Справа № 640/28465/20
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2022-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2022 року м. Київ № 640/28465/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому просить суд:

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не здійснення повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби в частині невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, передбаченої статтею 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, передбаченої статтею 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено про те, що 11 вересня 2020 року позивача звільнено з військової служби, згідно із підпунктом «а» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий облік та військову службу» у зв`язку із закінченням строку контракту та 28 вересня 2020 року позивача виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_3 та всіх видів забезпечення. Однак, всупереч пункту 3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178, військкоматом не було здійснено виплату на користь позивача компенсації вартості за неотримане речове майно. На звернення ОСОБА_1 відповідачем жодних дій не вчинено. Тому позивач вважає бездіяльність відповідача протиправною, що є підставами для зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 листопада 2020 року відкрито провадження в справі зі здійсненням розгляду справи суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надати відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, або заяву про визнання позову.

Копію ухвали, засвідчену електронним цифровим підписом, направлено на електронні адреси сторін.

Окрім того, вказану ухвалу направлено сторонам засобами поштового зв`язку.

Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Станом на момент прийняття рішення у справі відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву, хоча ухвала суду від 24 листопада 2020 була ним отримана 30 листопада 2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 551, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами.

26 січня 2021 року до суду надійшло клопотання позивача про приєднання додаткових доказів до справи, а саме: на запит позивача від відповідача 24 грудня 2020 року за № 23 надійшла довідка про вартість речового майна, що належить позивачу до видачі.

Водночас позивачем подано заяву про стягнення з відповідача витрат на професійну допомогу у розмірі 2 000,00 гривень, які позивач поніс у зв`язку із зверненням до суду з вказаним позовом.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, дійшов наступних висновків.

Обставини встановлені судом:

ОСОБА_1 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебуваючи на фінансовому забезпеченні в ІНФОРМАЦІЯ_1.

11 вересня 2020 року позивача звільнено з військової служби згідно із підпунктом «а» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий облік та військову службу» у зв`язку із закінченням строку контракту.

28 вересня 2020 року позивача виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_3 та всіх видів забезпечення.

При цьому, всупереч пункту 3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178, військкоматом не було здійснено виплату на користь позивача компенсації вартості за неотримане речове майно.

04 листопада 2020 року позивач, з метою захисту свого порушеного права, звернувся до відповідача із запитом в якому він висловлював прохання про надання довідки про вартість речового майна, що належить позивачу до видачі, зазначення розміру нарахованої та виплаченої позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове право, а також про проведення відповідних виплат.

Разом з тим, відповідачем на запит позивача не надано жодної відповіді, та грошову компенсацію вартості за неотримане речове право також не здійснено.

Таким чином, позивач вважає що відповідачем допущено протиправну бездіяльність.

Як уже зазначалось, відповідачем до суду відзиву не надано, наведені позивачем доводи жодним чином не спростовано.

При вирішенні спору, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно зі статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно з частинами першою та другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ).

20 грудня 1991 року прийнято та введено в дію 10 січня 1992 року відповідно до постанови Верховної Ради України № 2012-ХІІ «Про порядок введення в дію Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі (далі - Закон № 2011-ХІІ).

Відповідно до статті 1 Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону № 2011-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

У вказаній редакції зазначене положення викладене Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення порядку речового забезпечення військовослужбовців» від 01 липня 2015 року № 567-УІІІ (набув чинності 30 липня 2015 року).

На виконання вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178).

Пунктами 2, 3 Порядку № 178 визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Згідно з пунктом 7 Постанови № 178 виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецзв`язку, Головному управлінню розвідки Міноборони та Управлінню державної охорони на відповідний рік.

Окрім того, наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року № 232 затверджено Інструкцію про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період (далі - Інструкція № 232).

Пунктом 4 розділу ІІІ Інструкції № 232 встановлено, що військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна. Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог Порядку № 178. Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку № 178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.

Відповідно до абзаців першого та третього пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

З системного аналізу наведеного вбачається, що військовослужбовцям гарантується грошова компенсація за неотримане речове майно у разі звільнення з військової служби. Зазначені гарантії реалізуються відповідним зверненням (рапортом) військовослужбовця на підставі наказу, в тому числі, командира (начальника) військової частини про розмір грошової компенсації згідно довідки про вартість речового майна, що належить до видачі.

З матеріалів справи вбачається, що наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) від 28 вересня 2020 року № 53 позивача, звільненого наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 11 вересня 2020 року № 47-РС, відповідно до пункту «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) у запас, вважати, що справи та посаду здав.

З 28 вересня 2020 року виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_3 та всіх видів забезпечення, та направити на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_3.

З даного наказу вбачається, що грошова компенсація вартості за неотримане речове майно позивачу виплачена не була.

У позовні заяві позивачем зазначається про те, що при звільненні ним писався відповідний рапорт на виплату грошової компенсації. Окрім того, і після звільнення позивач звертався до відповідача з відповідною заявою, яку також долучено до матеріалів справи.

Разом з тим, як зазначається позивачем, жодної відповіді від відповідача він не отримав.

Вказані обставини відповідачем не спростовані. Матеріали справи доказів протилежного не містять.

Судом також зазначається, що до матеріалів справи долучено копію довідки № 23 від 24 грудня 2020 року про вартість речового майна, що належить до видачі солдата ОСОБА_1 , яка підписана ВО начальника відділу забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_4 майором ОСОБА_2 та ВО начальника ВФЗ ІНФОРМАЦІЯ_4 капітаном ОСОБА_3, з якої вбачається, що вартість речового майна, що належить до виплати позивачу становить 16077,06 гривень.

Таким чином, спірні правовідносини стосуються виплати грошової компенсації за неотримане речове майно у зв`язку зі звільненням військовослужбовця з військової служби у розмірі, визначеному у довідці про вартість речового майна, що належить до видачі військовослужбовцю.

Судом також встановлено, що Верховний Суд у постанові від 04 лютого 2020 року у справі №825/1571/16 зробив наступний висновок, який згідно з частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає врахуванню судом при вирішенні цієї справи:

« 39. У п. 4 зазначеного Порядку передбачено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі нака-зу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

При цьому за приписами п. 5 вказаного Порядку довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

40. Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що в матеріалах справи міститься довідка військової частини НОМЕР_1 від № 52 від 05.04.2016 (вих. від 28.04.2016 №93) про розмір належної компенсації та речового атестату від 05.04.2016 №15). Таким чином відповідачем встановлено наявність заборгованості перед позивачем за процедурою, визначеною Порядком №178.

41. Враховуючи наведені обставини Суд касаційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.

42. Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що застосовування в пункті 3 Порядку №178 словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не, наприклад, «при звільненні з військової служби», дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).

43. Таким чином військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно. На користь вказаного висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку №178 передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.

Подібна правова позиція уже була висловлена Верховним Судом у постанові від 29.08.2019 у справі №2040/7697/18 (адміністративне провадження №К/9901/16211/19) та колегія суддів Верховного Суду не знаходить підстав для відступу від цієї позиції.».

Враховуючи фактичні обставини цієї справи і висновок Верховного Суду, суд вважає, що позивач набув право на компенсацію за неотримане речове майно, яке збереглось за ним після звільнення з військової служби.

Вирішуючи вимогу про визнання протиправною бездіяльність відповідача, суд зважає на таке.

У розумінні Кодексу адміністративного судочинства України бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи. Для визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною, особа, яка вважає, що її право порушене, повинна довести існування причинного зв`язку між такою протиправною бездіяльністю та її порушеним правом. Поряд з цим, бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути визнана протиправною адміністративним судом лише в тому випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій. Таким чином, бездіяльність це завжди пасивна поведінка, тобто відсутність з боку суб`єкта владних повноважень будь-яких дій.

Судом встановлено, що відповідачем жодних дій, щодо виплати грошової компенсації позивачу при звільненні та і в подальшому виплачено не було. Окрім того, матеріали справи не містять відомостей про надання відповідачем відповіді на звернення позивача, з чого суд робить висновок про їх відсутність. При цьому з урахуванням висновку Верховного Суду, дане звернення позивача є підставою для розгляду відповідачем питання про виплату компенсації.

Таким чином, відповідачем допущено пасивну поведінку щодо вирішення питання про виплату позивачу грошової компенсації, тобто допущено бездіяльність, яка є протиправною, так як порушує надане позивачу право на отримання грошової компенсації.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не здійснення розрахунку з позивачем при звільненні з військової служби в частині невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Позивачем доведено наявність підстав для стягнення на його користь грошової компенсації за невикористане речове майно, в той час як відповідачем, як суб`єктом владних повноважень покладений на нього обов`язок доказування з урахування вимог, визначених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконано.

З метою захисту і поновлення порушеного права позивача на отримання компенсації за неотримане речове майно у сумі 16077,06 гривень згідно з довідкою відповідача № 23, розмір якої сторонами не оспорюється, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимоги про стягнення з відповідача вказаної суми коштів.

З урахуванням викладеного, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини першої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Беручи до уваги вищевикладене, виходячи з предмету адміністративного позову та встановлених обставин під час розгляду справи, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною дев`ятою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Окрім того, згідно з висновком Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року №826/1216/16 склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно з висновком Верховного Суду у постанові від 16 квітня 2020 року№727/4597/19 аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа.

Позивач заявив про стягнення з відповідача 2000,00 грн. судових витрат, на підтвердження чого надав:

1) копію договору № 3/28/1-10/20-юп від 28 жовтня 2020 року про надання правової допомоги, укладеного між Товаристом з обмеженою відповідальністю «Подільський юридичнийц центр» в особі заступника директора - начальника юридичного відділу (адвоката) Оскоми Олександра Миколайовича (виконавець) та ОСОБА_1 (Клієнт), згідно з п. 1.1 якого клієнт доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надавати в обсязі та на умовах, передбачених цим договором правову допомогу щодо оскарження бездіяльності військової частини де проходив клієнт службу щодо ненарахування та невиплати на користь клієнта грошової компенсації вартості неотриманого речового майна, не нарахування та невиплати на користь клієнта середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

2) копію рахунка-фактури № 2810 від 28 жовтня 2020 року, де вказано, що за послуги професійно правничої допомоги ОСОБА_1 згідно з договором від 28 жовтня 2020 року № 3/28/1-10/20-юп ціну встановлено у розмірі 2000,00 гривень;

2) копію акта приймання-передачі наданих послуг від 19 січня 2021 року, згідно з яким загальна вартість послуг складає 2000,00 гривень, з них:

Збирання доказів (запит до ІНФОРМАЦІЯ_1 ) - 350,00 гривень;

Складання процесуальних документів, а саме позовної заяви до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протипарвною та зобов`язання вчинити дії - 1650,00 гривень;

4) дублікат квитанції № 0.0..1 від 30 жовтня 2020 року спрос плату позивачем (клієнтом) на користь ТОВ «Подільський юридичний центр» грошових коштів у сумі 2 000,00 гривень.

Зауважень з приводу заявлених до стягнення позивачем витрат на правову допомогу у цій справі відповідачем не зазначено, клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідачем не заявлялось.

Суд дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2000,00 гривень є документально підтвердженими, пов`язаними з розглядом справи, співмірними зі складністю цієї справи, наданим обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, тому підлягають стягненню на користь позивача.

Окрім того, позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 241-246, 255, 257-263 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

Задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не здійснення повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби в частині невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 16077 (шістнадцять тисяч сімдесят сім гривень, 06 копійок).

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) судові витрати, пов`язаних з розглядом справи у розмірі 2000,00 (двох тисяч гривень).

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

За приписами статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 );

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_2, код ЄДРПОУ НОМЕР_3).

Суддя В.І. Келеберда