Справа № 460/18978/22
Суддя: К.М. Недашківська
Дата ухвалення: 2022-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

31 серпня 2022 року м. Рівне №460/18978/22

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді К.М.Недашківської, розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування наказу.

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач 1) та ОСОБА_2 (далі позивач 2) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач), в якому позивачі просять суд визнати протиправним та скасувати Наказ начальника відділу персоналу ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) в частині направлення військовослужбовців роботи охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 солдата, стрільця відділення охорони взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , та солдата, стрільця-санітара відділення охорони взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 у відрядження до Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Заяви по суті справи.

Позивачі в позовній заяві зазначили, що зі слів начальника відділу персоналу ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачів наказом відряджено до Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , з 11.05.2022 для виконання бойових завдань у складі Військової частини. Однак, позивачам не було надано оскаржуваний наказ про їх відрядження (витяг з наказу). Позивачі вказали, що в порушення вимог Інструкції про відрядження військовослужбовців ЗСУ, в наказі не зазначено строк та термін відрядження. Позивачі, покликаючись до положень статей 11, 35, 37 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» стверджують про протиправність вказаного наказу. Тому просять суд задовольнити позовні вимоги.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, де вказав, що позивачам усно доведено зміст оскаржуваного наказу, видано посвідчення на відрядження, був проведений інструктаж. Строк відрядження визначається командиром (начальником, керівником), але не може перевищувати в межах України 30 календарних днів, крім випадків, коли інші строки відрядження визначаються законодавчими та іншими нормативно-правовими актами. При цьому, постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 №98 вказано розширені повноваження керівників військових підрозділів щодо відряджень та встановлено інший строк відрядження військовослужбовців в межах України для участі в здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, який не повинен перевищувати період проведення таких заходів. Тому посилання позивачів на відсутність в такому наказі строку та терміну відрядження є безпідставним. Крім того, відповідач вказує, що позивачі вже прибули з відрядження. Відповідач вважає, що діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Ухвалою суду від 27.06.2022 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 11.07.2022 позовна заява залишена без руху та надано строк позивачу для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 18.07.2022 розгляд справи продовжено.

Згідно з вимогами частини четвертої статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд при вирішенні справи керується принципами верховенства права, законності, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин, гласності і відкритості адміністративного процесу.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд

В С Т А Н О В И В:
Солдат ОСОБА_1 25.02.2022 на підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» №69 від 24.02.2022 призваний у Збройні Сили України під час мобілізації на особливий період.

З 25.02.2022 солдат ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 для проходження військової служби та призначений на посаду стрільця першого відділення охорони першого взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 25.02.2022 №26.

Солдат ОСОБА_2 25.02.2022 на підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» №69 від 24.02.2022 призваний у Збройні Сили України під час мобілізації на особливий період.

З 25.02.2022 солдат ОСОБА_2 зарахований до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 для проходження військової служби та призначений на посаду стрільця-санітара першого відділення охорони першого взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 25.02.2022 №26.

На підставі розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 №5/308 від 10.05.2022 та Наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 №62 від 10.05.2022, військовослужбовця солдата ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , військовослужбовця солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , 10.05.2022 відряджено у м. Яворів, Львівської області до Військової частини НОМЕР_1 для виконання бойових завдань у складі військової частини з 10.05.2022 та до окремого розпорядження.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу свого рішення - Наказу, на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України, яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку; суд зазначає таке.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України в зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, проходженням військової служби у Збройних Силах України здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон №2232-XII) та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі Положення №1153/2008).

Статтею 2 Закону №2232-XII визначено, що проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (далі - військовослужбовці) (п. 5 Положення №1153/2008).

Указом Президента України «Про введення воєнного стану» від 24.02.2022 №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, строк дії якого продовжено: з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб (Указ Президента України від 14.03.2022 №133/2022); з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб (Указ Президента України від 18.04.2022 №259/2022); з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб (Указ Президента України від 17.05.2022 №341/2022); з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб (Указ Президента України від 12.08.2022 № 573/2022).

Водночас, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 постановлено військовому командуванню (зокрема, Міністерству оборони України та Збройним Силам України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, оголошено проведення загальної мобілізації протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом, зокрема, на території Рівненської області.

Статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Враховуючи викладене, у зв`язку із введенням на території України правового режиму воєнного стану та оголошення загальної мобілізації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 призвано на військову службу в Збройних Силах України та зараховано до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується матеріалами справи.

Пунктом 145 Положення №1153/2008 визначено, що військовослужбовці можуть бути направлені у відрядження самостійно або у складі військового підрозділу (команди) з метою, зокрема, забезпечення охорони, супроводження і доставки військових вантажів, озброєння, військової техніки та інших матеріальних засобів; виконання обов`язків військової служби у складі військових частин, задіяних до ведення воєнних (бойових) дій, у тому числі в антитерористичних операціях; в інших випадках за викликом (розпорядженням) старших командирів.

Військовослужбовці направляються у відрядження за рішенням командирів (начальників) військових частин або старших командирів (начальників), про що видається наказ командира (начальника) військової частини по стройовій частині.

Відповідно до пункту 146 Положення №1153/2008 військовослужбовцям, які направляються у відрядження, видається посвідчення про відрядження встановленого зразка.

Особливості направлення військовослужбовців Збройних Сил України у відрядження в межах України визначає Інструкція про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України, затверджена наказом Міністерства оборони України від 20.02.2017 №105, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за №364/30232 (далі - Інструкція №105).

Відповідно до пункту 2 Інструкції №105 відрядження - направлення військовослужбовців Збройних Сил України (далі - військовослужбовці) за наказом командира (начальника, керівника) на певний строк в інший населений пункт для виконання службових завдань поза місцем постійної (тимчасової) дислокації військової частини (підрозділу).

Згідно з пунктом 3 Інструкції №105 рішення про направлення військовослужбовців у відрядження (за наявності бюджетних асигнувань) та відшкодування витрат на відрядження приймають, зокрема, у військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях командир (начальник, керівник) військової частини (військового навчального закладу, військового підрозділу вищого навчального закладу, установи, організації).

Рішення про направлення військовослужбовців у відрядження оформляється відповідним наказом, в якому зазначаються: пункт призначення; найменування військової частини (установи, організації), куди відряджається військовослужбовець; строк та терміни відрядження; мета відрядження.

На підставі наказу про направлення у відрядження військовослужбовцям оформлюється у встановленому порядку посвідчення про відрядження.

Судом встановлено, що оскаржуваний Наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 №62 від 10.05.2022 виданий на підставі розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 від 10.05.2022 №5/308.

В наказі вказано, що рядовий ОСОБА_1 , стрілець відділення охорони взводу охорони роти охорони другого відділу, солдат ОСОБА_2 , стрілець-санітар відділення охорони взводу охорони роти охорони другого відділу вибули у відрядження у Військову частину НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 з 10 травня 2022 року до окремого розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 для виконання бойових завдань.

Таким чином, оспорюваний наказ містить пункт призначення та найменування військової частини (установи, організації), куди відряджається; строк та терміни відрядження - до окремого розпорядження; мету відрядження - для виконання бойових завдань у складі військової частини.

Наказ прийнятий уповноваженою особою - начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Наказ доведений позивачам відповідно до абзацу 2 пункту 35 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 №548-ХІV.

Тобто, оскаржуваний Наказ виданий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.

Крім того, відповідачем сформовані посвідчення про відрядження ОСОБА_2 (від 10.05.2022 №55), ОСОБА_1 (від 10.05.2022 №52); позивачам проведений інструктаж, що підтверджується підписом позивачів у посвідченнях про відрядження.

Щодо посилання позивачів про відсутність в оскаржуваному Наказі строку та терміну його відрядження суд зазначає таке.

Пунктом 4 Інструкції №105 передбачено, що строк відрядження визначається командиром (начальником, керівником), але не може перевищувати в межах України 30 календарних днів з урахуванням часу перебування в дорозі (крім випадків, коли інші строки відрядження визначаються законодавчими та іншими нормативно-правовими актами).

При цьому, абзацом 9 пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» від 02.02.2011 №98, зі змінами та доповненнями на момент спірних правовідносин, встановлено, що строк відрядження військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу та працівників, які направляються починаючи з 14 квітня 2014 року в межах України для участі в антитерористичних операціях та здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів, а також, здійснення заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, не повинен перевищувати період проведення таких заходів.

Таким чином, постанова Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 №98 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) встановлює інший строк відрядження військовослужбовців в межах України для участі в здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, який не повинен перевищувати період проведення таких заходів.

Тому суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що оскаржуваний Наказ в частині відрядження позивачів до іншої військової частини для виконання бойових завдань прийнятий з порушенням порядку чи способу його прийняття в частині строку і терміну відрядження такого військовослужбовця. Адже, беручи до уваги введення на всій території України правового режиму воєнного стану, який триває як на день виникнення спірних правовідносин, так і на день ухвалення судового рішення, оспорюваний наказ містить строк та термін відрядження позивача, а саме: до окремого розпорядження.

Суд критично оцінює покликання позивачів на неознайомлення їх з оспорюваним наказом з огляду на таке.

Згідно з статтею 11 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 №548-XIV (далі - Закон № 548-XIV) необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни.

Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника (стаття14 Закону № 548-XIV).

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (стаття 16 Закону № 548-XIV).

Відповідно до статті 35 Закону № 548-XIV, накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові.

Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.

Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.

Згідно зі статтею 36 Закону № 548-XIV командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень.

За віддання і виконання явно злочинного наказу (розпорядження) винні особи притягаються до відповідальності згідно із законом.

Статтею 37 Закону № 548-XIV встановлено, що військовослужбовець після отримання наказу відповідає: «Слухаюсь» і далі виконує його. Для того, щоб переконатися, чи правильно підлеглий зрозумів відданий наказ, командир (начальник) може зажадати від нього стисло передати зміст наказу. Підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ.

Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.

У позовній заяві позивачі вказують, що зі слів начальника відділу персоналу їх було відряджено до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) для виконання бойових завдань у складі військової частини, з 10.05.2022.

Таким чином, позивачі не заперечують факту доведення до них змісту оскаржуваного Наказу, а тому суд відхиляє доводи позивачів про порушення відповідачем порядку ознайомлення їх з таким Наказом.

Крім того, суд зазначає, що солдат ОСОБА_2 прибув і приступив до виконання службових обов`язків з відрядження з Військової частини НОМЕР_1 30 червня 2022 року (наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 30.06.2022 №81), а рядовий ОСОБА_1 прибув і приступив до виконання службових обов`язків з відрядження з військової частини НОМЕР_1 12 серпня 2022 року (наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 12.08.2022 №111).

Згідно з частиною п`ятою статті 55 Конституції України, кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Отже, конструкцією цієї конституційної норми передбачено можливість застосування способів захисту права, в тому числі, не передбачених процесуальними нормами.

Гарантоване статтею 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право конкретизоване у законах України.

Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9).

У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Конституційний Суд України встановив, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі ЄКПЛ або Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997; Конвенція набула чинності для України 11.09.1997.

За приписами статті 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, процедурні гарантії, закріплені в статті 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань. Кожен має право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками; на це право, що є одним з аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав є неправомірним (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Наприклад, у п. 75 рішення від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Це особливо стосується гарантій, закріплених ст. 6 Конвенції, з огляду на визначне місце, яке у демократичному суспільстві займають право на справедливий суд разом з усіма гарантіями за цією статтею (див. рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Альберт-Адам ІІ проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany) [ВП], заява №42527/98, п. 45). У п. 54 рішення у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland, заява №28249/95) Суд також погодився, що можуть бути справи, в яких майбутній позивач повинен мати попередній дозвіл до того, як йому дозволять процедуру подання позову (див. рішення суду у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom).

Стаття 13 Конвенції під назвою «Право на ефективний засіб юридичного захисту» проголошує: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження».

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Зміст адміністративної юстиції ефективний судовий захист від порушень у публічно-правових відносинах.

Загальні способи звернення до адміністративного суду та захисту права у публічно-правових відносинах визначені частиною першою статті 5 та частиною другою статті 245 КАС України.

Якщо особа вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, така особа має право звернутися до суду та просити про їхній захист шляхом, зокрема: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Вирішуючи справу по суті, суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю.

У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Для ефективного поновлення порушеного права необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між правопорушенням та способом захисту права. Іншими словами, метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням визначений спосіб захисту права, який би вичерпував себе.

Суд зазначає, що оскаржуваний Наказ ІНФОРМАЦІЯ_4 №62 від 10.05.2022, який є актом індивідуальної дії, на час вирішення справи реалізовано, тобто такий Наказ вичерпав свою дію. Позивачі прибули з відрядження з Військової частини НОМЕР_1 , приступили до виконання службових обов`язків в ІНФОРМАЦІЯ_8 .

За таких обставин, підстави для скасування Наказу відсутні також у силу того, що його дія, як акта індивідуальної дії, вже вичерпана фактом закінчення відрядження.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач підтвердив правомірність оскаржуваного Наказу, у порядку статті 77 КАС України, а тому заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат у порядку статті 139 КАС України не підлягає вирішенню.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :
Адміністративний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування наказу залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 )

Позивач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_9 ( АДРЕСА_4 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_4 )

Повний текст рішення складений 31 серпня 2022 року

Суддя К.М. Недашківська