Справа № 640/8918/19
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2022-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2022 року м. Київ № 640/8918/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Чудак О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення й податкової вимоги,

установив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, в якій просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 22.12.2018 №;

- визнати протиправною і скасувати податкову вимогу від 30.01.2019 №41885-17.

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що згідно податкового повідомлення-рішення від 22.12.2018 № позивачу нараховано грошове зобов`язання з єдиного податку у загальному розмірі 9 447 грн на підставі висновку акту від 23.11.2018 №4609/26-15-42-03-30/ НОМЕР_1 про порушення позивачем вимог пунктів 292.1, 292.6 статті 292, пункту 293.3 статті 293 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (ПК України) шляхом не нарахування та не сплати до бюджету єдиного податку за 2017 рік у розмір 7 558,26 грн, з огляду на те, що позивач не відобразив у податковій звітності за 2017 рік кошти у сумі 151 165,11 грн, які отримані у 2018 році за товари реалізовані у 2017 році.

Позивач наголошує, що вказаний висновок відповідача суперечить нормі пункту 292.6 статті 292 ПК України, який чітко визначає, що датою отримання доходу платника єдиного податку є дата надходження коштів платнику єдиного податку.

Вказуючи про протиправність вимоги від 30.01.2019 №41885-17 позивач зазначає, що така вимога сформована на суму неузгодженого грошового зобов`язання, визначеного податковим повідомленням-рішенням від 22.12.2018 №, адже станом на її складання, позивач оскаржував вказане рішення в адміністративному порядку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.05.2019 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи.

Відповідач подав відзив на позовну заяву у якому заперечив проти задоволення позову з огляду на необґрунтованість позовних вимог.

Вказав, що інформація про підсумки розрахункових операцій, проведених із застосуванням реєстраторів розрахункових операцій є доходом підприємця. За даними РРО виторги позивача у 2017 році склали 718 683,71 грн, тоді як позивачем у податковій декларації за 2017 рік вказано 567 518,60 грн. Таким чином, позивачем не нараховано та не сплачено до бюджету єдиного податку за 2017 рік на вказану суму доходу у розмір 7 558,26 грн, що свідчить про правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 22.12.2018 №.

Також відповідач вказав, що податкове повідомлення-рішення від 22.12.2018 № позивач отримав 08.01.2019, а тому податкове зобов`язання визначне таким рішенням набуло статусу узгодженого 18.01.2019. Скаргу на податкове повідомлення-рішення від 22.12.2018 № позивач подав 21.01.2019.

Керуючись нормою частини п`ятої статті 262 КАС України, суд здійснював розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Суд, дослідив матеріали справи на підтвердження й спростування заявлених вимог в їх сукупності, надав їм юридичну оцінку та встановив наступне.

ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець платник єдиного податку третьої групи, здійснює роздрібну торгівлю продуктами харчування із застосуванням реєстраторів розрахункових операцій (РРО).

За даними РРО у 2017 році виручка позивача становила 718 683,71 грн, у тому числі у сумі 151 165,11 грн за період з 28.12.2017 по 31.12.2017, які отримані на банківський рахунок позивача № НОМЕР_2 в АТ «СБЕРБАНК».

При цьому, за даними виписки з банківського рахунку позивача № НОМЕР_2 в АТ «СБЕРБАНК» вказана виручка у сумі 151 165,11 грн за період з 28.12.2017 по 31.12.2017 фактично зарахована на вказаний рахунок 03.01.2018.

09.02.2018 ФОП ОСОБА_1 подав декларацію з єдиного податку за 2017 рік у якій відобразив дохід у розмірі 567 518,60 грн.

ГУ ДФС у місті Києві проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 за результатом якої складено акт від 23.11.2018 №4609/26-15-42-03-30/ НОМЕР_1 у якому зафіксовано позивачем вимог пунктів 292.1, 292.6 статті 292, пункту 293.3 статті 293 ПК України шляхом не нарахування та не сплати до бюджету єдиного податку за 2017 рік у розмір 7 558,26 грн, з огляду на те, що позивач не відобразив у податковій звітності за 2017 рік дохід у сумі 151 165,11 грн.

На підставі вказаного висновку акт від 23.11.2018 №4609/26-15-42-03-30/ НОМЕР_1 ГУ ДФС у місті Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 22.12.2018 №, яким позивачу нараховано грошове зобов`язання з єдиного податку у загальному розмірі 9 447 грн, у тому числі за податкових зобов`язанням - 7 558,26 грн, за штрафними санкціями - 1 323,96 грн.

Позивач оскаржив податкове повідомлення-рішення від 22.12.2018 № у адміністративному порядку шляхом подання скарги до ДФС України. У вказаній скарзі позивач зазначив, що отримав спірне рішення 08.01.2019.

Рішенням ДФС України від 15.03.2019 №12178/6/99-99-11-05-01-25 відмовлено у задоволенні вказаної скарги позивача.

30.01.2019 ГУ ДФС у місті Києві складено та направлено на адресу позивача податкову вимогу від 30.01.2019 №41885-17 про сплату боргу, який станом 29.01.2019 складав 10 771,79 грн та виник у зв`язку із несплатою позивачем грошове зобов`язання нарахованого податковим повідомленням-рішенням від 22.12.2018 № та нарахуванням пені у сумі 1 323,96 грн.

Позивач вважає протиправними податкове повідомлення-рішення від 22.12.2018 № та податкову вимогу від 30.01.2019 №41885-17, а тому звернувся до суду із вказаним позовом.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України від 06.07.1995 №265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані: проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок.

Відповідно до пункту 1.4 глави 1 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22, безготівкові розрахунки - це перерахування певної суми коштів з рахунків платників на рахунки отримувачів коштів, а також перерахування банками за дорученням підприємств і фізичних осіб коштів, унесених ними готівкою в касу банку, на рахунки отримувачів коштів. Ці розрахунки проводяться банком на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді.

Підпунктом 1.27 статті 1 Закону України від 05.04.2001 №2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено, що платіжна картка - це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

За приписами підпункту 1.32-1 статті 1 вказаного Закону платіжний термінал - це електронний пристрій, призначений для ініціювання переказу з рахунка, у тому числі видачі готівки, отримання довідкової інформації і друкування документа за операцією із застосуванням електронного платіжного засобу.

Згідно пункту 292.1 статті 292 ПК України доходом платника єдиного податку є: для фізичної особи-підприємця - дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); матеріальній або нематеріальній формі, визначеній пунктом 292.3 цієї статті. При цьому, до доходу не включаються отримані такою фізичною особою пасивні доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті, страхові виплати і відшкодування, а також доходи, отримані від продажу рухомого та нерухомого майна, яке належить на праві власності фізичній особі та використовується в її господарській діяльності.

Відповідно до пункту 292.6 статті 292 ПК України датою отримання доходу платника єдиного податку є дата надходження коштів платнику єдиного податку у грошовій (готівковій або безготівковій) формі, дата підписання платником єдиного податку акта приймання-передачі безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг).

Отже, положеннями статті 292 ПК України чітко визначено, що датою отримання платником єдиного податку доходу є дата фактичного надходження йому коштів готівкою та/або у безготівковій формі (зарахування на розрахунковий рахунок), а не інформація про підсумки розрахункових операцій, проведених через РРО, що свідчить про необґрунтованість висновків акту від 23.11.2018 №4609/26-15-42-03-30/ про порушення позивачем вимог пунктів 292.1, 292.6 статті 292, пункту 293.3 статті 293 ПК України.

Таким чином, позивач правомірно не включив виручку за період з 28.12.2017 по 31.12.2017 у розмірі 151 165,11 грн у складі доходу за 2017 рік, адже фактично вказані кошти надійшли на його на розрахунковий рахунок 03.01.2018. Факт зарахуванням вказаних коштів саме 03.01.2018 відповідач не заперечує.

Крім того, встановлено, що 11.02.2019 ФОП ОСОБА_1 подав декларацію з єдиного податку за 2018 рік у якій відобразив виручку за період з 28.12.2017 по 31.12.2017 у розмірі 151 165,11 грн у складі доходу за 2018 рік. Відповідач даної обставини не заперечив.

Таким чином, суд дійшов висновку про протиправність та необхідність скасування податкового повідомлення-рішення від 22.12.2018 №.

Аналогічний висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 22.04.2021 у справі №640/3178/19.

Відповідно частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з пунктом 54.5. статті 54 ПК України якщо згідно з нормами цієї статті сума грошового зобов`язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов`язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому цим Кодексом.

Як передбачено пунктом 57.3. статті 57 ПК України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1-54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

Згідно пункту 56.2 статті 56 ПК України у разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Пункт 56.3 статті 56 ПК України передбачає, що скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

Відповідно до пунктів 56.15, 56.16 статті 56 ПК України скарга, подана із дотриманням строків, визначених пунктом 56.3 цієї статті, зупиняє виконання платником податків грошових зобов`язань, визначених у податковому повідомленні-рішенні (рішенні), на строк від дня подання такої скарги до контролюючого органу до дня закінчення процедури адміністративного оскарження.

Протягом зазначеного строку податкові вимоги з податку, що оскаржується, не надсилаються, а сума грошового зобов`язання, що оскаржується, вважається неузгодженою.

Днем подання скарги вважається день фактичного отримання скарги відповідним контролюючим органом, а в разі надсилання скарги поштою - дата отримання відділенням поштового зв`язку від платника податків поштового відправлення із скаргою, яка зазначена відділенням поштового зв`язку в повідомленні про вручення поштового відправлення або на конверті.

Згідно пункту 56.13 статті 56 ПК України у разі коли останній день строків, зазначених у цій статті, припадає на вихідний або святковий день, останнім днем таких строків вважається перший робочий день, що настає за вихідним або святковим днем.

У відповідності до пункту 59.1 статті 59 ПК України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Судом встановлено, що позивач оскаржив податкове повідомлення-рішення від 22.12.2018 № у адміністративному порядку шляхом подання до ДФС України скарги від 21.01.2019 №21/01-19.

У скарзі на податкове повідомлення-рішення від 22.12.2018 № позивач зазначив, що отримав спірне рішення 08.01.2019.

Оскільки 12, 13, 19 та 20 січня 2019 року були вихідними днями, останнім днем строку на подання скарги на податкове повідомлення-рішення від 22.12.2018 № було 22.01.2019.

За змістом Рішенням ДФС України від 15.03.2019 №12178/6/99-99-11-05-01-25 скарга позивача від 21.01.2019 №21/01-19 зареєстрована у ДФС України 22.01.2019 за вх. ДФС №900/ФОП.

Таким чином, позивач подав скаргу на податкове повідомлення-рішення від 22.12.2018 № з дотриманням строку, визначеного пункту 56.3 статті 56 ПК України, що за приписами пункту 56.15 статті 56 ПК України виключало можливість до 15.03.2019 надсилання позивачу податкової вимоги про сплату грошового зобов`язання, визначеного податковим повідомленням-рішенням від 22.12.2018 № з огляду на неузгодженість такого зобов`язання.

Разом з цим, 30.01.2019 ГУ ДФС у місті Києві складено та направлено на адресу позивача податкову вимогу від 30.01.2019 №41885-17 про сплату боргу, який станом 29.01.2019 складав 10 771,79 грн та виник у зв`язку із несплатою позивачем грошове зобов`язання нарахованого податковим повідомленням-рішенням від 22.12.2018 № та нарахуванням пені у сумі 1 323,96 грн.

З урахуванням наведеного, а також враховуючи встановлену судом протиправність податкового повідомлення-рішення від 22.12.2018 №, суд також вважає протиправною податкову вимогу від 30.01.2019 №41885-17.

Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Такий підхід узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та "Вуліч проти Швеції" визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку з урахуванням усіх доказів у справі в їх сукупності, враховуючи те, що відповідачем не доведено спірних рішень, а обставини справи свідчать про протилежне, суд вважає, що наявні підстави для захисту прав позивача у судовому порядку шляхом визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 22.12.2018 № та податкової вимоги від 30.01.2019 №41885-17.

Частиною першою, сьомою статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Оскільки даний позов сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, підлягає задоволенню повністю, а позивачем за його подання сплачено судовий збір у розмірі 768,4 грн, то вказана сума підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 22.12.2018 №.

Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 30.01.2019 №41885-17.

Стягнути з Головного управління ДПС у місті Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 768,4 грн (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (місце проживання фізичної особи: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ).

Відповідач - Головне управління ДПС у місті Києві (місцезнаходження відокремленого підрозділу юридичної особи: 04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19; ідентифікаційний код відокремленого підрозділу юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: ВП 44116011).

Суддя О.М. Чудак