Справа № 640/13758/19
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2022-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2022 року м. Київ № 640/13758/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Клименчук Н.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Центрокредит" до Національного банку України про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Центрокредит" (далі - Позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовною заявою до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Відповідач, Нацкомфінпослуг), у якій просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг щодо надання інформації та копій документів №15817/15-8 від 11.07.2019.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.07.2019 відкрито провадження у справі.

На обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що чинним законодавством України не передбачено право Нацкомфінпослуг визначати у вимозі про надання інформації та копій документів вид звітності, порядок та строк подання такої звітності, що є відмінним від визначеного законом.

Позивач зазначає, що Нацкомфінпослуг в межах наданих їх повноважень відповідно до п. 1 та п.2 ч.І ст.28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», п.13 Положення №1070 не затверджувала нормативно-правовий акт, який визначав би порядок подання фінансовими установами звітності в порядку та строк, визначений у вимозі вих.№15817/15-8 від 11.07.2019 та був би обов`язковим до виконання учасниками ринків фінансових послуг, у ТОВ «Центрокредит» відсутній обов`язок починаючи з серпня 2019 року постійно подавати до Нацкомфінпослуг будь-яку іншу звітність з розкриттям інформації з обмеженим доступом (зокрема персональних даних споживачів фінансових послуг) на підставі такої вимоги.

Таким чином, Нацкомфінпослуг вправі вимагати від фінансової установи надання виключно інформації та документів, які підтверджують подання та оприлюднення передбаченої чинним законодавством України звітності, тобто підтвердження виконання вимог розпорядження Нацкомфінпослуг №825 від 19.04.2016.

Отже, встановлення для ТОВ «Центрокредит» такого обов`язку у вимозі суперечить чинному законодавству України та свідчить про протиправність вимоги Нацкомфінпослуг вих.№15817/15-8 від 11.07.2019.

У відзиві на адміністративний позов відповідачем зазначено, що Вимога за своєю суттю не є актом індивідуальної дії чи нормативно-правовим актом, не породжує жодних правових наслідків, в т.ч. і тих які надають Позивачу право на звернення до суду з позовом про її оскарження. Відсутність у Вимозі визначених законодавством ознак як акту індивідуальної дії, так і ознак нормативно-правового акту свідчить про відсутність предмету спору. Враховуючи викладене, Вимога від 11.07.2019 №15817/15-8 щодо надання інформації та копій документів не є актом індивідуальної дії у розумінні КАС України, не торкається будь-яких прав і свобод Товариства, тому її висновки не можуть бути предметом спору.

Також Відповідач зазначає, що Нацкомфінпослуг відповідно до покладених на неї пунктом 3 Положення №1070 завдань щодо захисту прав споживачів фінансових послуг, відповідно до підпункту 41 пункту 4 Положення №1070, пункту 12 частини першої статті 28 Закону №2664 може вимагати надання необхідної інформації та документів.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.02.2022 постановлено замінити відповідача Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (01001, м. Київ, вул. Б. Грінченка, буд. 3; ) на його правонаступника Національний банк України (01601, м. Київ, вул. Інститутська, буд. 9; ).

Щодо визначення складу суду для розгляду цієї справи у зв`язку із залученням до участі у справі Національного банку України в якості відповідача, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 32 Кодексу адміністративного судочинства України усі адміністративні справи в суді першої інстанції, крім випадків, встановлених цим Кодексом, розглядаються і вирішуються суддею одноособово.

Разом з тим, частиною першою статті 33 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративні справи, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність, зокрема, Національного банку України розглядаються і вирішуються в адміністративному суді першої інстанції колегією у складі трьох суддів.

З системного аналізу зазначених норм вбачається, що колегіальному розгляду підлягають лише ті справи, в яких оскаржуються рішення, дії чи бездіяльність Національного банку України. Тобто, сама по собі участь Національного банку України у складі відповідачів не дає підстав для розгляду відповідної справи у колегіальному порядку. Визначальною ознакою справи, яка підлягає розгляду колегією у складі трьох суддів, є предмет оскарження справи.

У цьому випадку, предметом оскарження є вимога Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг щодо надання інформації та копій документів вих.№15817/15-8 від 11.07.2019, а тому відсутні підстави для розгляду справи колегією у складі трьох суддів.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружним адміністративним судом міста Києва встановлено наступне.

На адресу ТОВ «Центрокредит» 18.07.2019 надійшла вимога Нацкомфінпослуг, відповідно до якої Відповідач вимагає від Позивача:

1) надати за період з 01.07.2018 по 30.06.2019 протягом 10 (десяти) календарних днів з дня отримання вимоги інформацію та копії відповідних документів щодо:

1.1 договорів, за якими позичальники прострочили виконання зобов`язань (повернення кредиту та сплати відсотків) за формою встановленою Додатком №1;

1.2 порядку (процедури) укладення електронних договорів, в якій зазначити чітку послідовність (хронологію) всіх дій щодо укладення електронних договорів, вчинених товариством та позичальником в інформаційно-телекомунікаційній системі, та поза нею (далі - Алгоритм), з обов`язковим зазначенням часу та дати таких дій та наданням копій електронних документів (повідомлень), що підтверджують такі дії при укладенні договорів та надати копії 10 договорів, що були укладені в період дії кожного окремо Алгоритму;

2) починаючи з серпня 2019 року постійно надавати до Нацкомфінпослуг станом на останній день попереднього місяця (Звітна дата) протягом 10 (десяти) календарних днів після звітної дати інформацію щодо:

2.1 договорів, за якими позичальники прострочили виконання зобов`язань (повернення кредиту та сплати відсотків) за формою встановленою Додатком №1;

2.2 зміни порядку (процедури) укладення електронних договорів, в якій зазначити чітку послідовність (хронологію) всіх дій щодо укладення електронних договорів, вчинених Товариством та позичальником в інформаційно-телекомунікаційній системі, та поза нею (далі -Алгоритм), з обов`язковим зазначенням часу та дати таких дій та наданням копій електронних документів (повідомлень), що підтверджують такі дії при укладенні договорів та надати копії 10 договорів, що були укладені в період дії кожного окремо Алгоритму або письмове підтвердження, що зміни в Алгоритмі не відбувалися.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач і звернувся з даним позовом.

Загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг встановлює Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" № 2664-III від 12.07.2001 (далі - Закон № 2664-III).

Указом Президента України "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг" від 23.11.2011 N1070/2011 на виконання Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" утворено Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг та затверджено Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону № 2664-III фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України.

Частиною 1 статті 21 Закону № 2664-III встановлено, що державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється: щодо ринку банківських послуг та діяльності з переказу коштів - Національним банком України; щодо ринків цінних паперів та похідних цінних паперів (деривативів) - Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку; щодо інших ринків фінансових послуг - національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Повноваження національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг визначені статті 28 Закону № 2664-III.

Згідно пунктів 1, 2 Положення "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг" Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Нацкомфінпослуг), є державним колегіальним органом, підпорядкованим Президенту України, підзвітним Верховній раді України.

Нацкомфінпослуг здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг у межах, визначених законодавством.

У відповідності до п. 10 ч. 1 ст. 28 Закону № 2664-III Нацкомфінпослуг, у межах своєї компетенції, у разі порушення законодавства про фінансові послуги, нормативно-правових актів національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу та накладає адміністративні стягнення.

Частинами 1, 2 статті 39 Закону № 2664-III у разі порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, Нацкомфінпослуг застосовує заходи впливу відповідно до закону. Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, обирає та застосовує заходи впливу на основі аналізу даних та інформації стосовно порушення, враховуючи наслідки порушення та наслідки застосування таких заходів.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 40 Закону № 2664-III Нацкомфінпослуг може накладати штрафи в розмірах, передбачених статтями 41 і 43 цього Закону.

Пунктом 2 частини 1 статті 41 Закону № 2664-III Нацкомфінпослуг застосовує до учасників ринків фінансових послуг (крім споживачів фінансових послуг) штрафні санкції за: неподання, несвоєчасне подання або подання завідомо недостовірної інформації - у розмірі від 100 до 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з ч. 1 ст. 42 Закону № 2664-III штрафи, передбачені статтею 41 цього Закону, накладаються Головою, іншими членами Нацкомфінпослуг, а також уповноваженими комісією посадовими особами після розгляду матеріалів, що засвідчують факт правопорушення.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) в тому числі і державного нагляду у сфері господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім діяльності з переказу коштів, фінансових послуг з ринку цінних паперів, похідних цінних паперів (деривативів) та ринку банківських послуг), на момент спірних відносин регулюється нормами Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» № 877-V від 05.04.2007 (далі - Закон № 877-V).

Відповідно до ст. 1 Закону № 877-V заходи державного нагляду (контролю) здійснюються шляхом проведення планових та позапланових заходів, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.

Відповідно до вимог ст. 6 Закону № 877-V підставами для здійснення позапланових заходів є, зокрема, звернення фізичної особи (фізичних осіб) про порушення, що спричинило шкоду її (їхнім) правам, законним інтересам, життю чи здоров`ю, навколишньому природному середовищу чи безпеці держави, з додаванням документів чи їх копій, що підтверджують такі порушення (за наявності). Позаплановий захід у такому разі здійснюється виключно за погодженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу.

Під час проведення позапланового заходу з`ясовуються лише ті питання, необхідність перевірки яких стала підставою для здійснення цього заходу, з обов`язковим зазначенням цих питань у посвідченні (направленні) на проведення заходу державного нагляду (контролю).

Фізичні особи, які подали безпідставне звернення про порушення суб`єктом господарювання вимог законодавства, несуть відповідальність, передбачену законом. Повторне проведення позапланових заходів державного нагляду (контролю) за тим самим фактом (фактами), що був (були) підставою для проведеного позапланового заходу державного нагляду (контролю), забороняється.

Суб`єкт господарювання повинен ознайомитися з підставою проведення позапланового заходу з наданням йому копії відповідного посвідчення (направлення) на проведення заходу державного нагляду (контролю).

Строк здійснення позапланового заходу не може перевищувати десяти робочих днів, а щодо суб`єктів малого підприємництва - двох робочих днів.

Відповідно до вимог ст. 8 Закону № 877-V орган державного нагляду (контролю) в межах повноважень, передбачених законом, під час здійснення державного нагляду (контролю) має право:

- вимагати від суб`єкта господарювання усунення виявлених порушень вимог законодавства;

- вимагати припинення дій, які перешкоджають здійсненню державного нагляду (контролю);

- відбирати зразки продукції, призначати експертизу, одержувати пояснення, довідки, документи, матеріали, відомості з питань, що виникають під час державного нагляду (контролю), у випадках та порядку, визначених законом;

- надавати (надсилати) суб`єктам господарювання обов`язкові для виконання приписи про усунення порушень і недоліків;

- застосовувати санкції до суб`єктів господарювання, їх посадових осіб та вживати інших заходів у межах та порядку, визначених законом.

Відповідно до ст. 11 Закону № 877-V суб`єкт господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) зобов`язаний:

- допускати посадових осіб органу державного нагляду (контролю) до здійснення заходів державного нагляду (контролю) за умови дотримання ними порядку здійснення державного нагляду (контролю), передбаченого цим Законом;

- виконувати вимоги органу державного нагляду (контролю) щодо усунення виявлених порушень вимог законодавства;

- надавати документи, зразки продукції, пояснення в обсязі, який він вважає необхідним, довідки, відомості, матеріали з питань, що виникають під час державного нагляду (контролю), відповідно до закону;

- одержувати примірник акта та/або припису органу державного нагляду (контролю) за результатами здійсненого планового чи позапланового заходу.

Як вбачається з оскаржуваної Вимоги №15817/15-8 від 11.07.2019, як на підставу отримання запитуваної інформації згідно вказаної вимоги, відповідач посилається на п. 12 ч. 1 ст. 28 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" № 2664-III від 12.07.2001, відповідно до якої, Нацкомфінпослуг у межах своєї компетенції надсилає фінансовим установам та саморегулівним організаціям обов`язкові до виконання розпорядження про усунення порушень законодавства та має право вимагати надання необхідних документів.

В свою чергу, зі змісту вимог статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у взаємозв`язку з положеннями ст. 12-1 вказаного Закону передбачені повноваження Нацкомфінпослуг вимагати надання документів та заздалегідь готової, зафіксованої інформації, отриманої або створеної фінансовою установою у процесі ведення нею своєї господарської діяльності.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 12-1 Закону № 2664-III фінансові установи повинні розкривати:

1) фінансову та консолідовану фінансову звітність, яка складається та подається відповідно до законодавства;

2) звіт про корпоративне управління (для фінансових установ, утворених у формі акціонерних товариств), що складається відповідно до вимог цього Закону, законів з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг та прийнятих згідно з такими законами нормативно-правових актів органів, які здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг, і подається:

акціонерам фінансової установи;

органам, які відповідно до закону здійснюють нагляд за діяльністю відповідної фінансової установи, разом з річною звітністю;

3) звітні дані (інші, ніж фінансова та консолідована фінансова звітність), що складаються та подаються відповідно до вимог законів з питань регулювання ринків фінансових послуг та прийнятих згідно з такими законами нормативно-правових актів органів, які здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг;

4) інформацію, що надається клієнтам відповідно до статті 12 цього Закону.

Відповідно до п. 4 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг Нацкомфінпослуг відповідно до покладених на неї завдань: 27) встановлює порядок розкриття інформації та складення звітності учасниками ринків фінансових послуг відповідно до законодавства.

Положення ч. 1 ст. 12-1 Закону N 2664-III встановлюють обов`язок фінансових установ з подання лише тих звітних даних, які передбачені законами та спеціалізованими підзаконними нормативно-правовими актами.

Отже, законодавцем чітко передбачено, що при наданні відповіді на вимогу регулятора на фінансову компанію не покладається обов`язок зі створення нової інформації, що потребує проведення аналітичної, статистичної чи іншої звітної роботи, не передбаченої чинним законодавством.

Таким чином, суд приходить до висновку, що Нацкомфінпослуг має повноваження витребувати у фінансової установи будь-які документи, які створюються в процесі здійснення господарської діяльності вказаної фінансової установи.

В свою чергу, вимога Нацкомфінпослуг надати будь-які документи, які не створюються в процесі здійснення господарської діяльності, а потребують виконання додаткової роботи шляхом проведення аналітичної роботи та підготовки статистичної інформації на виконання вимоги регулятора, тобто фактично є звітністю, не передбаченою законами та спеціалізованими підзаконними нормативно-правовими актами, являється протиправною та не може бути виконана фінансовою установою.

Як встановлено судом та не спростовано відповідачем, зі змісту оспорюваної вимоги випливає, що позивачем має бути підготовлена статистична інформація в результаті здійснення аналітичної роботи господарської діяльності компанії, про що має подаватися звіт на адресу Нацкомфінпослуг, що, за висновками суду, не відповідає вимогам ст. ст. 12-1, 28 Закону № 2664-III та п. 4 Положення про Нацкомфінпослуг.

Так як вбачається з Додатку № 1 до вимоги щодо надання інформації та документів, якою встановлено форму Довідки про укладені договори за якими позичальники прострочили виконання умов договору (договорів) (повернення кредиту), яку починаючи з серпня 2019 року позивач повинен постійно надавати до Нацкомфінпослуг станом на останній день попереднього місяця (Звітна дата) протягом десяти календарних днів після Звітної дати. Довідка містить 25 граф та передбачає щомісячне розкриття інформації стосовно ПІБ позичальників, номеру та дати укладання договору, суми наданого кредиту, початкового та фактичного строку дії договору, початкової та реальної річної процентної ставки згідно договору, нараховані проценти за користування кредитом, нараховані проценти за прострочення кредиту, нараховані штрафи, нараховану пеню, інші комісії, тіло кредиту, редакцію примірного договору, переуступку права вимоги тощо.

Фактично така довідка, враховуючи її зміст та періодичність подання, є формою звітності, яка на час направлення спірної вимоги та на час розгляду даної справи не передбачена законами та спеціалізованими підзаконними нормативно-правовими актами як обов`язкова звітність фінансової компанії.

Судом встановлено, що Порядком надання звітності фінансовими компаніями, фінансовими установами, затвердженим розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 26.09.2017 № 3840, не передбачений обов`язок фінансової компанії вести, складати та подавати звітність та/або документи з такими звітними даними та у такому порядку, які містить форма довідка, яка є додатком №1 до оспорюваної Вимоги.

Згідно вимог ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. При цьому органи державної влада та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що перед-бачені Конституцією та законами України.

Як встановлено судом, ні Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", ні Порядком надання звітності фінансовими компаніями, фінансовими установами не передбачений обов`язок з подання звітності про укладені договори фінансовими компаніями, а також Нацкомфінпослуг позбавлене права витребувати звітність про укладені договори фінансовими компаніями, а отже, вказана вимога Нацкомфінпослуг є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Крім того, як вбачається зі змісту оспорюваної вимоги, Нацкомфінпослуг не зазначило, які порушення законодавства про фінансові послуги вчинило ТОВ "Центрокредит", що відповідно, унеможливлює Нацкомфінпослуг витребувати у позивача інформацію, яка не міститься у документах, що створюються фінансовою установою в процесі її діяльності та, відповідно, не надає права вимагати створення звітних даних, які не ведуться і не повинні вестись ТОВ "Центрокредит".

Посилання відповідача на те, що направлення оспорюваної вимоги на адресу позивача зумовлено надходженням великої кількості скарг споживачів фінансових послуг, що призвело до необхідності проведення аналізу дотримання позивачем процедури укладення кредитних договорів з фізичними особами за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ 826/1752/18 та уникнення в майбутньому порушень прав споживачів ринку фінансових послуг, є необґрунтованим, оскільки Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" не передбачені методи превентивного контролю діяльності суб`єктів господарювання шляхом витребування даних та подання звітності, що стосується господарської діяльності позивача.

Суд звертає увагу сторін, що у розумінні вимог Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», встановлені підстави для здійснення перевірки суб`єкта господарювання, а саме: звернення фізичної особи (фізичних осіб) про порушення, що спричинило шкоду її (їхнім) правам, законним інтересам, життю чи здоров`ю, навколишньому природному середовищу чи безпеці .

Однак направлена вимога не містить даних про те, які вимоги Закону були порушені позивачем, які документи можуть підтвердити відсутність чи наявність порушень, про які начебто заявляли фізичні особи.

Крім того, оскаржуваною вимогою Нацкомфінпослуг зобов`язав позивача надати йому персональні дані всіх фізичних осіб, які уклали з позивачем кредитні договори протягом періоду з 01.07.2018 по 30.06.2019, а також надавати персональні дані щомісячно, починаючи з серпня 2019 року. Зокрема, відповідач вимагає надавати йому такі персональні дані фізичних осіб: прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, наявність та розмір її фінансових зобов`язань перед позивачем, наявність та розмір її невиконаних фінансових зобов`язань.

При цьому, у вимозі № 15817/15-8 від 11.07.2019 Нацкомфінпослуг не вказав мету витребування зазначених даних фізичних осіб.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних» поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Як вказано у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року № 10, виходячи з положень частини першої статті 7 Закону № 2939-VI, частини другої статті 21 Закону № 2657-XII та статті 32 Конституції України конфіденційна інформація може поширюватись у таких випадках:

- особа самостійно встановила випадки (порядок, умови), коли ця інформація може поширюватись (наприклад, у договорі про використання прав на комерційну таємницю);

- коли особа у відповідь на прохання/пропозицію дає згоду на використання своїх конфіденційних даних. При цьому використання таких даних третьою особою здійснюється відповідно до умов наданої особою згоди;

- коли закон дозволяє певним суб`єктам отримувати та використовувати конфіденційну інформацію без згоди особи. У таких випадках суб`єкт діє на виконання установлених повноважень та для досягнення визначеної мети і поширення конфіденційної інформації обмежується положеннями закону;

- коли розголошення конфіденційної інформації відповідає суспільному інтересу і право громадськості знати цю інформацію переважає шкоду, яку може бути завдано особі поширенням її конфіденційної інформації.

З наведеного вбачається, що державні органи у вимогах про витребування персональних даних фізичних осіб повинні вказувати мету, з якою ці дані витребовуються, та вказати визначену законом підставу витребування. Витребування та отримання персональних даних фізичних осіб без зазначення мети та підстав такого витребування є порушенням права цих фізичних осіб на повагу до приватного життя, гарантованого пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 32 Конституції України.

Відповідач вказав, що у зв`язку з надходженням до Нацкомфінпослуг великої кількості скарг фізичних осіб-споживачів на дії фінансових установ, що здійснюють надання фінансової послуги з надання коштів у позику, за результатами розгляду яких встановлено систематичні порушення фінансовими установами законодавства про фінансові послуги, Нацкомфінпослуг з метою захисту прав споживачів фінансових послуг та з метою запобігання і припинення порушень законодавства на ринку фінансових послуг надіслано таким фінансовим установам вимоги щодо надання інформації та документів. Нацкомфінпослуг відповідно до пунктів 2, 4-6 частини 1 статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» має право здійснювати обробку персональних даних споживачів фінансових послуг без надання ними згоди. Нацкомфінпослуг відповідно до Закону України «Про захист персональних даних» забезпечує захист персональних даних від випадкових втрати або знищення, від незаконної обробки, у тому числі незаконного знищення чи доступу до персональних даних.

Так, відповідно до статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» підставами для обробки персональних даних є:

- дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень (п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних»)

- захист життєво важливих інтересів суб`єкта персональних даних;

- необхідність виконання обов`язку володільця персональних даних, який передбачений законом;

- необхідність захисту законних інтересів володільця персональних даних або третьої особи, якій передаються персональні дані, крім випадків, коли потреби захисту основоположних прав і свобод суб`єкта персональних даних у зв`язку з обробкою його даних переважають такі інтереси (п.п. 4-6 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних»).

У випадку звернення боржника ТОВ "Центрокредит" до Нацкомфінпослуг відповідач має право витребовувати від позивача персональні дані такого боржника на реалізацію повноваження захисту прав цього споживача фінансових послуг. Судом встановлено, що підтверджується додатками у відповіді на відзив, які наявні у матеріалах справи, факт того, що Накомфінпослуг активно користується таким правом, а ТОВ "Центрокредит" активно сприяє відповідачу в реалізації цього права, надаючи на вимоги Нацкомфінпослуг всю інформацію та документи у встановлені в них строки щодо тих боржників, які подали звернення до Нацкомфінпослуг. Це підтверджується, зокрема, вимогами Нацкомфінпослуг до позивача, які наявні у матеріалах справи та наданими ТОВ "Центрокредит" відповідями на ці вимоги, які містяться у матеріалах справи.

Водночас, як встановлено судом, вимога № 15817/15-8 від 11.07.2019 суперечить положенням Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» та є такою, що видана не на підставі законодавства.

Тому в даній ситуації судом не можуть бути прийняті посилання відповідача на статтю 11 Закону України «Про захист персональних даних», оскільки Нацкомфінпослуг діяла не у відповідності до своїх повноважень.

Звернення третіх осіб щодо захисту їх прав не є легітимною метою втручання відповідача в приватне життя тих боржників, які до відповідача з жодним зверненням не звертались, тому таке втручання є непропорційним та протиправним. Окрім того, відповідач не вказав, яким чином інформація про персональні дані осіб, що користуються фінансовими послугами ТОВ "Центрокредит", буде спряти захисту прав споживачів фінансових послуг.

Посилання відповідача на те, що оскаржувана вимога за своєю суттю не є актом індивідуальної дії чи нормативно-правовим актом, та, як наслідок, не породжує жодних правових наслідків, в т. ч. і тих, які надають позивачу право на звернення до суду з позовом про її оскарження, є помилковим, оскільки, відповідно до вимог ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акту чи окремих його положень.

За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до пункту 18 частини першої статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який установлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України).

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

Нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

Натомість, індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 червня 2019 року у справі № 9901/335/19.

Оскаржувана вимога містить всі перелічені ознаки індивідуально-правового акту, оскільки: адресована конкретній особі; вміщує індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресата цих актів; є формально обов`язковою для персоніфікованого (чітко визначеного) суб`єкта; розрахована на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому її юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією.

Так вимога № 15817/15-8 від 11.07.2019, винесена Нацкомфінпослуг, згідно з якою випробовується інформація про укладені договори, за якими позичальники прострочили виконання зобов`язань (повернення кредиту та сплати відсотків) в період з 01.07.2018 по 30.06.2019, а також договори, які будуть укладені в майбутньому позивачем, містить приписи, обов`язкові для виконання ТОВ "Центрокредит", які тягнуть правові наслідки, передбачені ст. 43 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", а саме: у випадку неподання, несвоєчасного подання або подання завідомо недостовірних відомостей Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, тягне за собою накладення на посадову особу штрафу в розмірі від 50 до 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Крім того, ст. 40 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" передбачено, що у Нацкомфінпослуг може застосовувати заходи впливу у вигляді тимчасового зупинення або анулювання ліцензії на право здійснення діяльності з надання фінансових послуг.

Отже, неподання, несвоєчасне подання позивачем інформації, яка випробовується згідно оспорюваної Вимоги фактично породжує наслідки передбачені статтями 40, 43 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", що як наслідок, призводить до застосування визначених законом наслідків, в тому числі до зупинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, а тому породжує обов`язки для ТОВ "Центрокредит" у сфері публічно-правових відносин, а тому підлягає оскарженню та скасуванню у порядку адміністративного судочинства.

Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, щодо встановленого факту протиправності вимоги №15817/15-8 від 11.07.2019 про надання інформації та копій документів, яка винесена з порушенням частини другої статті 19 Конституції України та Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", а тому є протиправною та підлягає скасуванню.

Аналогічний висновок щодо подібних правовідносин викладений Шостим апеляційним адміністративним судом у постанові від 16.06.2021 у справі № 640/13733/19.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись положеннями статей 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати вимогу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг щодо надання інформації та копій документів №15817/15-8 від 11.07.2019.

4. Присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Центрокредит" за рахунок бюджетних асигнувань Національного банку України судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 921,00 грн. (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна гривня 00 коп.).

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Центрокредит" (04073, м. Київ, вул. Кирілівська, буд. 160, корп. Б; ).

Відповідач: Національний банк України (01601, м. Київ, вул. Інститутська, буд. 9; ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя Н.М. Клименчук