на повагу до сімейного життя становить порушення статті 8, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не має однієї або кількох законних цілей, зазначених у пункті 2 статті 8, а також не є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення такої цілі чи цілей (див. рішення від 7 серпня 1996 р. у справі «Йогансен проти Норвегії» (Johansenv. Norway), Reports 1996-ІІІ, с. 1001- 1002, п. 52). Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (див.,наприклад, згадане вище рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», п. 60, та рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтями 8-10 Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

Порядок скасування дозволу на імміграцію, виїзд і видворення за межі України врегульовані Законом України «Про імміграцію» (далі Закон -№ 2491-III) та Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 № 3773-VI (далі по тексту - Закон № 3773-VI).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 3 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу держав на дотримання принципу «належного урядування».

Так у Рішенні суду «Рисовський проти України» Європейський суд зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилку навіть ті причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна Пропорційна чином втручатися в нове право, набуте особою^™ покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати ™ ™ протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Крім того, ст. 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах » повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

Законами України передбачено, що при прийнятті рішень про скасування дозволу на імміграцію, суб`єкту владних повноважень слід враховувати усі обставини, що мають значення: проживання іноземця або особи без громадянства на території України разом із родиною, період проживання на території України, вчинення будь-яких дій, які є підставою для скасування дозволу на імміграцію, наявність подружжя із громадянством України, наявність дітей та підстави їх перебування в Україні.

При цьому, суб`єкту владних повноважень слід дотримуватись принципу пропорційності, і недопущення настання несприятливих наслідків для іноземця або особи без громадянства, яких може бути протиправно зобов`язано покинути Україну та розлучитись зі своєю родиною.

Територіальні органи ДМС України повинні вивчати реальні обставини, які можуть потягти за собою скасування дозволу на імміграцію, зокрема: наявність у позивача дітей, які народились в Україні і які знаходяться на його утриманні та потребують його допомоги, право на набуття громадянства України, тривалість терміну перебування дітей в Україні, їх соціальні зв`язки, можливі негативні наслідки у разі розлучення дітей з батьком.

Не врахування наявності у іноземця або особи без громадянства малолітньої дитини, порушення законного права дитини на проживання разом з батьками є недотриманням Конвенції про права дитини, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, висновками Європейського суду з прав людини.

Відсутність доказів надсилання (або вручення) іноземцю або особі без громадянства запрошення про надання пояснень та відповідних документів свідчить про невиконання територіальними органами і підрозділами ДМС України всіх дій, спрямованих на повне та всебічне вивчення та оцінку всіх документів та матеріалів, які можуть бути доказом наявності або відсутності підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Як і у випадку із підставами для відмови у наданні дозволу на імміграцію Законом України «Про імміграцію» встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

При винесенні рішення про скасування дозволу на імміграцію необхідно вказувати конкретні обставини такого скасування, зазначені у відповідних статтях. Важливим є дотримання принципу пропорційності, необхідного 1 балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини у виниклих обставинах.

Скасування цього дозволу, а не його зміна або скасування з прийняттям нового рішення, без врахування обставин, які існують, суттєво порушує права позивача, оскільки він мав передбачені законом підстави на отримання дозволу на імміграцію, а також є неправомірним втручанням органу державної влади в сімейне життя позивача.

Органам ДМС України слід враховувати, що скасування дозволу на імміграцію в Україну подружжя іноземця (особи без громадянства) не є підставою для скасування дозволу на імміграцію самому іноземцю (особі без громадянства), оскільки такої підстави для скасування дозволу на імміграцію Законом України «Про імміграцію» не передбачено.

При винесенні рішень про скасування дозволу на імміграцію на підставі подання, листів або повідомлень органів СБУ або органів Національної поліції, територіальні органи ДМС України повинні звертати увагу на зміст та враховувати наявність у позивача родини: дружини, яка є громадянкою України, та малолітніх дітей - громадян України, з метою дотримання положень статей 9, 26 Конституції України, норм Закону України «Про охорону дитинства» та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та 8 застосування практики Європейського суду з прав людини», які не допускають протиправного втручання в сімейне життя та розлучення дітей з батьками (коли такого не потребують інтереси дитини).

Використання відомостей, отриманих від інших державних органів повинні відповідати вимогам законодавства.

При цьому слід врахувати обмежені можливості щодо розкриття змісту такої інформації в повному обсязі, джерел її походження. Разом з тим, слід враховувати, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідно до законодавчих норм, ДМС України має право приймати відповідні рішення на підставі обґрунтованого подання компетентного органу.

Подання компетентного органу має бути обґрунтованим та підтверджуватися доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, про які зазначено у поданні.

Висновок щодо обов`язковості доведення вини є ключовим під час розгляду справ, в яких предметом оскарження є рішення органу ДМС України про скасування дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства. Тобто підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Тільки у разі підтвердження належними та допустимими доказами інформації про притягнення до кримінальної відповідальності, дозвіл на імміграцію може бути скасовано.

Скасування дозволу на імміграцію має відбуватися за умови дотримання принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для іноземців та осіб без громадянства при відсутності будь-якої вини з їх боку.

Не з`ясування органами ДМС України суттєвих обставин життя іммігрантів, їх родинних та соціальних зв`язків призводить до порушення прав таких осіб, оскільки вони мають передбачені законом підстави на отримання дозволу на імміграцію, необхідно зважати на право іноземця або особи без громадянства на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з частиною другою статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного" добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 21.06.1988 по справі "Боррехаб проти Нідерландів", яке в силу положень частини першої статті « 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права, висвітлив правову позицію щодо захисту права на "сімейне життя" у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції. Так, позиція Суду ґрунтувалася на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зав`язків між батьком та його неповнолітньою донькою. У наведеній справі, Суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року №ETS N005 (право на повагу до приватного і сімейного життя)

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі "Боррехаб проти Нідерландів" від 21.06.1988 та у справі "Каплан та інші проти Норвегії" від 24.07.2014, роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам частини другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Тетяна Жданок проти Латвії" (case of Zdanokav. Latvia) встановлено, що "для того, щоб гарантувати стабільність та ефективність демократичної системи, від держави може вимагатись вжиття специфічних заходів. У той же час, демократія є поняттям, заснованим на компромісі, що вимагає різних поступок з боку окремих осіб, які повинні інколи бути готові обмежити деякі із своїх свобод так, щоб забезпечити більшу стабільність держави у цілому.

Однак, щоразу, коли держава має намір послатись на принцип "демократії, здатної себе захистити" для виправдання свого втручання у права людини, вона повинна уважно оцінити обсяг і наслідки такого заходу, а також те, чи дотриманий баланс між вимогами захисту демократичного суспільства, з одного боку, та захисту прав людини - з іншого" (рішення Великої палати, 2006 p.).

Рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання також повинно відповідати вимогам Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на тимчасове проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 №251.

Такі підстави, як скасування посвідки на тимчасове проживання з огляду на наявність в діях іноземця або особи без громадянства загрози національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, треба доводити належними та допустимими доказами з метою підтвердження порушення позивачем норм чинного законодавства за період дії його посвідки на проживання в Україні. Якщо органом ДМС України не доведено вищевикладеного, то відсутні підстави для скасування посвідки на тимчасове проживання в розумінні пункту 19 Порядку № 251.

Суб`єкту владних повноважень треба уважно вивчати зміст доказів, зокрема, яка саме інформація відносно такої особи міститься у базі «АРМОР», якщо відомості з неї наявні у матеріалах справи. Треба також перевіряти інформацію надану ДПС України, а також зміст листів Національної поліції України, органів СБУ, які містять інформацію відносно іноземця або особи без громадянства.

Такі листи не завжди містять інформацію про притягнення до адміністративної відповідальності осіб і не можуть свідчити про їх винну поведінку, так як і показання свідків чи характеристика, яка надається керівником у місці роботи чи навчання відносно відповідного іноземця або особи без громадянства.

Як встановлено судом, відповідачі вказують, що позивач неодноразово порушував митне законодавство та Правила дорожнього руху України та вважають, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; що дії відповідача є необхідними для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України, та іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, що є достатньою підставою для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну з вилученням посвідки на постійне проживання.

Як на підставу своїх заперечень на позов посилаються на випадки, які мали місце 26 січня 2018 року та 18 грудня 2018 року за результатами яких складені протоколи про порушення митного законодавства.

Зазначають, що з цього питання 21 лютого 2020 року в.о. начальником Київської митниці Держмитслужби до ГУ Національної поліції було складено Повідомлення про нібито протиправне діяння з боку позивача, що має ознаки кримінального правопорушення.

Суд також приймає до уваги, що відносно позивача було складено не два протоколи за порушення митних правил, як зазначають відповідачі, а значно більше, однак всі справи за результатами розгляду цих протоколів були закриті у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

При цьому, 13 липня 2021 року на адресу Управління державної міграційної служби в Миколаївській області на підтвердження відсутності порушення митного законодавства з боку позивача до Окружного адміністративного суду м. Києва були направлені копії рішень судів апеляційної інстанції, які набрали чинності.

Вказаними рішеннями, які не визнають правоохоронні органи, встановлені факти, що позивачем митне законодавство не порушувалося і що він діяв в межах чинного законодавства України.

Тобто, відповідачам було відомо, що всі справи відносно ОСОБА_1 , були закриті за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

У своєму позові ОСОБА_1 зазначав, що він є суб`єктом підприємницької діяльності, одним із видів його діяльності є розведення та оптова торгівля живими тваринами, тощо. Що він сплачує податки в Україні та не вчиняв дій, спрямованих на переміщення товарів через митний кордон України з приховуванням від митного контролю шляхом надання підроблених документів, оскільки проходив процедуру оформлення товару через митний контроль з дотриманням встановленого порядку та наданням необхідних дозвільних документів, що було неодноразово встановлено судами першої та апеляційної інстанцій.

Під час судових досліджень докази, які були надані митними органами по справам, судами були визнані не належними та не допустимими, тому суди доходили висновку про відсутність в діях позивача складу адміністративного порушення, а справи - закрито..

Суди діяли на підставі принципів законності та обґрунтованості, а саме:

Принцип законності полягає в тому, що адміністративна відповідальність настає лише за ті діяння, які передбачені законом, притягати до адміністративної відповідальності мають право тільки передбачені законом компетентні органи, органи публічної адміністрації при вирішенні питання про притягнення винної особи до адміністративної відповідальності повинні керуватися законом, і здійснювати свої повноваження в рамках передбаченої законодавством компетенції.

Принцип обґрунтованості полягає в тому, що довільне притягнення особи до адміністративної відповідальності не допускається. Правозастосовні органи повинні встановити сам факт вчинення адміністративного проступку, а також встановити інші обставини справи, які мають значення для кваліфікації адміністративного проступку та індивідуалізації адміністративної відповідальності. Також вибір конкретної міри адміністративного стягнення повинен бути обґрунтований на ретельному вивченні матеріалів справи та при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих обставин справи. Принцип обґрунтованості безпосередньо не закріплений у КУпАП, однак випливає з його положень.

Так, ст. 251 КУпАП встановлює, що доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність або відсутність адміністративного проступку, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, відповідачі посилаються на протокол про порушення митних правил від 18.12.2018 року, однак 04 вересня 2020 року постановою Солом`янського районного суду м. Києва (справа № 760/7744/20) провадження у справі про адмінправопорушення відносно позивача закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення та вказане рішення було залишено без змін судом апеляційної інстанції, копія рішення першої інстанції додається.

Крім того, з аналогічного питання у справі № 33/824/3025/2019 Київським апеляційним судом також було підтверджено законність рішень першої інстанції, копія рішення апеляційної інстанції додається.

Також відповідачі посилаються на протокол про порушення митних правил від 26 січня 2018 року, однак 04 вересня 2020 року постановою Солом`янського районного суду м. Києва (справа № 760/7746/20) провадження у справі про адмінправопорушення відносно позивача було також закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення та вказане рішення залишено без змін в апеляційній інстанції, копія рішення першої інстанції додається.

Крім того, з аналогічного питання у справі № 33/824/694/2020 Київським апеляційним судом також було підтверджено законність рішень першої інстанції, копія рішення апеляційної інстанції додається.

У своїх відзивах відповідачі також посилаються на те, що позивач з 2016 року по 2021 рік притягувався до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху України, однак при цьому не звертають увагу на те, що згідно ст. 39 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, якщо особа, піддана адміністративному стягненню, протягом року з дня закінчення виконання стягнення не вчинила нового адміністративного правопорушення, то ця особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню.

З огляду на викладене якщо органом ДМС України не досліджено усіх обставин справи у сукупності та зроблено необ`єктивний висновок, внаслідок чого прийнято необґрунтоване рішення, таке рішення є протиправним, порушує права іноземних громадян або осіб без громадянства і може бути скасовано в судовому порядку.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що відповідачем не досліджено усіх обставин справи у сукупності та зроблено необ`єктивний висновок, а тому позовні вимоги в частині скасування рішення Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області № 4801.5/32485-21 від 17 серпня 2021 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки серія НОМЕР_1 від 18 травня 2016 року на постійне проживання в Україні відносно позивача, громадянина Республіки Ліван, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про визнати незаконним та скасувати висновок Державної міграційної служби України та Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, який став підставою для прийняття рішень про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання відносно позивача, то суд зазначає, що дія висновку вичерпала себе у момент прийняття рішення, а відтак суд захищає лише порушуванню права і інтереси учасників справи, у зв`язку з чим позовна вимога в цій частині задоволенню не підлягаю, крім того, суд дійшов до висновку, що скасування рішення Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області № 4801.5/32485-21 від 17 серпня 2021 року в достатній мірі відновлює порушенні права і інтереси позивача, а відтак адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись ст. ст. 72-77, 139, 242- 243, 245-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста,-

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_4 ) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ), Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області (54001, м. Миколаїв, вул. Декабристів, 5, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

2. Скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області № 4801.5/32485-21 від 17 серпня 2021 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки серія НОМЕР_1 від 18 травня 2016 року на постійне проживання в Україні відносно позивача, громадянина Республіки Ліван, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_4 ) сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області (54001, м. Миколаїв, вул. Декабристів, 5, ).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя І.А. Качур