Справа № 640/21602/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2022-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Бужак Н.П., Кобаля М.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (далі - Відповідач, Міноборони України), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головної інспекції Міністерства оборони України, що виразилася у не зазначенні в наказі Головного інспектора Міністерства оборони України (по стройовій частині) від 08.07.20017 №114 щодо виключення Позивача із списків особового складу Головної інспекції Міністерства оборони України та всіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби у запас пункту (інформації) про нарахування та виплату Позивачу грошової компенсації за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України від 22.10.1993 №3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гаранти їх соціального захисту» у 2014, 2015, 2016 та 2017 роках, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби у запас (08.07.2017), у розмірі 21 862,40 грн, у відповідності до абзацу третього пункту 14 статті 10-1 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту фінансів Міністерства оборони України, що виразилася в не проведені заходів щодо перевірки повноти та відповідності вимогам законодавства наказу Головного інспектора Міністерства оборони України (по стройовій частині) від 08.07.2017 №114 щодо виключення Позивача із списків особового складу Головної інспекції Міністерства оборони України та всіх видів забезпечення (у тому числі, з фінансового забезпечення безпосередньо при Департаменту фінансів Міністерства оборони України) у зв`язку із звільненням з військової служби у запас, в результаті чого позивачу не було проведено нарахування та виплата зазначеної в пункті 2 позовної заяви грошової компенсації;

- зобов`язати Головну інспекцію Міністерства оборони України внести зміни в наказ Головного інспектора Міністерства оборони України (по стройовій частині) від 08.07.2017 №114 щодо виключення Позивача із списків особового складу Головної інспекції Міністерства оборони України та всіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби у запас пункту (інформації) про нарахування та виплату Позивачу грошової компенсації за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у 2014, 2015, 2016 та 2017 роках, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби у запас (08.07.2017), у розмірі 21862,40 грн, у відповідності до абзацу третього пункту 14 статті 10-1 і Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

- зобов`язати Департамент фінансів Міністерства оборони України провести нарахування та виплату Позивачу грошової компенсації за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у 2014, 2015, 2016 та 2017 роках, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби у запас (08.07.2017), у розмірі 21862,40 грн, у відповідності до абзацу третього пункту 14 статті 10-1 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

- зобов`язати Департаменту фінансів Міністерства оборони України виплатити Позивачу рівноцінну та повну компенсацію втрат доходів за сплату відповідно до розділу IV Податкового кодексу України суми податку на доходи фізичних осіб, що утримується з одержаної суми грошової компенсації за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у 2014, 2015, 2016 та 2017 роках, як таку, що не компенсується відповідно до пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України з вини Відповідача через несвоєчасне нарахування та виплату мені зазначеної грошової компенсації під час звільнення з військової служби у запас.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.12.2021 позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Міноборони України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дня додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язано Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції виходив з того, що Головна інспекція Міністерства оборони України та Департамент фінансів Міністерства оборони України є структурними підрозділами МО України, яке є належним відповідачем у справі. Крім того підкреслив, що припинення надання додаткових відпусток на час особливого періоду не тягне за собою позбавлення особи права на таку відпустку, яке може бути реалізовано шляхом отриманням грошової компенсації за неї при звільненні, що узгоджується із висновками, наведеними Верховним Судом у постанові від 16.05.2019 у зразковій справі №620/4218/18.

Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд зазначив, що задоволення позову в частині є достатнім способом захисту порушених прав Позивача. Крім того, зауважив, що у посадових осіб Департаменту фінансів Міністерства оборони України були відсутні повноваження на вчинення дій, про які Позивач просив у частині позовних вимог, а вимоги про виплату компенсації втрати частини доходу ОСОБА_1 , є передчасними у зв`язку із не нарахуванням та не виплатою вказаної заборгованості.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким позовну заяву залишити без розгляду, а в разі визнання поважними причини пропуску строку на звернення до суду - відмовити у повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що зміни до закону щодо встановлення пільг у вигляді додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів набрали чинності 06.06.2015, а тому Позивач не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за неотриману додаткову відпустку у 2014 році. Крім того, зазначив, що Позивачем попущено строк на звернення до суду, позаяк про порушення свого права останній дізнався або повинен був дізнатися з липня 2017 року, однак по липень 2019 року не вчиняв жодних дій, спрямованих на звернення до суду.

Після усунення визначених в ухвалі від 21.02.2022 про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.05.2022 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, які надійшли 03.08.2022 та передані судді-доповідачу 18.08.2022.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.08.2022 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не є предметом апеляційного оскарження, то судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги Міноборони України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, згідно посвідчень від 15.03.2005 серії НОМЕР_1 , від 18.01.2017 серії НОМЕР_2 та від 20.09.2019 Серія НОМЕР_3 ОСОБА_1 є учасником бойових дій та особою з інвалідністю 2 групи в наслідок війни (а.с. 16-17, 33).

Наказом Міністра оборони України від 05.07.2017 №457 полковника ОСОБА_1 , відповідно до пункту «г» частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову» звільнено з військової служби у запас (а.с. 19).

Наказом Головної інспекції Міністерства оборони України від 08.07.2017 №114 полковника ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення (а.с. 20).

Позивач звернувся до Відповідача із заявою від 12.09.2019, в якій просив надати довідку про невикористані дні щорічної додаткової відпустки за 2014-2017 роки та нарахувати і виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2017 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби (а.с. 23-24)

Листом від 30.09.2019 №221/2226 Головна інспекція Міністерства оборони України повідомила, що Позивачу за період з 2014 року по 2017 рік додаткові відпустки не надавались і грошова компенсація за невикористані дні щорічної додаткової відпустки у вказаний період та під час звільнення не нараховувалась і не виплачувалась, а також, що від Департаменту фінансів Міністерства оборони України не надходило вказівок щодо обов`язковості виплати компенсації за невикористану додаткову грошову відпустку (а.с. 27).

Листом від 19.09.2019 № 248/3/1/496 Департамент фінансів Міністерства оборони України відмовив ОСОБА_1 в нарахуванні та виплаті компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, оскільки як в наказі про виключення зі списків особового складу, так і в наявній у Департаменті інформації відсутні дані щодо невикористаної додаткової відпустки, як учасником бойових дій (а.с. 30).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. 16-2 Закону України «Про відпустки», ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Порядкову проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159, суд першої інстанції з урахуванням позиції Верховного Суду у зразковій справі №620/4218/18 дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, адже чинним законодавством гарантовано право особи на отримання компенсації за невикористану частину додаткової відпустки незалежно від нормативного обмеження її надання.

З таким висновком суду першої інстанції не можна повністю погодитися з огляду на таке.

Порядок надання військовослужбовцям відпусток визначений ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ч. 8 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Згідно п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Абзацами 2-3 п. 14 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до п. п. 17, 18 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Приписами п. 19 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому, згідно п. 21 ст. 12 вказаного Закону, у разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону «Про відпустки» та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Водночас, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, у тому числі додаткових, припиняється.

Стаття 1 Закону України «Про мобілізацію і мобілізаційну підготовку» визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Так, Указом Президента України від 17.03.2014 № 303/2014, затвердженим Законом України від 17.03.2014 № 1126-VI, в Україні оголошено часткову мобілізацію, після якої, Президент України своїми указами оголошував часткову мобілізацію (чергові хвилі мобілізації).

Отже, особливий період закінчується не з моменту демобілізації (часткової демобілізації) осіб призваних на військову службу, а лише з моменту закінчення воєнного часу і частково відбудовного періоду після закінчення воєнних дій, а закінчення періодів мобілізацій не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.

Згідно п. 3 розділу XXXI наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Таким чином, вказані вище обставини не звільняють Відповідача від обов`язку виплатити відповідну грошову компенсацію з урахуванням того, що законодавством припинено надання зазначеного виду відпустки в певний період, однак не припинено відповідних виплат грошової компенсації у разі її невикористання.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом не встановлено можливості припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку Позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому в особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України «Про відпустки».

Указана правова позиція висловлена Верховним Судом у зразковій справі № 620/4218/18, щодо якої справа № 640/21602/19 в частині, що є предметом апеляційного перегляду, є типовою. Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи при ухваленні рішення у типовій справі.

Водночас колегія суддів погоджується із доводами Апелянта про те, що ОСОБА_1 не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за неотриману додаткову відпустку у 2014 році з огляду на таке.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни» від 14.05.2015, який набрав чинності 06.06.2015, було доповнено Закону України «Про відпустки» новою статтею 16-2 та внесено зміни до п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в частині надання учасникам бойових дій додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Таким чином, до 06.06.2015 Закон України «Про відпустки» не містив статті 16-2, а редакція п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачала пільгу у вигляді додаткової відпустки без збереження заробітної плати строком до двох тижнів на рік, а тому, як правильно підкреслив Апелянт, однак залишив поза увагою суд першої інстанції, у Позивача відсутнє право на отримання грошової компенсації за неотриману додаткову відпустку у 2014 році, оскільки у цей період остання надавалася без збереження заробітної плати.

У зв`язку з викладеним рішення суду першої інстанції підлягає зміні як у мотивувальній, так й у резолютивній частині, оскільки грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки Позивачу як учаснику бойових дій має бути виплачена, починаючи з 2015, а не з 2014 року.

Щодо доводів Апелянта про те, що Позивачем пропущено передбачений ст. 122 КАС України строк звернення до суду, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, спеціальним законодавством прямо не врегульовано питання строків звернення до суду у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про оплату праці (виплату грошового забезпечення), однак за змістом пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260, грошова компенсація виплачується за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Отже, право на отримання таких виплат не обмежується жодним строком.

Таким чином, судова колегія відхиляє твердження МО України щодо пропуску Позивачем строку звернення до суду, оскільки стягнення сум компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій не обмежені позовною давністю. На час відпустки, яка хоча і непов`язана з виконанням службових обов`язків, за особою зберігається заробітна плата (грошове забезпечення), такі виплати включаються до фонду заробітної плати і є невід`ємною його частиною. Це ж саме стосується і компенсації при звільненні за невикористані дні відпустки.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі № 620/4218/18.

Відтак хоча посилання Міноборони України на те, що судом першої інстанції не було розглянуто клопотання Відповідача про залишення позову без розгляду, підтверджується матеріалами справи, однак з урахуванням наведених вище мотивів указане процесуальне порушення не зумовило неправильність висновків суду про необхідність розгляду справи по суті, а не залишення позову без розгляду.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи цей спір, не врахував особливостей правового регулювання спірних правовідносин та залишив поза увагою, що Позивач право на отримання грошової компенсації за неотриману додаткову відпустку отримав, починаючи із 2015 року. Наведені вище обставини є підставою для зміни судового рішення у відповідній частині.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу - задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити у мотивувальній частині та шляхом виключення з резолютивної частини судового рішення формулювання «з 2014 року», змінивши його формулюванням «з 2015 року».

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 290, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2021 року - змінити у мотивувальній частині та змінити в пунктах 2 і 3 його резолютивної частини формулювання «з 2014 року» на «з 2015 року».

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Н.П. Бужак

М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено та підписано 31 серпня 2022 року.