Справа № 640/2549/22
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2022-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2022 року м. Київ № 640/2549/22

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Гарника К.Ю., за участю секретаря судового засідання Дураєвої А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у .м Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії

за участю представників учасників справи:

від позивача - Каляєва В.В.

від відповідача - Цапенко С.М.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі по тексту - відповідач), адреса: 03036, місто Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 76а, в якій позивач, з урахуванням позовної заяви в новій редакції, просить:

- визнати бездіяльність Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не закінчення виконавчого провадження, стосовно примусового виконання виконавчого листа Ялтинського міського суду АР Крим від 27 червня 2013 року №1/0124/11/2012 - протиправною;

- зобов`язати Солом`янський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) закінчити виконавче провадження стосовно примусового виконання виконавчого листа Ялтинського міського суду АР Крим від 27 червня 2013 року №1/0124/11/2012 щодо стягнення з ОСОБА_1 113152,12 грн.

В обгрунтування позовних вимог позивач послався на те, що в провадженні Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції знаходиться виконавче провадження №39402214. Боржник ОСОБА_1 , стягувач ДПІ у Солом`янському районі, борг 113152,12 грн., підстава виконавчий лист Ялтинського міського суду АР Крим від 27 червня 2013 року №1/0124/11/2012, відповідно до якого судові витрати у сумі 113152,12 грн по кримінальній справі стягнуто з підсудних ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , в рівних частинах в дохід держави.

Постановою державного виконавця Мельниченко В.С. від 20 серпня 2013 року було відкрито виконавче провадження №39402214 щодо виконання виконавчого листа Ялтинського міського суду АР Крим від 27 червня 2013 року №1/0124/11/2012.

Постановою старшого державного виконавця Цапенко С.М. від 27 квітня 2015 року виконавче провадження №39402214 приєднано до зведеного виконавчого провадження №47392683.

Так, підставою для стягнення 113152,12 грн є виконавчий лист Ялтинського міського суду АР Крим від 27 червня 2013 року №1/0124/11/2012.

В свою чергу, як вказано у позовній заяві, зазначений виконавчий лист було видано на підставі вироку Ялтинського міського суду АР Крим від 24 вересня 2012 року відповідно до якого, серед іншого, сплату судових витрат було покладено солідарно на ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Крім того, позивач зазначає, що 12 вересня 2012 року Ялтинським міським судом АРК було винесено вирок відповідно до якого ОСОБА_1 було засуджено за частиною 4 статті 190 Кримінального кодексу України, за частиною 3 статті 209 КК України виправдано.

Не погоджуючись із зазначеним вироком ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на вирок де просив вирок суду скасувати вирок, провадження у справі закрити за відсутністю в його діях складу злочину передбаченого частиною 4 статті 190 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду АРК від 10 січня 2013 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись з вироком першої інстанції та ухвалою суду другої інстанції ОСОБА_1 оскаржив їх до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання відповідної касаційної скарги. В касаційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення попередніх інстанцій, а справу закрити за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу злочину за який його було засуджено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2013 року касаційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково. Вирок Ялтинського міського суду АР Крим від 12 вересня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду АР Крим від 10 січня 2013 року щодо ОСОБА_1 в частині засудження за частиною 4 статті 190 КК України скасовано, справу направлено на новий розгляд (в частині виправдання ОСОБА_1 за частиною 3 статті 209 КК України вирок залишено в силі.

Таким чином, відповідно до зазначеної ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засудження ОСОБА_1 за частиною 4 статті 190 КК України скасовано, виправдання ОСОБА_1 за частиною 3 статті 209 КК залишено в силі.

Інших судових рішень по зазначеній справі на даний час, як стверджує позивач, не існує.

Більш того, позивач вказує, що листом від 22 липня 2019 року №21-541 вих-19 Прокуратура Автономної Республіки Крим повідомила, що нею не проводяться досудових розслідувань та не здійснюються процесуальне керівництво та/або підтримання державного обвинувачення відносно ОСОБА_1 .

На підставі чого, 14 січня 2022 року представник позивача звернувся до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з заявою, в якій просивзакінчити виконавче провадження відносно ОСОБА_1 щодо стягнення 113152,12 грн. та відповідного виконавчого збору, зняти арешт з майна, що належить ОСОБА_1 та виключити відомості про боржника ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників, скасувати інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також провести інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Проте, у позовній заяві зазначено, що станом на дату подання даної позовної заяви головний державний виконавець Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Цапенко С.М. в порушення пункту 5 частини статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" жодних дій не вчинила, виконавче провадження не закінчила.

Вказані обставини стали підставою для звернення до адміністративного суду з цією позовною заявою.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 лютого 2022 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

Копію ухвали про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою та доданими до неї документами уповноважена особа відповідача отримала 07 червня 2022 року, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, проте, відзиву на позовну заяву відповідачем не надано з невідомих суду причин, однак відповідачем виконано вимоги ухвали суду в частині надання суду належним чином засвідченої копії матеріалів виконавчого провадження №39402214.

В судовому засіданні 03 серпня 2022 року представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив задовольнити заявлені позовні вимоги. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі та просив у їх задоволенні відмовити.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та наданої суду копії матеріалів виконавчого провадження, вироком Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 24 вересня 2012 року, який залишений без змін ухвалою Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 10 січня 2013 року, ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною 4 статті 190 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 6 років з конфіскацією всього майна, яке належить йому на праві власності з відбуванням покарання в кримінально-виконавчій установі. Його ж, обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого частиною 3 статті 209 КК України - виправдано, за відсутністю складу злочину.

Також, вказаним вироком суду стягнуто з підсудних ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частках в дохід держави судові витрати в сумі 113152,12 грн.

27 червня 2013 року Ялтинським міським судом АР Крим видано виконавчий лист №1/0124/11/2012 з примусового виконання вироку суду від 24 вересня 2012 року у справі за обвинуваченням ОСОБА_1 в частині стягнення судових витрат в сумі 113152,12 грн по кримінальній справі з підсудних ОСОБА_2 і ОСОБА_1 в рівних частинах в дохід держави.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції в м. Києві від 20 серпня 2013 року відкрито виконавче провадження №39402214 з примусового виконання вказаного вище виконавчого листа №1/0124/11/2012, виданого 27 червня 2013 року Ялтинським міським судом АР Крим.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2013 року вирок Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 24 вересня 2012 року та ухвала Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 10 січня 2013 року щодо ОСОБА_1 в частині засудження за частиною 4 статті 190 КК України та ОСОБА_2 в частині засудження за частиною 5 статті 27, частини 4 статті 190 КК України скасовані і справа направлена на новий судовий розгляд. В решті судові рішення залишені без змін.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що постановою старшого державного виконавця від 27 квітня 2015 року виконавче провадження №39402214 приєднано до зведеного виконавчого провадження №47392683.

02 та 29 січня 2018 року представник ОСОБА_1 - адвокат Каляєв В.В. звернувся до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва з заявами, в якіх зазначивши про те, що оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2012 року щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а справу направлено на новий розгляд, у зв`язку з чим просив закінчити виконавче провадження відносно ОСОБА_1 щодо стягнення 113152,12 грн та відповідного виконавчого збору, зняти арешт з майна, що належить ОСОБА_1 та виключити відомості про боржника ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників, скасувати інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також провести інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Листом від 12 лютого 2018 року за вих.№20270 Солом`янський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві повідомив представника ОСОБА_1 - адвоката Каляєва В.В. про відсутність правових підстав для винесення постанови про закінчення ВП№39402214, зняття арештів, у зв`язку з тим, що станом на 12 лютого 2018 року рішення суду не виконано, з посиланням на те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вирок Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 24 вересня 2012 року та ухвала Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 10 січня 2013 року щодо ОСОБА_1 в частині засудження за частиною 4 статті 190 КК України та ОСОБА_2 в частині засудження за частиною 5 статті 27, частини 4 статті 190 КК України скасовані і справа направлена на новий судовий розгляд, а в решті судові рішення залишені без змін.

24 грудня 2021 року, 14 січня 2022 року представник позивача знов звернувся до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з аналогічними заявами щодо закінчення виконавчого провадження відносно ОСОБА_1 щодо стягнення 113152,12 грн та відповідного виконавчого збору, зняття арешту з майна, що належить ОСОБА_1 та виключення відомостей про боржника ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників, скасування інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проведення інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо надання відповіді на вказані заяви відповідачем.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо закінчення виконавчого провадження відносно ОСОБА_1 щодо стягнення 113152,12 грн та відповідного виконавчого збору, зняття арешту з майна, що належить ОСОБА_1 та виключення відомостей про боржника ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників, скасування інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проведення інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження протиправною, позивач звернувся до адміністративного суду з даною позовною заявою.

Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що матеріалами справи також підтверджено, що представник позивача в інтересах ОСОБА_1 починаючи з 2018 року, неодноразово звертався до судів цивільної та адміністративної юрисдикцій з приводу вирішення питання щодо закінчення вказаного вище виконавчого провадження, проте, відповідними судовими рішеннями провадження у справах були закриті або у відкритті проваджень у справі було відмовлено, у зв`язку з тим, що таку категорію справ не належить розглядати або в порядку цивільного, або в порядку адміністративного судочинства України.

Суд зазначає, що проаналізувавши факт звернення позивача до суду з цією позовною заявою, а також зміну судової практики щодо належності розгляду даного спору, зокрема, щодо того, що дана категорія справ має розглядатись саме в порядку адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про своєчасність звернення позивача до Окружного адміністративного суду міста Києва з даною позовною заявою та, відповідно, наявність підстав для розгляду даної адміністративної справи по суті з ухваленням остаточного судового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, що виникли між сторонами у справі регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі по тексту - Закон України від 02 червня 2016 року №1404-VIII) та Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (далі по тексту - Закон України від 21 квітня 1999 року №606-XIV).

Статтею 1 Закону України від 21 квітня 1999 року №606-XIV (тут і надалі, в редакції, що діяла на момент постановлення ухвали Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2013 року) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно частини 1, абзацу 1 частини 2 статті 25 Закону України від 21 квітня 1999 року №606-XIV державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 49 Закону України від 21 квітня 1999 року №606-XIV виконавче провадження підлягає закінченню у разі: скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до пункту 7 Розділу XIII Прикінцевих та Перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ, який набрав чинності 05 жовтня 2016 року, виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

При цьому, в Прикінцевих та Перехідних положеннях Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ зазначено порядок виконання та правового регулювання саме «виконавчих дій», а не «виконавчого провадження».

Тобто з урахуванням Прикінцевих та Перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ слід вважати, що кожна окрема виконавча дія та відповідно прийнята постанова державного виконавця в межах виконавчого провадження повинна регулюватись тим нормативно-правовим актом, під час дії якого вона була розпочата.

Так, відповідно до статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 5 частини 1 статті 39 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі: скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Звертаючись до адміністративного суду з вказаною позовною заявою позивач наголошує на тому, що вирок Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим, на підставі якого було видано виконавчий лист від 27 червня 2013 року №1/0124/11/2012 про стягнення з нього та ОСОБА_2 у рівних частинах судових витрат в дохід держави у розмірі 113152,12 грн., скасований ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2013 року, відповідно, на переконання позивача, виконавче провадження щодо примусового виконання цього виконавчого листа має бути закінчено.

Проте, з такими твердженнями позивача погодитись не можливо з огляду на те, що відповідно до частин 2, 3 статті 124 Кримінального процесуального кодексу України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не приймаючи рішення про новий судовий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл процесуальних витрат.

Наведене свідчить про те, що у разі направлення справи на новий розгляд, питання щодо розподілу процесуальних витрат судом касаційної інстанції не вирішується.

Тобто, в даному випадку, судом касаційної інстанції не було скасовано вирок Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 24 вересня 2012 року, який залишений без змін ухвалою Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 10 січня 2013 року, в частині стягнення з підсудних ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частках в дохід держави судові витрати в сумі 113152,12 грн, відповідно, у державного виконавця відсутні правові підстави для закінчення виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа з примусового виконання вироку суду від 24 вересня 2012 року у справі за обвинуваченням ОСОБА_1 в частині стягнення судових витрат в сумі 113152,12 грн по кримінальній справі з підсудних ОСОБА_2 і ОСОБА_1 в рівних частинах в дохід держави, виданого Ялтинським міським судом Автономної Республіки Крим 27 червня 2013 року.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин у розрізі повноважень та компетенції органів державної виконавчої служби, суд дійшов висновку про необгрунтованість заявлених позовних вимог та, відповідно, про відсутність правових підстав для їх задоволення.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На переконання суду, відповідачем не доведено правомірність вчинених дій, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Зважаючи, що у задоволенні позову позивача, відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням положень статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом десяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Суддя К.Ю. Гарник