Справа № 160/8815/22
Суддя: Луніна Олена Станіславівна
Дата ухвалення: 2022-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 вересня 2022 року Справа № 160/8815/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Луніної О.С., розглянувши в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці про стягнення заробітної плати, скасування наказу, -
- стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі відповідно до середньомісячного грошового забезпечення за період з жовтня 2020 року по день ухвалення судового рішення;
- визнати протиправним та скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці № 2о/с від 21.03.2022 року про звільнення за п. 64 «г» (через скорочення штату) полковника міліції ОСОБА_1 , першого заступника начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці начальника слідчого відділу УМВС.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що по вересень 2020 року позивач отримав грошове забезпечення. Починаючи з жовтня 2020 року по березень 2022 року включно нараховане йому грошове забезпечення виплачено не було. Позивач, як працівник міліції, не відмовлявся від проходження подальшої служби в поліції та 06.09.2021 ним було подано два рапорти до ГУНП в Дніпропетровській області та до Управління внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці, однак позивач не був переведений на службу до Національної поліції. Жодних відомостей щодо подальшого проходження служби не отримував. 21.03.2022 року наказом Голови ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці № 2 о/с позивача звільнено за п. 64 «г» (через скорочення штату). Станом на 24 червня 2022 року вислуга років позивача становить у календарному обчисленні 26 років 10 місяців, на дату винесення оспорюваного наказу становила 26 років 7 місяців. Однак, такі відомості у наказі відсутні. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсія за вислугу років призначається з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати, якщо особа на день звільнення має вислугу 25 календарних років і більше. Згідно зі ст. 9-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам, які звільнені зі служби за віком, станом здоров?я чи у зв?язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів без права на пенсію, протягом одного року після звільнення зі служби виплачується щомісячна грошова допомога в розмірі окладу за військовим (спецільним) званням. В оспорюваному наказі відомості щодо вислуги років, виплати передбачених законом компенсацій у зв?язку зі скороченням, не зазначено, що порушує право позивача на отримання пенсії за вислугу років та отримання щомісячної грошової допомоги. Також позивач зазначає, що Голова ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці не уповноважений виносити наказ про звільнення, оскільки він працевлаштований в Міністерстві внутрішніх справ. Крім того, остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум. Однак, в день звільнення відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми, належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. За таких обставин, позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню в судовому порядку заборгованість по заробітній платі за період з жовтня 2020 року по день ухвалення судового рішення.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.06.2022 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, а також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали.
Справа розглядається судом в порядку спрощеного провадження за приписами статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що наказом МВС України від 18.05.2015 року № 888о/с згідно з ч. 3 ст. 1, п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» та відповідно до п. 62 «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, полковника міліції ОСОБА_1 першого заступника начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці начальника слідчого відділу звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із постановленням на військовий облік).
Наказом по УМВС став наказ Управління МВС України на Придніпровський залізниці № 63о/с від 26.06.2015 року, яким полковника міліції ОСОБА_1 , першого заступника начальника УМВС начальника слідчого відділу звільнено за п. 62 «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з органів МВС з 24.06.2015.
На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.09.2020 року, постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року по справі № 804/7066/15, накази МВС України від 18.05.2015 року № 888о/с та від 26.06.2015 року № 63о/с скасовані.
ОСОБА_1 наказом УМВС України на Придніпровській залізниці від 26.05.2021 № 2о/с поновлений на посаді першого заступника начальника УМВС начальника слідчого відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці, з 18 червня 2015 року.
26.05.2021 року ОСОБА_1 телефонограмою запропоновано прибути до ліквідаційної комісії для ознайомлення з копією наказу, внесення змін в трудову книжку та вирішення питання подальших трудових відносин.
27.05.2021 року позивач ознайомлений з наказом про поновлення на посаді та попереджений про те, його посада у зв?язку з оголошенням наказу МВС України від 22.06.2015 року № 741 «Про організаційно-штатні змінив підрозділах транспортної міліції» скорочена.
Згідно з актом Ліквідаційної комісії УМВС України на Придніпровській залізниці від 24.06.2021 року ОСОБА_1 запропоновано наявні вакантні посади в Головному управлінні Національної поліції в Дніпропетровській області, на які оголошено конкурс на момент складання акту:
1. 24 посади молодшого і середнього складу поліції підрозділів ГУНП в Дніпропетровській області, відповідно до листа № 20/4407 від 22.06.2021 року;
24.06.2021 року позивач ознайомлений з актом від 24.06.2021 року.
ОСОБА_1 подав рапорт Голові ліквідаційної комісії МВС України на Придніпровській залізниці ОСОБА_4 , в якому зазначив, що наказом УМВС від 26.05.2021 року № 2 о/с його поновлено на посаді першого заступника начальника УМВС начальника слідчого відділу УМВС України на Придніпровській залізниці. Також у вказаному рапорті позивач повідомив, що має намір продовжити службу в поліції, у зв?язку з чим просить запропонувати йому посаду в Національній поліції України, застосувавши норми Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію».
Вказаний рапорт датований 26.08.2021 року та надійшов до відповідача 06.09.2021 року.
Того ж дня, 06.09.2021 року відповідачем отримано рапорт позивача, датований 26.08.2021 року, в якому ОСОБА_1 просить звільнити його зі служби в органах внутрішніх справ у зв?язку з погіршенням стану здоров?я та видати, у зв?язку з цим, направлення на проходження військово-лікарської комісії МВС .
14.09.2021 року позивач отримав направлення на ВЛК та повідомлений про необхідність надати результат.
Згідно з повідомленням Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, 9 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про допущення його до участі в конкурсі на службу в поліції на заміщення вакантних посад в підрозділах ГУНП в Дніпропетровській області та подав необхідний пакет документів. Після успішного проходження тестування ним отримано направлення на тестування особистих характеристик (психологічний тест) та на проходження медичного огляду для проведення (військово-лікарської) експертизи. Проте, проходження медичного огляду позивачем прострочено та будь-якого рішення щодо його придатності або непридатності за станом здоров?я до служби на зазначених вище посадах військово-лікарською комісією ДУ «Територіальне медичне об?єднання УМВС України по Дніпропетровській області» винесено не було, у зв?язку з чим, позивача до етапу перевірки рівня фізичної підготовки допущено не було та участь ОСОБА_1 у даних конкурсах була завершена. Також у вказаному повідомленні зазначено, що з моменту завершення зазначених вище конкурсів та до теперішнього часу громадянин ОСОБА_1 в інших конкурсах участі не приймав.
За результатом розгляду рапорту ОСОБА_1 про намір продовжувати службу в органах Національної поліції України Ліквідаційною комісією Управління МВС України на Придніпровській залізниці позивачу направлено лист № 268 від 04.11.2021 року, в якому зазначено наступне. У зв?язку з ліквідацією органів внутрішніх справ України Міністерство внутрішніх справ України перетворилось на цивільне відомство і в ньому скорочено всі атестовані посади. Отже, ліквідаційна комісія УМВС України на Придніпровській залізниці позбавлена можливості запропонувати позивачу посаду атестованого працівника міліції, крім того, ліквідаційна комісія не наділена компетенцією щодо призначення особи на посади в органах Національної поліції України. Призначення на посади поліцейських відбувається відповідно до вимог Закону України «Про Національну поліцію України». При цьому, рішення щодо призначення особи на посади поліцейського є виключно компетенцією Голови Національної поліції України (керівника територіального органу поліції) за умови проходження конкурсу. Згідно з повідомленням Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, 9 серпня 2021 року позивачем подано заву про допущення до участі в конкурсі на службу до поліції на заміщення вакантних посад в підрозділах ГУНП а Дніпропетровській області, та подано необхідний пакет документів. Після успішного проходження тестування позивачем отримано направлення на тестування особистих характеристик та на проходження медичного огляду. Проте проходження медичного огляду було прострочено, у зв?язку з чим позивача не допущено до етапу перевірки рівня фізичної підготовки та участь ОСОБА_1 у цьому конкурсі була звершена. Інформація щодо участі позивача в інших конкурсах на заміщення вакантних посад в поліції у ліквідаційної комісії відсутня. Крім того, 14 вересня 2021 року позивачем подано рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ у зв?язку з погіршенням стану здоров?я та отримано направлення для проходження військово-лікарської комісії. Також у вказаному листі відповідач просив позивача повідомити про результати ВЛК для вирішення питання подальшого проходження служби ОСОБА_1 .
Наказом Управління МВС України на Придніпровській залізниці № 2о/с від 21.03.2022 року відповідно до пунктів 10, 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено у запас Збройних Сил (з поставленням на облік) за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) полковника міліції ОСОБА_1 першого заступника начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці начальника слідчого відділу УМВС, з 21 березня 2022 року.
Позивач, вважаючи вказаний наказ протиправним, звернувся до суду з цією позовною заявою.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та спірним правовідносинам сторін, судом встановлено таке.
Відповідно до статті 21 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.
Згідно зі статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Законом України «Про оплату праці» (далі Закон №108/95-ВР) визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати.
За змістом статті 1 Закону №108/95-ВР заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.
З матеріалів справи встановлено, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.09.2020 року та постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року по справі № 804/7066/15 зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України та Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці поновити ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ на посаді першого заступника начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці - начальника слідчого відділу з 18 червня 2015 року. Стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 18.06.2015 по 23.09.2020 в сумі 387307,48 грн.
На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.09.2020 року, постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року по справі № 804/7066/15, позивач був поновлений на роботі з 18 червня 2015 року, про що 26.05.2021 року видано наказ УМВС України на Придніпровській залізниці за № 2о/с.
Відповідно до частин 1, 2 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
За змістом статті 236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Крім цього, Верховний Суд неодноразово досліджував питання стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, за результатами чого сформовано сталу правову позицію щодо тлумачення змісту та застосування статті 236 Кодексу законів про працю України у спорах про стягнення оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №711/8446/16-ц зроблений правовий висновок, згідно якого затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 Кодексу законів про працю України слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (частина 2 статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України). Ця відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.
Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 Кодексу законів про працю України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Таким чином, згідно з статтею 236 Кодексу законів про працю України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У спірних правовідносинах судове рішення про поновлення позивача на роботі, яке в цій частині підлягало до негайного виконання, ухвалене Дніпропетровським окружним адміністративним судом 23.09.2020, однак наказ про поновлення останнього на роботі було видано відповідачем 26.05.2021.
Таким чином, наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченого середнього заробітку за період вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі за період з 24.09.2020 по 25.05.2021.
Так, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.09.2020 року та постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року по справі № 804/7066/15 визначено, що у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі Порядок № 100) середньоденне грошове забезпечення позивача складає 293,86 грн.
Відповідно до ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Кількість робочих днів затримки виконання судового рішення складає 167.
Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, який підлягає стягненню на користь позивача становить 293,86 х 167 = 49 074,62 грн.
Щодо правомірності прийняття наказу Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці № 2о/с від 21.03.2022 року про звільнення за п. 64 «г» (через скорочення штату) полковника міліції ОСОБА_1 , першого заступника начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці начальника слідчого відділу УМВС, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про міліцію» міліція є єдиною системою органів, яка входить до структури Міністерства внутрішніх справ України, виконує адміністративну, профілактичну, оперативно-розшукову, кримінальну процесуальну, виконавчу та охоронну (на договірних засадах) функції. Вона складається з підрозділів: кримінальної міліції; міліції громадської безпеки; державної автомобільної інспекції; міліції охорони; судової міліції; спеціальної міліції; внутрішньої безпеки; особливого призначення. Загальну структуру та чисельність Міністерства внутрішніх справ України затверджує Верховна Рада України. Структуру міліції затверджує Міністр внутрішніх справ України. У своїй діяльності міліція підпорядковується Міністерству внутрішніх справ України.
Згідно зі статтями 16, 18 Закону України «Про міліцію» особовий склад міліції складається з працівників, що проходять державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно до чинного законодавства присвоєно спеціальні звання міліції.
Порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року №114 (надалі - Положення №114), особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): г) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі; з) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації.
Згідно з пунктом 70 Положення №114 звільнення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу в запас і відставку провадиться: до полковника міліції, полковника внутрішньої служби включно - начальниками головних управлінь, управлінь МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі і рівними їм начальниками, яким таке право надано Міністром внутрішніх справ.
2 липня 2017 року був прийнятий Закон України «Про Національну поліцію», який був опублікований 6 серпня 2015 року у газеті «Голос України».
Закон України «Про Національну поліцію» набрав чинності 07.11.2015 року, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування (тобто з 07.08.2015 року); 2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.
Цим Законом визнано таким, що втратив чинність, Закон України «Про міліцію».
Відповідно до статті Закон України «Про Національну поліцію» Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.
Згідно зі статтею 59 Закону України «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Відповідно до частин 1, 2 статті 47 частини 1 статті 48 Закону України «Про Національну поліцію» призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.
У разі проведення конкурсу для визначення кандидата для призначення на відповідну посаду призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції згідно з номенклатурою посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України, та відповідно до результатів конкурсу.
Верховний Суд у постановах від 25.04.2019 року у справі №803/3850/15, від 15.05.2019 року у справі №826/1584/16, від 24.09.2019 року у справі №520/8684/18, від 29.04.2021 року у справі №826/7865/18, від 24.06.2021 року у справі №805/359/16-а сформулював правову позицію щодо застосування норм розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» у разі звільнення працівників міліції через скорочення штатів у процесі реформування органів внутрішніх справ у органи поліції у зв`язку із набранням чинності Законом України «Про Національну поліцію».
Відповідно до цієї правової позиції працівнику міліції, який виявив бажання проходити службу в поліції, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону, гарантоване право бути прийнятим на службу до поліції за умови його відповідності вимогам до поліцейських та надання згоди на призначення на дану посаду, або у разі успішного проходження конкурсу. Проте, надання згоди працівником міліції на призначення на посаду в органі поліції неможливе без її обізнаності із переліком усіх наявних вакантних посад в даному органі. Тобто, наданню згоди повинна була передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, а саме - ініціатива керівництва, оскільки згода особи, по своїй суті, є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком такої згоди є призначення особи на посаду у відповідності до узгодженої пропозиції. Отже, особа, попереджена про звільнення внаслідок скорочення штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу, і своє волевиявлення здійснює шляхом згоди на ініціативу керівництва. Така ініціатива є обов`язковою, оскільки без неї не може бути встановлено наявність чи відсутність можливості подальшого використання особи на службі відповідно до підпункту «г» пункту 64 Положення №114. Стосовно другого з наведених вище випадків - то необхідна ініціатива особи щодо участі в конкурсі. Спосіб виявлення такої ініціативи визначається порядком проведення конкурсу та може мати форму письмової заяви (рапорту). Таким чином, лише в разі, якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття посад, виникають підстави для застосування пункту 10 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» і звільнення особи за скороченням штатів.
Так, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 наказом УМВС України на Придніпровській залізниці від 26.05.2021 № 2о/с поновлений на посаді першого заступника начальника УМВС начальника слідчого відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці, з 18 червня 2015 року.
26.05.2021 року ОСОБА_1 телефонограмою запропоновано прибути до ліквідаційної комісії для ознайомлення з копією наказу, внесення змін в трудову книжку та вирішення питання подальших трудових відносин.
27.05.2021 року позивач ознайомлений з наказом про поновлення на посаді та попереджений про те, його посада у зв?язку з оголошенням наказу МВС України від 22.06.2015 року № 741 «Про організаційно-штатні змінив підрозділах транспортної міліції» скорочена.
Згідно з актом Ліквідаційної комісії УМВС України на Придніпровській залізниці від 24.06.2021 року ОСОБА_1 запропоновано наявні вакантні посади в Головному управлінні Національної поліції в Дніпропетровській області, на які оголошено конкурс на момент складання акту:
- 24 посади молодшого і середнього складу поліції підрозділів ГУНП в Дніпропетровській області, відповідно до листа № 20/4407 від 22.06.2021 року;
- вакантні посади державної служби ГУНП в Дніпропетровській області згідно наказу від 11.06.2021 № 1262.
Позивач звернувся до ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про допущення його до участі в конкурсі на службу в поліції на заміщення вакантних посад в підрозділах ГУ НП в Дніпропетровській області та подав необхідний пакет документів. Після успішного проходження тестування ним отримано направлення на тестування особистих характеристик (психологічний тест) та на проходження медичного огляду для проведення (військово-лікарської) експертизи. Проте, проходження медичного огляду позивачем прострочено та будь-якого рішення щодо його придатності або непридатності за станом здоров?я до служби на зазначених вище посадах військово-лікарською комісією ДУ «Територіальне медичне об?єднання УМВС України по Дніпропетровській області» винесено не було, у зв?язку з чим, позивача до етапу перевірки рівня фізичної підготовки допущено не було та участь ОСОБА_3 у даних конкурсах була завершена.
Отже, позивач реалізував своє право на участь у конкурсі на заміщення вакантних посад у Національній поліції, однак через прострочення проходження медичного огляду, він не був допущений до етапу перевірки рівня фізичної підготовки та його участь у конкурсі завершена.
Станом на 21.03.2022 року позивач не надав інформації про прийняття участі в інших конкурсах на заміщення вакантних посад Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, чи в інших областях.
Щодо рапорту позивача про звільнення за станом здоров?я, то суд зазначає, що 14.09.2021 року ОСОБА_1 отримано направлення на проходження військово-лікарської комісії.
Однак, станом на 21.03.2022 року позивач про результати проходження ВЛК ліквідаційну комісію не повідомив.
Таким чином, відповідачем дотримано необхідного порядку щодо звільнення позивача за пунктом 64 «г» (через скорочення штату) Положення №114.
Доводи позивача стосовно того, що наказ про звільнення підписано не повноважною особою, суд вважає безпідставними з урахуванням наступного.
Згідно з пунктом 70 Положення №114 звільнення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу в запас і відставку провадиться: до полковника міліції, полковника внутрішньої служби включно - начальниками головних управлінь, управлінь МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі і рівними їм начальниками, яким таке право надано Міністром внутрішніх справ.
Так, повноваження Міністра щодо керування міліцією припинено у зв?язку з втратою чинності Закону України «Про міліцію».
Відповідно до наказу МВС України від 08.06.2015 року № 664 ліквідовано Управління МВС України на Придніпровській залізниці, та створена комісія з ліквідації.
Згідно з наказами МВС України від 14.04.2015 № 431 «Про заходи реформування ОВС», 08.06.2015 року № 664 «Про ліквідацію Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці», з метою оптимізації структури та штатної чисельності органів внутрішніх справ видано наказ МВС України від 22.06.2015 № 741 «Про організаційно-штатні зміни в підрозділах транспортної міліції».
Наказом МВС від 07.02.2022 № 96 Головою ліквідаційної комісії Управління МВС України на Придніпровській залізниці затверджений заступник начальника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області полковник поліції Баранник П. Д.
Відповідні зміни внесені в Єдиний державний реєстр юридичних осіб.
Наведені обставини підтверджують наявність повноважень посадової особи ОСОБА_2 на прийняття рішення про звільнення та підписання наказу № 2о/с від 21.03.2022 року.
За викладених обставин, суд вважає, що наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці № 2о/с від 21.03.2022 року про звільнення за п. 64 «г» (через скорочення штату) полковника міліції ОСОБА_1 , першого заступника начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці начальника слідчого відділу УМВС є законним та не підлягає скасуванню.
Водночас, судом встановлено бездіяльність відповідача щодо не зазначення в наказі Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці № 2о/с від 21.03.2022 року відомостей щодо загального та пільгового стажу ОСОБА_1 на час його звільнення.
З огляду на викладене, суд вважає за необхідне зобов?язати Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці внести до наказу Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці № 2о/с від 21.03.2022 року відомості щодо стажу (загального та пільгового) позивача станом на час його звільнення.
Щодо заробітної плати за період з 26.05.2021 року по 21.03.2022 року, суд зазначає таке.
Судом встановлено, що на момент прийняття та опублікування Закону України «Про Національну поліцію» позивач перебував у вимушеному прогулі через прийняття протиправних наказів Міністерства внутрішніх справ України від 18.05.2015 року № 888 о/с «Про особовий склад» та Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці від 26.06.2015 року № 63о/с про звільнення ОСОБА_1 , першого заступника начальника Управління МВС України на Придніпровській залізниці - начальника слідчого відділу з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил, скасованих рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.09.2020 року та постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року по справі № 804/7066/15, які набрали законної сили.
З 07.11.2015 року Закон України «Про міліцію» втратив чинність у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про Національну поліцію».
Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №730 від 16.09.2015 року «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ».
Відповідно до наказу МВС України від 08.06.2015 року № 664 ліквідовано Управління МВС України на Придніпровській залізниці, та створена комісія з ліквідації.
Згідно з наказами МВС України від 14.04.2015 № 431 «Про заходи реформування ОВС», 08.06.2015 року № 664 «Про ліквідацію Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці», з метою оптимізації структури та штатної чисельності органів внутрішніх справ видано наказ МВС України від 22.06.2015 № 741 «Про організаційно-штатні зміни в підрозділах транспортної міліції».
Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб Управління МВС України на Придніпровській залізниці з 15.07.2015 перебуває в стані припинення, від його імені діє ліквідаційна комісія.
Отже, у період триваючих правовідносин між позивачем та УМВС України на Придніпровській залізниці з дати прийняття наказу УМВС України на Придніпровській залізниці від 26.05.2021 № 2о/с про поновлення позивача на посаді першого заступника начальника УМВС начальника слідчого відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці та по день повторного звільнення наказом № 2о/с від 21.03.2022 року, УМВС України на Придніпровській залізниці не ліквідовано.
Посилання відповідача на те, що з 07.11.2015 року органи міліції та працівники міліції не виконували та не могли виконувати завдання та функції міліції, оскільки Закон України «Про міліцію» з 07.11.2015 року втратив чинність та всі органи міліції та штатні посади було ліквідовано, суд вважає безпідставними, оскільки станом на момент розгляду справи УМВС України на Придніпровській залізниці не ліквідовано та запису про його припинення до Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не внесено.
Суд звертає увагу, що зі змісту наказу УМВС України на Придніпровській залізниці від 26.05.2021 № 2о/с ОСОБА_1 поновлений на посаді першого заступника начальника УМВС начальника слідчого відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці, з 18 червня 2015 року.
З наведеного судом встановлено, що позивач фактично перебував у трудових відносинах з УМВС України на Придніпровській залізниці з 26.05.2021 року по 21.03.2022 року, що включає в себе період вимушеного прогулу та період реформування органів внутрішніх справ до моменту належного звільнення позивача, яке відбулось 21.03.2022 року.
Суд зазначає, що триваюче перебування позивача в трудових відносинах з УМВС України на Придніпровській залізниці у період з моменту поновлення позивача на посаді до звільнення, яке відбулось 21.03.2022 року, є лише протиправною бездіяльністю відповідача, оскільки ним не було дотримано своєчасної процедури звільнення працівника, у зв`язку з проведенням реорганізації органів внутрішніх справ.
Реформування державного органу не є підставою для невиплати грошового забезпечення працівнику, який фактично перебуває в трудових відносинах з реформованим державним органом, та не звільняє роботодавця від виплати заробітної плати, в даному випадку грошового забезпечення.
Той факт, що працівник позбавлений можливості виконувати посадові функції та обов`язки є підставою для повідомлення про скорочення штату та подальшого вивільнення працівника, у разі неможливості переведення на іншу роботу, однак, не звільняє роботодавця від обов`язку оплати праці працівника, з яким трудові відносини не припинено.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Доводи відповідача з приводу того, що позивач після поновлення на роботі не виконував жодних трудових функцій, а тому не має права на отримання грошового забезпечення, суд вважає необґрунтованими оскільки, по-перше, вони не підтверджені жодними доказами, по-друге, чинним законодавством не передбачено підстав для невиплати грошового забезпечення працівнику, за умови не забезпечення його відповідними трудовими завданнями після поновлення на роботі.
У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другоїстатті 233 КЗпП України, ст.ст.1,12 Закону України «Про оплату праці» зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.
Також, право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу є невід`ємним правом позивача, захист якого гарантований частиною першою статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, яка відповідно достатті 9 Конституції Україниє частиною національного законодавства.
Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 05.09.2019 року у справі №813/1247/17.
При визначенні розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу застосуванню підлягають положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 (далі за текстом - Порядок №100).
Як вже було зазначено вище рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.09.2020 року та постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року по справі № 804/7066/15 визначено, що у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі Порядок № 100) середньоденне грошове забезпечення позивача складає 293,86 грн.
Загальний розрахунок робочих днів складає 206 робочих днів.
Розрахунок грошового забезпечення позивача за період з 26.05.2021 року по 21.03.2022 року складає 60 535,16 грн. (206 робочих днів х 293,86 грн.).
Отже, на користь позивача підлягає стягненню з УМВС України на Придніпровській залізниці заробітна плата (грошове забезпечення) за період з з 26.05.2021 року по 21.03.2022 року у розмірі 60 535,16 грн.
Водночас, стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду та заробітної плати (грошового забезпечення), слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а.
Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заробітної плати з 22.03.2022 року по час ухвалення судом рішення, з огляду на припинення трудових відносин між ОСОБА_1 та відповідачем, не підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
За умовами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
У зв?язку з тим, що позивач, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат у відповідності до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці про стягнення заробітної плати, скасування наказу задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці щодо не зазначення у наказі Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці № 2о/с від 21.03.2022 року відомостей про стаж роботи ОСОБА_1 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.С. Луніна