Справа № 640/21126/21
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2022-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2022 року м. Київ № 640/21126/21

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Вєкуа Н.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доСлужби Безпеки України
провизнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Служби Безпеки України (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 33, ), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Служби Безпеки України щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільнені з військової служби;

- стягнути зі Служби Безпеки України на користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 616 511 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з відповідача слід стягнути на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України, оскільки в день виключення позивача зі списків особового складу, відповідач протиправно не провів усі необхідні розрахунки.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення учасників справи (письмове провадження), встановлено відповідачу строк для надання відзиву та витребувано від останнього докази та відповідні матеріали.

Відповідач подав відзив на адміністративний позов, в якому просить відмовити в задоволенні адміністративного позову та зазначає, що повністю виконав рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.02.2021 у справі №640/14901/20; з прийняттям судових рішень, якими присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Позивач надав відповідь на відзив, в якій зазначив, що твердження відповідача є необґрунтованими, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню.

Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та відзив на позов, встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу в Службі безпеки України з 23.07.1992 по 17.04.2019.

Наказом Голови Служби безпеки України від 10.04.2019 №456-ос ОСОБА_1 звільнений з військової служби та 17.04.2019 виключений зі списків особового складу Служби безпеки України.

Грошова компенсація за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій була виплачена 07.07.2021, тобто через 812 після звільнення, на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.05.2021 у справі №640/17422/20.

Одноразова грошова допомога при звільненні була виплачена 09.07.2019, тобто через 83 дні після звільнення.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач і звернувся з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За приписами статті 1 Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Абзацом першим частини першої статті 9 Закону № 2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частина друга цієї ж статті передбачає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до частини першої статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Кабінет Міністрів України постановою від 16 березня 2016 року № 178 затвердив Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Пунктами 2, 3 Порядку № 178 визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі, зокрема, й звільнення з військової служби.

Пунктом 4 Порядку №178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Виплата компенсації грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки, додаткової відпустки та одноразової грошової допомоги при звільненні не в день звільнення позивача сторонами визнана та підтверджена наявними в матеріалах справи доказами.

Відтак, суд дійшов висновку про обґрунтованість тверджень позивача, що бездіяльність відповідача щодо несвоєчасного повного розрахунку при звільненні є протиправною.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства, яке регулює порядок проходження військової служби, а отже у спірних правовідносинах застосуванню підлягають загальні норми, визначені Кодексом законів про працю України.

Згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з якою в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Верховний Суд у постанові від 22.01.2020 у справі № 620/1982/19 зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність. Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, спірна бездіяльність відповідача є триваючим проступком, що закінчився датою остаточної виплати позивачу спірних сум коштів, пов`язаних із проходженням публічної служби та не відповідає закону з часу його звільнення до часу фактичного повного розрахунку.

Зважаючи на відсутність належних, допустимих і достовірних доказів відсутності вини відповідача у несвоєчасному розрахунку з позивачем, право позивача на отримання на підставі вимог статті 117 Кодексу законів про працю України середнього заробітку є обґрунтованим.

Щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає виплаті, суд зазначає наступне.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, встановленою статтею 117 Кодексу законів про працю України, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, враховуючи:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором,

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості,

- те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника,

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки також викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.

Отже, в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19.

У даному випадку, суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

Відповідно до матеріалів справи Фінансово-економічним управлінням Служби безпеки України здійснено наступні остаточні розрахунки з ОСОБА_1 :

- грошова компенсація за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій була виплачена 07.07.2021, тобто через 812 після звільнення, на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.05.2021 у справі №640/17422/20;

- одноразова грошова допомога при звільненні була виплачена 09.07.2019, тобто через 83 дні після звільнення.

Згідно довідки Фінансово-економічного управління Служби безпеки України від 28.05.2020 № 21/2/2-574 розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за квітень 2019 року складає 13181,95 грн., за березень 2019 року - 45 982,50 грн.

При визначенні розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні підлягають положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Абзацом першим пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час (абзац третій пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100).

Відповідно до пункту 8 розділу ІІІ Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Позивача було звільнено з військової служби з 17.04.2019, а отже при визначенні суми середньої заробітної плати необхідно враховувати розмір грошового забезпечення позивача за березень 2019 року та квітень 2019 року.

Для обчислення середнього заробітку необхідно застосовувати показник 970 гривень в день (59164,45 гривень/61 календарних дні).

Так, в ході розгляду справи судом встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.05.2021 у справі №640/17422/20 позов задоволено, визнано протиправною бездіяльність Служби безпеки України (адреса: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 33, ідентифікаційний код 00034074) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) грошової компенсації за невикористані 14 календарних днів щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій на 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 17.04.2019 та зобов`язано Службу безпеки України (адреса: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 33, ідентифікаційний код 00034074) нарахувати та виплати ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористані 14 календарних днів щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій на 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 17.04.2019.

На виконання вищезазначеного рішення відповідачем виплачено позивачу грошову компенсацію 07.07.2021.

Також, за твердженнями позивача, що не спростовано відповідачем, ОСОБА_1 виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні 09.07.2019.

Таким чином, враховуючи, що остаточний розрахунок з позивачем за рішенням суду, здійснений відповідачем 07.07.2021 та одноразова грошова допомога виплачена 09.07.2019, суд приходить до висновку про те, що позивач має право на проведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.04.2019 по 07.07.2021 та з 17.04.2019 по 09.07.2019.

Тобто, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача складає 589 760 гривень (970 гривень х 54 робочі дні (52 380 грн.) + 970 гривень х 554 робочі дні (537 380 грн.)).

Разом з тим, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату грошового забезпечення, виходячи з принципу пропорційності, підлягає зменшенню.

Такий висновок суду апеляційної інстанції відповідає висновку Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладеному у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, співмірності ймовірних втрат позивача через неповний розрахунок при звільненні, обґрунтованим є стягнення з відповідача відшкодування середнього заробітку пропорційно виплаченим із затримкою коштів. Зазначена сума обчислюється шляхом множення частки відповідної виплати від загальної суми проведених при звільненні виплат на кількість днів затримки проведення цієї виплати на розмір середньоденної заробітної плати.

Так, судом встановлено, що відповідачем було здійснено остаточні розрахунки з позивачем на загальну суму 299 416,68 грн.

Судом встановлено, що істотність частки невиплаченої при звільненні грошової компенсації в сумі 299 416,68 грн. порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку в сумі 589 760 грн. становить 51%.

Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 51 % становить 152 703 грн.

Зважаючи на викладені вище висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, керуючись принципом справедливості та співмірності, ураховуючи істотність частки недоплаченої позивачу суми коштів порівняно із розміром середнього заробітку за період несвоєчасного з ним розрахунку, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру цього середнього заробітку зі 589 760 грн. до 152 703 грн.

Відтак, з відповідача на користь позивача за період несвоєчасного розрахунку підлягає стягненню середній заробіток в розмірі 152 703 грн., тоді як позивач просив стягнути на свою користь 616 511 грн.

Що стосується здійснення судом розрахунку розміру коштів, які належить стягнути з відповідача на користь позивача, то, виконуючи такі розрахунки суд керувався, поміж іншого, постановою Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №826/8319/16, відповідно до пункту 44 якої Верховний Суд вказав на помилковість висновку суду апеляційної інстанції про відсутність у нього обов`язку вираховувати суму компенсаційної виплати працівнику при вирішенні відповідних спорів.

Водночас суд зауважує, що відрахування та сплата податків, зборів та інших обов`язкових платежів з нарахованих громадянам доходів є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому суми коштів, вказані в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання відповідних податків, зборів та платежів. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, тому підлягають частковому задоволенню судом.

Щодо клопотання відповідача про залишення адміністративного позову без розгляду, суд зазначає наступне.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 11.02.2021 у справі № 240/532/20 вказав, що встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.

Ухвалюючи таке рішення Верховний Суд одночасно відступив від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в його постановах, а також погодився з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах, зокрема від 04.12.2019 у справі № 815/2681/17 та від 22.01.2020 у справі № 620/1982/19.

Як зазначив позивач та підтверджено відповідачем, останню за датою грошову компенсацію позивач отримав 07.07.2021.

До суду з даним позовом позивач звернувся 23.07.2021 шляхом надіслання його поштою, що підтверджується відтиском штемпелю працівника пошти на конверті.

Наведене свідчить, що позивачем не порушено місячного строку звернення до суду.

З огляду на що підстави для залишення адміністративного позову без розгляду відсутні.

Таким чином, адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Керуючись статтями 2, 72-77, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Служби Безпеки України щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільнені з військової служби.

Стягнути зі Служби Безпеки України на користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 152 703 грн.

Відмовити в іншій частині адміністративного позову.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Г. Вєкуа