Справа № 640/17879/21
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2022-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2022 року м. Київ № 640/17879/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Клименчук Н.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - Відповідач), у якій просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо не зарахування ОСОБА_1 до вислуги років на військовій службі періоду навчання за денною формою на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого з 30 липня 2000 року до 30 липня 2004 року, та не внесення, у зв`язку з цим, відповідних змін (запису) до послужного списку особової справи офіцера запасу ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років на військовій службі період навчання за денною формою на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого, з 30 липня 2000 року до 30 липня 2004 року;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 внести до послужного списку особової справи офіцера запасу ОСОБА_1 запис про проходження військової служби у період навчання з 30 липня 2000 року до 30 липня 2004 року на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.07.2021 відкрито провадження у справі.

На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що Відповідач протиправно не зарахував йому до вислуги років на військовій службі період навчання на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України ім. Я. Мудрого з 30.07.2000 до 30.07.2004.

Відповідачем відзиву на позовну заяву не подано, хоча ухвала про відкриття провадження у справі була ним отримана 02.08.2021, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 642.

Згідно з частиною четвертою статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Враховуючи неподання відповідачем заперечень проти позовних вимог та доказів на їх підтвердження, суд відповідно до частини шостої статті 162 КАС України розглядає справу на підставі наявних у ній доказів.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружним адміністративним судом міста Києва встановлено наступне.

Наказом ректора Національної юридичної академії України ім. Я. Мудрого (нині - Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, далі за текстом - Академія) № 195-С від 30.07.2000 ОСОБА_1 зараховано на навчання на військово-юридичний факультет № 6 Академії за денною формою навчання.

Наказами ректора Академії № 283-С від 27.06.2005 та начальника військово-юридичного факультету Академії № 89 від 27.06.2005 ОСОБА_1 відраховано з вказаного навчального закладу з 30.06.2005 року у зв`язку із закінченням навчання і отриманням повної вищої освіти за спеціальністю «Правознавство» та здобуттям кваліфікації юриста - спеціаліста та офіцера військового управління тактичного рівня.

Наказом Міністра оборони України № 368 від 27.06.2005, у зв`язку із закінченням військово-юридичного факультету Академії, ОСОБА_1 присвоєно перше офіцерське звання - «лейтенант юстиції», та направлено для подальшого проходження військової служби до органів прокуратури.

Наказом першого заступника Міністра оборони України № 96 від 27.06.2006, після вислуги 1-го року у військовому званні «лейтенант юстиції», ОСОБА_1 присвоєно чергове військове звання «старший лейтенант юстиції». У зазначеному наказі зазначено, що підставою присвоєння чергового військового звання «старший лейтенант юстиції» з вислугою у військовому званні «лейтенант юстиції» 1-го року є те, що ОСОБА_1 закінчив військовий навчальний заклад з п`ятирічним терміном навчання.

Таким чином, у період з 30.07.2000 до 27.06.2005 ОСОБА_1 навчався у військово - навчальному закладі - на військово-юридичному факультеті № 6 Академії.

Наказом військового прокурора Південного регіону України № 7/ос від 29.07.2005 ОСОБА_1 призначено на посаду слідчого військової прокуратури Одеського гарнізону.

Після звільнення 26.12.2019 з військової служби особова справа ОСОБА_1 направлена до ІНФОРМАЦІЯ_2 (колишній - ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Як вказує Позивач, під час постановки на військовий облік, у зв`язку зі звільненням з військової служби, з метою з`ясування кількості років вислуги на військовій службі, яка зараховується до вислуги років, що дає право на пенсію відповідно до Закону України «Про прокуратуру», Позивачем одержано копію послужного списку з особової справи офіцера.

Відповідно до довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 (нині - ІНФОРМАЦІЯ_3) № 3/37 від 23.01.2020 згідно послужного списку ОСОБА_1 вислуга років на військовій службі складається з періодів: з 30.07.2004 до 14.08.2012 та з 26.01.2015 до 26.12.2019.

При цьому період навчання на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України ім. Я. Мудрого з 30.07.2000 до 30.07.2004 до вислуги років на військовій службі ОСОБА_1 не зараховано.

Як вбачається з матеріалів справи, протягом 2021 року Позивач неодноразово звертався до Відповідача з приводу внесення змін до послужного списку та зарахування до вислуги років на військовій службі всього періоду навчання ОСОБА_1 на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України ім. Я. Мудрого, тобто з 30.07.2000 до 30.07.2004.

Проте, як вказує позивач, попри чисельні відповіді Відповідачем вказані зміни до послужного списку Позивача так внесені і не були.

Не погоджуючись з такими діями відповідача позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про Збройні Сили України» до Збройних Сил України належать з`єднання, військові частини, військові навчальні заклади, установи та організації, що не належать до видів Збройних Сил України.

Згідно 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25 березня 1992 року, (у редакції чинній на момент вступу заявника до військово-юридичного факультету), одним з видів військової служби є військова служба (навчання) у вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають кафедри військової підготовки (факультети військової підготовки, відділення військової підготовки, інститути військової підготовки) з програмами підготовки на посади осіб офіцерського складу.

Згідно п. «в» ч.1 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби вважається день призначення на посаду курсанта (слухача) вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які добровільно вступають на військову службу.

В свою чергу, Законом України «Про вищу освіту» визначено, що особа, яка в установленому порядку зарахована до вищого навчального закладу з метою здобуття певного освітнього та освітньо-кваліфікаційного рівня є слухачем.

Судом встановлено, що наказом Міністерства освіти і науки України № 1697 Національний університет «Юридична академія імені Ярослава Мудрого» перейменовано в Національний юридичний університет імені Ярослава Мудрого, відповідні зміни внесено до ЄДР.

Згідно з переліком вищих навчальних закладів, що входять до єдиної системи військової освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 грудня 1997 року № 1410 «Про створення єдиної системи військової освіти» Національна юридична академія України імені Ярослава Мудрого (військово-юридичний факультет) входить до військових навчальних підрозділів Міноборони України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, яка діяла на момент вступу на навчання позивача) встановлені такі види військової служби: військова служба (навчання) за контрактом курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають кафедри військової підготовки (факультети військової підготовки, відділення військової підготовки, інститути військової підготовки) з програмами підготовки на посади осіб офіцерського складу.

З аналізу матеріалів справи та послужного списку Позивача, судом встановлено, що при розрахунку вислуги років військової служби уповноваженими особами не враховано період навчання в за денною формою на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого з 30 липня 2000 року до 30 липня 2004 року.

Суд звертає увагу, що згідно з пунктом 15 «Тимчасового положення про організацію підготовки офіцерів у цивільних вищих навчальних закладах», затвердженого спільним наказом Міністра освіти України та Міністерства оборони України від 28 грудня 1995 року № 360/342 та зареєстрованого в Міністерстві Юстиції України 29 січня 1996 року за № 39/1064, (який був чинним на момент вступу позивача на навчання) вбачається, що військові факультети при цивільних вищих навчальних закладах є вищими військовонавчальними закладами Міністерства оборони України, що створені для підготовки офіцерів з вищою освітою з залученням професорсько-викладацького складу навчально-матеріальної бази цивільних вищих навчальних закладів.

В свою чергу, судом встановлено, що відповідно до указу Президента України від 20 листопада 1996 року № 1105/96 «Про заходи щодо підготовки кадрів військової юстиції та організації науково дослідної роботи у галузі військового законодавства», вказано, що військово-юридичний факультет (військової юстиції) утворений у складі національної юридичної академії імені Ярослава Мудрого, відноситься до системи військової освіти та перебуває в оперативному управлінні Міністерства оборони України, тобто має статус військово-навчального закладу.

Даний статус встановлено постановою Кабінету Міністрів України № 70 від 22 січня 1998 року «Про утворення військово-юридичного факультету Національної юридичної академії імені Ярослава Мудрого» та постановою № 1410 від 15 грудня 1997 року «Про Перелік вищих навчальних закладів, що входять до єдиної системи військової освіти», де також зазначено факультет військової юстиції Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого.

В свою чергу, згідно пункту 1.7 Інструкції про організацію освітньої діяльності у вищих військових навчальних закладах Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністра оборони України № 399 від 30 жовтня 1998 року, до вищих військових навчальних закладів відносяться такі військові структури, як військові факультети при цивільних вищих навчальних закладах які готують фахівців з відповідними освітньо-кваліфікаційними рівнями.

Таким чином, відповідно до вищезазначених нормативно-правових актів ОСОБА_1 в установленому порядку зарахований до військового навчального підрозділу вищого навчального закладу і не мав військового звання офіцерського складу, то суд приходить до висновку, що початком проходження ним військової служби у Збройних Силах України має бути день зарахування за денною формою навчання на військово-юридичний факультет Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого - тобто 30 липня 2000 року.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу, що у відповідності до пункту 4 Розділу І Тимчасового положення «Про проходження військової служби солдатами, матросами, сержантами і старшинами», затвердженого Указом Президента від 13 травня 1993 року № 174/93, (яке втратило чинність 01 січня 2002 року, тобто чинного в період навчання заявника у військовому ліцеї та військово-юридичному факультеті НЮА ім. Ярослава Мудрого), встановлено, що початком перебування на військовій службі вважався день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, - для допризовників, призовників і військовозобов`язаних.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Офіційне тлумачення вищезазначеного конституційного положення щодо недопустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів наведено в Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99. В указаному Рішенні, зокрема, зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, оскільки позивач був зарахований на навчання до військово-навчального закладу наказом ректора Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого № 195-С від 30.07.2000, то з урахуванням викладеного вище судом є наявність підстав вважати, що початком проходження позивачем військової служби є 30 липня 2000 року.

Законність підстав зарахування періоду навчання на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого у військову службу є приписи чинного на момент прийняття на навчання позивача абзацу 3 пункту 4 Тимчасового положення про проходження військової служби, яким, як вже зазначено вище, чітко встановлено, що початком проходження військової служби є день прибуття на навчання до військово-навчального закладу.

Так, як вже вище зазначено, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» № 766-XIV від 18 червня 1999 року, який набрав чинності з 31 липня 1999 року, до статті 24 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року були внесені зміни, якими виключено норму про те, що початком перебування на військовій службі вважається день прибуття на навчання до військово-навчального закладу, вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, для допризовників, призовників і військовозобов`язаних.

Водночас, суд знову ж таки звертає увагу, як на підставу задоволення позову позивача, вищевказана аналогічна норма, передбачена абзацом 3 пункту 4 Тимчасового положення про проходження військової служби громадянами України та була чинною до 01 січня 2002 року та підлягала застосуванню при врегулюванні питань з проходження військової служби.

Таким чином, виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що при зарахуванні на навчання до військово-навчального закладу військово-юридичного факультету Академії, спираючись на чинність вказаної норми Тимчасового положення про проходження військової служби громадянами України, чітко передбачено, що початком перебування на військовій службі вважається день прибуття на навчання до військово-навчального закладу.

Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», частиною 1 статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військова служба є державною службою особливого характеру. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Венеціанська комісія у своїй доповіді № 512/2009 «Про верховенство права», прийнятій 25-26 березня 2011 року, розкриваючи поняття «юридична визначеність», наголошує на тому, що принцип юридичної визначеності є істотно важливим для питання довіри до верховенства права. Аби досягти цієї довіри, держава повинна зробити текст закону легко доступним; вона також зобов`язана дотримуватись законів, які запровадила, і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю; передбачуваність означає, що закон має бути, за можливості, проголошений наперед (до його застосування) та має бути передбачуваним щодо його наслідків: він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку (п. 44).

У дослідженні Європейської Комісії «За демократію через право» (Венеційська Комісія) під назвою «Мірило правовладдя», розробленому і затвердженому 11-12 березня 2016 року, «передбачуваність» означає не лише те, що приписи акта права мають бути проголошеними ще до їх імплементації, а й що вони мають бути передбачуваними за своїми наслідками: їх має бути сформульовано з достатньою чіткістю та зрозумілістю, аби суб`єкти права мали змогу впорядкувати свою поведінку згідно з ними».

Крім того, у цьому Дослідженні міститься висновок про те, що поняття «якість закону», зокрема, охоплює таких два складових елемента: передбачуваність актів права; сталість і послідовність приписів права.

У постанові від 06.11.2018 у справі № 812/292/18 (провадження 11-532заі18) Велика Палата Верховного Суду також врахувала правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06 п. 50-56) та визначила концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у вказаному рішенні зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.

Аналогічна правова позиція Великою Палатою Верховного Суду викладена у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 876/5312/17, від 13 лютого 2019 у справі № 233/4308/17, від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а, від 13 лютого 2019 року у справі № 822/524/18, від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18, серед яких ті, що стосуються зарахування стажу роботи для пенсійного забезпечення.

У постанові від 13 лютого 2019 року, що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18, із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статті 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, прийнятого 16 грудня 1966 року Генеральною Асамблеєю ООН (ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української CPC № 2148-VIII від 19 жовтня 1973 року), статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчинену 03 травня 1996 року у м. Страсбурзі та підписану від імені України 07 травня 1999 року (ратифіковану Законом України № 137-V від 14 вересня 2006 року) зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Цей принцип також неодноразово був застосований Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду під час вирішення спорів у соціальній сфері, зокрема, у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 580/122/17, від 20 лютого 2018 року у справі № 576/1724/17, від 20 лютого 2018 року у справі № 679/761/15-а, від 27 лютого 2018 року у справі № 642/3284/17, від 27 лютого 2018 року у справі № 227/2360/17, від 17 грудня 2018 року у справі № 344/12315/16-а.

Вимога щодо «якості закону» та обов`язок застосовувати найбільш сприятливий для особи спосіб його тлумачення, у разі якщо такий закон не відповідає визначеним критеріям якості закону, ґрунтуються передусім на положеннях частини 1 статті 57 Конституції України, яка встановлює, що «кожному гарантується право знати свої права і обов`язки». Із цієї конституційної норми відомо те, що у випадку встановлення судом того факту, що закон сформульований у спосіб, який не дозволяє особі знати свої права і обов`язки, застосування (тлумачення) такого закону повинно відбуватися судом на користь особи, яку позбавили (звузили) на підставі цього закону певного права або встановили (розширили) для неї нові обов`язки.

Таким чином, з урахуванням викладеного вище в сукупності, суд приходить до висновку, про наявність протиправних дій Відповідача щодо відмови в зарахуванні ОСОБА_1 до вислуги років на військовій службі періоду навчання за денною формою на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого з 30 липня 2000 року до 30 липня 2004 року та внесення, у зв`язку з цим, відповідних змін до послужного списку облікової справи офіцера запасу ОСОБА_1 , оскільки як встановлено судом вище, на момент прибуття позивача на навчання за денною формою на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого, чинним на той момент законодавством передбачено віднесення такого навчання до початку військової служби.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем під час звернення до суду сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн., який підлягає стягненню на його користь у повному обсязі за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Щодо вимоги позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати у десятиденний строк з моменту набрання рішенням законної сили звіту про виконання рішення суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Зі змісту наведеної правової норми випливає, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, яке має застосовуватися у виключних випадках.

Поряд з цим суд враховує, що позивачем не наведено причин та не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідач може ухилятися від виконання рішення суду.

З огляду на викладене, суд не вбачає за доцільне встановлення судового контролю у цій адміністративній справі.

Керуючись положеннями статей 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо не зарахування ОСОБА_1 до вислуги років на військовій службі періоду навчання за денною формою на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого з 30 липня 2000 року до 30 липня 2004 року, та не внесення, у зв`язку з цим, відповідних змін (запису) до послужного списку особової справи офіцера запасу ОСОБА_1 .

3. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років на військовій службі період навчання за денною формою на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого, з 30 липня 2000 року до 30 липня 2004 року.

4. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 внести до послужного списку особової справи офіцера запасу ОСОБА_1 запис про проходження військової служби у період навчання з 30 липня 2000 року до 30 липня 2004 року на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого.

5. Присудити на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_2 (АДРЕСА_2; код ЄДРПОУ НОМЕР_2).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя Н.М. Клименчук