Справа № 640/2269/21
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2022-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/2269/21 Суддя першої інстанції: Головань О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Кобаля М.І.

при секретарі - Масловській К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства оборони України на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін додаткове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (далі - Відповідач, Міноборони України), в якому просив:

- визнати протиправними дії Міноборони України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 року по березень 2018 року, а також за листопад 2019 року;

- зобов`язати Міноборони України нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з січня 2016 року по березень 2018 року, з урахуванням січня 2008 року, як базового місяця при проведенні індексації грошового забезпечення, а також за листопад 2019 року з урахуванням березня 2018 року, як базового місяця при проведенні індексації грошового забезпечення із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004;

- зобов`язати Міноборони України перерахувати та виплатити різницю між нарахованою та виплаченою індексацією грошового забезпечення за період з січня 2014 року по грудень 2015 року з урахуванням січня 2008 року, як базового місяця при проведенні індексації грошового забезпечення, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004;

- зобов`язати Міноборони України відповідно до вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159, нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків нарахування та виплати індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 01.03.2018.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.11.2021 позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Міноборони України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018;

- зобов`язано Міноборони України нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 01.03.2018 з урахуванням січня 2008 року, як базового місяця при проведенні індексації грошового забезпечення із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.02.2022 задоволено заяву Позивача про ухвалення додаткового судового рішення в частині позовних вимог, які по суті не розглянуто, а саме:

- визнано протиправною бездіяльність Міноборони України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з січня 2014 року по грудень 2015 року з урахуванням січня 2008 року, як базового місяця при проведенні індексації грошового забезпечення;

- зобов`язано Міноборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різницю між нарахованою та виплаченою індексацією грошового забезпечення за період з січня 2014 року по грудень 2015 року з урахуванням січня 2008 року, як базового місяця при проведенні індексації грошового забезпечення, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004.

При цьому суд виходив з того, що мотивів щодо визнання обґрунтованими чи ні позовних вимог про виплату різниці між нарахованою та виплаченою індексацією не наведено у рішенні суду від 07.12.2021, а тому зазначив, що за період з січня 2014 року по грудень 2015 року також має застосовуватися січень 2008 року як базовий місяць при проведенні індексації грошового забезпечення Позивача.

Не погоджуючись із додатковим рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення. Свою позицію обґрунтовує тим, що оскаржуваним додатковим рішенням суд першої інстанції задовольнив частково позовні вимоги, у задоволенні яких він відмовив у рішенні від 07.12.2021. Наголошує, що додаткове судове рішення як невід`ємна складова основного судового рішення не може виходити за межі спірних правовідносин, встановлювати нові юридичні факти та вирішувати питання, які не входили до предмету спору. Підкреслює, що Позивач за період з січня 2008 року по березень 2018 року був призначений на різні посади за якими змінювалися посадові оклади у бік збільшення, так у грудні 2016 року посадовий оклад ОСОБА_1 складав 1 658,77 грн, а у січні 2018 року - 1 600 грн.

Після усунення визначених в ухвалі від 29.04.2022 про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.06.2022 відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу Позивач просить залишити її без задоволення, а додаткове судове рішення - без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що позиція суду першої інстанції про те, що базовим місяцем для проведення індексації за період з січня 2014 року по грудень 2015 року є саме січень 2008 року, є правильною, по-друге, доводи Відповідача про динаміку росту посадового окладу за період з грудня 2016 по січень 2018 року спростовуються власними поясненими Міноборони України, в яких останнє констатує зниження посадового окладу з 1 658,77 грн до 1 600 грн, по-третє, з посиланням на практику Верховного Суду зазначає, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод та інтересів людини, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.08.2022 продовжено строк розгляду справи та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 31.08.2022.

У судовому засіданні Відповідач доводи своєї апеляційної скарги підтримав та просив суд її вимоги задовольнити повністю.

Позивач заперечував щодо задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення Позивача та Відповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а додаткове рішення суду першої інстанції - скасувати в частині, виходячи з такого.

Із змісту пункту 5 прохальної частини позовної заяви (а.с. 11) вбачається, що Позивач просив суд, зокрема, зобов`язати Міноборони України перерахувати та виплатити різницю між нарахованою та виплаченою індексацією грошового забезпечення за період з січня 2014 року по грудень 2015 року з урахуванням січня 2008 року, як базового місяця при проведенні індексації грошового забезпечення, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004.

Задовольняючи указану позовну вимогу із визнанням протиправною бездіяльності Міноборони України щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за січень 2014 року - грудень 2015 року з урахуванням січня 2008 року як базового місяця, суд першої інстанції виходив з того, що у рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.12.2021 щодо вказаної частини позовних вимог мотивів для визнання їх обґрунтованими чи ні не наведено, тобто, в цій частині рішення суду ухвалене не було.

Надаючи оцінку таким висновкам суду першої інстанції, судова колегія з урахуванням аргументів апеляційної скарги та доводами відзиву на неї, вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення.

Отже, умовою для прийняття додаткового рішення на підставі згаданої вище норми є те, що з приводу позовної вимоги, щодо якої досліджувалися докази, не ухвалено рішення.

Матеріали справи свідчать, що судом першої інстанції при прийнятті рішення від 07.12.2021 досліджувалося питання проходження та звільнення ОСОБА_1 з військової служби, а також складові його грошового забезпечення з грудня 2013 року по серпень 2020 року, що зазначені у довідці Департаменту фінансів Міністерства оборони України про нарахування індексації від 05.11.2020 №248/3/8/15. Із змісту указаної довідки, а також листа Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 05.11.2020 №248/3/8/566 судом першої інстанції було встановлено, що з січня 2014 року по грудень 2015 року нарахування та виплата індексації грошового забезпечення здійснювалися Позивачу без урахування базового місяця - січень 2008 року.

Як було зазначено у рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.12.2021, оскільки розмір посадового окладу за посадою, яку обіймав Позивач до березня 2018 року востаннє підвищувався 01.01.2008, то обчислення індексу споживчих цін здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставку (окладу) за посадою, яку займає працівник, а саме - з лютого 2008 року. Указаний висновок зроблений на підставі аналізу положень Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, а також постанови Уряду України від 07.11.2007 №1294.

Крім того, у судовому рішенні було вказано й на необхідність компенсації сум податку з доходів фізичних осіб за правилами Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004.

Відтак, оскільки судом першої інстанції під час прийняття 07.12.2021 рішення не було вирішено позовну вимогу про зобов`язання перерахувати та виплатити різницю між нарахованою та виплаченою індексацією грошового забезпечення за період з січня 2014 року по грудень 2015 року з урахуванням січня 2008 року, як базового місяця при проведенні індексації грошового забезпечення, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004, то останній прийшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення поданої заяви, адже докази щодо такої вимоги у рішенні суду від 07.12.2021 досліджувалися. Крім того, висновки щодо застосовного до спірних правовідносин базового місяця та необхідності компенсації податку на доходи фізичних осіб також містилися у мотивувальній частині рішення суду від 07.12.2021, яке у відповідній частині було залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.08.2022.

Про наявність підстав для ухвалення додаткового судового рішення за схожих обставин вказував і Верховний Суд у постанові від 04.05.2022 у справі № 200/13833/18-а.

Водночас, колегія суддів погоджується з доводами Міноборони України щодо помилковості висновків суду першої інстанції про необхідність виходу за межі позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльності Відповідача щодо не нарахування та не виплати Позивачу індексації грошового забезпечення за період з січня 2014 року по грудень 2015 року з урахуванням січня 2008 року, як базового місяця при проведенні індексації грошового забезпечення, з огляду на таке.

Згідно ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У свою чергу, як було зазначено вище, відповідно до п. 1 ч.1 ст. 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення.

Аналіз вказаних правових норм дає підстави стверджувати, що процесуальний інститут винесення додаткового рішення спрямований на вирішення питання саме щодо заявлених позивачем, проте не розглянутих судом позовних вимог, докази щодо яких були дослідженні судом. Поряд з цим, повноважень суду на вихід за межі позовних вимог при ухваленні додаткового судового рішення процесуальним законом не передбачено, що дає підстав погодитися з позицією апеляційної скарги про необхідність скасування судового рішення у відповідній частині.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не врахував процесуальних обмежень щодо винесення додаткового рішення, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 252, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - задовольнити частково.

Додаткове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2022 року - скасувати в частині визнання протиправною бездіяльності Міністерства оборони України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з січня 2014 року по грудень 2015 року з урахуванням січня 2008 року, як базового місяця при проведенні індексації грошового забезпечення.

В іншій частині додаткове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено та підписано 31 серпня 2022 року