Справа № 640/9415/21
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2022-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2022 року м. Київ № 640/9415/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Клименчук Н.М., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - Позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовною заявою до Державної служби України з безпеки на транспорті (надалі - Відповідач, Укртрансбезпека), у якій просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 01.03.2021 № 317-К «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення - начальник сервісного центру (відділу) по наданню адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті з 02.03.2021;

- стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.03.2021 по день фактичного виходу на роботу, виходячи із середньоденного розміру заробітку 1069,46 грн., з відрахуванням обов`язкових податків та зборів;

- стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 8 000,00 грн., з відрахуванням обов`язкових податків та зборів;

- зобов`язати Державну службу України з безпеки на транспорті у разі відсутності посади заступника начальника управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення - начальник сервісного центру (відділу) по наданню адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг у штатному розписі Державної служби України з безпеки на транспорті у зв`язку зі зміною штатного розпису, запропонувати ОСОБА_1 посаду рівнозначну тій, яку він займав до звільнення з посади державної служби згідно наказу від 01.03.2021 № 317-К та працевлаштувати його на такій посаді.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.04.2021 відкрито провадження у справі.

В обґрунтування позовних вимог Позивачем зазначено, що звільнення є незаконним таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства та порушує конституційне право Позивача на проходження державної служби.

Позивач вказує, що сама лише трансформація одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не є підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Фактично у структурі Укртрансбезпеки відбулася зміна назви структурного підрозділу, відтак, як свідчить затверджена організаційна структура Державної служби України з безпеки на транспорті. Крім того, при здійсненні попередження про наступне вивільнення позивачу не запропоновано жодної рівнозначної посади або іншої посади згідно з новим штатним розписом на 2021 рік, враховуючи наявність таких посад в Укртрансбезпеці.

Відповідач у відзиві проти позову заперечив, зазначаючи, що звільнення проведено відповідно до діючого законодавства. Зокрема, як вказує відповідач, що посада, яку займав позивач скорочена наказом Голови Укртрансбезпеки від 05.10.2018 № 805 «Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2018 рік». Після поновлення позивача на посаді за рішенням суду Окружного адміністративного суду м. Києва, від 13.08.2020 року, у справі №640/11442/19, наказом Укртрансбезпеки від 09.09.2020 № 340 (далі - наказ № 340) упорядковано структуру Державної служби України з безпеки на транспорті, яка була введена в дію наказом Укртрансбезпеки від 13.10.2020 № 390 (далі - наказ №390), у вказаній структурі відсутня посада, яку займав позивач (посада скорочена). Посада заступника начальника управління - начальника сервісного центру (відділу) по наданню адміністративних послуг управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті, яку обіймав ОСОБА_2 , а також структурний підрозділ «Сервісний центр (відділ) по наданню адміністративних послуг» не передбачені новим штатним розписом.

У зв`язку з поданими 16.02.2022 клопотаннями позивача та відповідача про розгляд справи в порядку письмового провадження, постановлено здійснювати подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружним адміністративним судом міста Києва встановлено наступне.

Наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 01.03.2021 № 317-К ОСОБА_1 звільнено із займаної посади заступника начальника управління надання адміністративних послуга міжнародні перевезення - начальника сервісного центру (відділу) по наданню адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг 02 березня 2021 року, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Укртрансбезпеки, без скорочення чисельності або штату державних службовців, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Підстава - попередження про наступне вивільнення від 14.01.2021, пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Не погоджуючись із вказаним наказом позивач звернувся із відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 49 2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до ст. 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" містяться роз`яснення, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП України, а також дотриманням установлених вимог при вивільненні працівника (попередження за 2 місяці про наступне вивільнення, врахування переважного права на залишення на роботі, наявність скорочення чисельності або штату працівників, змін в організації виробництва і праці тощо). Ці норми кореспондуються з конституційним правом громадянина на захист від незаконного звільнення (ст. 43 Конституції України).

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Виходячи з нормативного тлумачення пункту 1 частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція висловлена в низці постанов Верховного Суду, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 819/691/17, від 08 травня 2019 року у справі № 06/1175/17, від 11 березня 2020 року у справі №813/1220/16, від 11 червня 2020 року в справі № 826/19187/16, від 31 березня 2020 року в справі № 826/6148/16, від 09 жовтня 2019 року в справі №821/595/16.

Така правова позиція викладена також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17 (П/9901/310/18).

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначаються Законом України «Про державну службу» № 889-VIII від 10.12.2015р. (далі - Закон № 889-VIII).

Відповідно до приписів ч.2 та 3 ст. 5 Закону № 889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з ч.1 ст. 3 Закону № 889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (ч.2 ст.1 Закону № 889-VIII).

За правилами частини першої статті 34 Закону №889-VIII призначення на посаду державного службовця здійснюється безстроково, крім випадків, визначених цим та іншими законами України.

Як вбачається з оскаржуваного Наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 01.03.2021 № 317-К ОСОБА_1 звільнено з посади державного службовця на підставі ч.1 ст. 87 Закону № 889-VIII.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Частиною 3 ст. 87 Закону № 889-VIII передбачено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працював на посаді заступника начальника управління-начальника сервісного центру (відділу) по наданню адміністративних послуг управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг з серпня 2016 року (наказ відповідача від 26.08.2016 № 2465-к).

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.09.2017 № 1095 утворено Державну службу морського та річкового транспорту України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури; внесено зміни до Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 103, виключивши з компетенції служби функцію реалізації державної політики у сфері безпеки на морському та річковому транспорті; внесено зміни до затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 № 85 граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів Державної служби України з безпеки на транспорті шляхом зменшення її на 226 (з яких 165 - державні службовці).

Зі структури та штатного розпису Укртрансбезпеки на 2018 рік, введених в дію наказом від 05.10.2018 № 805, виключено посаду заступника начальника управління-начальника сервісного центру (відділу) по наданню адміністративних послуг управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг, яку займав позивач.

Як вбачається з матеріалів справи 14.01.2021 Позивачем підписано попередження про наступне звільнення. У вказаному попередженні повідомлялось, що згідно з наказом Укртрансбезпеки від 09 вересня 2020 року № 340 «Про упорядкування структури Укртрансбезпеки» та відповідно до наказу Укртрансбезпеки від 13 жовтня 2020 року № 390 «Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2020 рік», введено в дію структуру та штатний розпис Укртрансбезпеки у новій редакції. У зв`язку з цим, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» повідомляємо, що посада заступника начальника управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення - начальника сервісного центру (відділу) по наданню адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг, яку Ви обіймаєте, скорочена. Ви підлягаєте звільненню відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» не раніше ніж за 30 днів з дня ознайомлення з цим попередженням, з наданням пільг та компенсацій, передбачених чинним законодавством.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, посада заступник начальника управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення - начальник сервісного центру (відділу) по наданню адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг була скорочена не наказом Укртрансбезпеки від 13 жовтня 2020 року № 390 «Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2020 рік», а значно раніше, 05 жовтня 2018 року наказом № 805 «Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2018 рік», про що свідчить відповідне попередження за підписом голови Укртрансбезпеки М.Ноняк від 10.10.2018.

Підтвердженням того, що вказана посада не була у штатному розписі на 2020 рік свідчать і відповіді Укртрансбезпеки на запити позивача про надання посадової інструкції на цю посаду, положень про сервісний центр (відділ) по наданню адміністративних послуг управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг та управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту надання адміністративних послуг.

Даний факт підтверджується листом Укртрансбезпеки від 17 березня 2021 року № 1955/8.2/15-21 на запит Позивача від 11 березня 2021 року (вх.№ 119/п/0/6-1), щодо надання копії посадової інструкції начальника сервісного центру (відділу) по наданню адміністративних послуг, якою надіслали копію положення про сервісний центр (відділ) замість посадової інструкції (копії запиту та відповіді додаються).

Таким чином, обставини викладені в попередженні про наступне вивільнення від 14.01.2021 не відповідає фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 23.05.2019 № 830-к Позивача звільнено з займаної посади заступника начальника управління начальника сервісного центру (відділу) по наданню адміністративних послуг управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників Укртрансбезпеки.

Не погоджуючись з таким звільненням ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача № 830-к від 23.05.2019 про звільнення позивача заступника начальника управління-начальника сервісного центру (відділу) по наданню адміністративних послуг управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг, з займаної посади;

- зобов`язати відповідача поновити позивача на посаді заступника начальника управління-начальника сервісного центру (відділу) по наданню адміністративних послуг управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг з 23.05.2019;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не запропонуванні позивачу рівнозначної посади відповідно до його кваліфікації, досвіду роботи та рівню освіти та ненаданні інформації на запити про надання публічної інформації;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у ненаданні інформації на заяви позивача щодо надання інформації про всі наявні вакантні посади державної служби, які відповідають його кваліфікації, досвіду роботи та рівня освіти;

- зобов`язати відповідача запропонувати позивачу всі вільні вакантні посади, на які може претендувати позивач з урахуванням його фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.05.2019 по день прийняття рішення у справі;

- стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 135 000,00 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.08.2020 у справі № 640/11442/19, яке набрало законної сили 28.09.2020, позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з безпеки на транспорті № 830-к від 23.05.2019 про звільнення ОСОБА_1 заступника начальника управління-начальника сервісного центру (відділу) по наданню адміністративних послуг управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг, з займаної посади.

Зобов`язано Державну службу України з безпеки на транспорті поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління-начальника сервісного центру (відділу) по наданню адміністративних послуг управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг з 23.05.2019.

Стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 середній заробіток у розмірі 252 791,00 грн. за час вимушеного прогулу з 23.05.2019 по день прийняття рішення у цій справі - 13.08.2020.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління-начальника сервісного центру (відділу) по наданню адміністративних послуг управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 04.09.2020 № 1420-к, на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.08.2020 у справі № 640/11442/19, скасовано наказ Укртрансбезпеки від 23.05.2019 № 830-к про звільнення ОСОБА_1 та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника сервісного центру (відділу) по наданню адміністративних послуг управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг з 23.05.2019.

Таким чином з 05.10.2018 по 02.03.2021 Позивач перебував поза штатом Укртрансбезпеки, виконуючи при цьому всі доручення, які надходили від керівництва Департаменту надання адміністративних на наземному транспорті, за виключенням часу вимушеного прогулу, відпусток, тощо.

Крім того, з 05.10.2018 по дату звільнення 02.03.2021 вказаний самостійний структурний підрозділ називається «Департамент надання адміністративних послуг на наземному транспорті», про що свідчать всі наступні накази Укртрансбезпеки:

- від 26 лютого 2020 року № 81 «Про впорядкування структури Укртрансбезпеки». Кількість штатних посад Укртрансбезпеки 613 один., в т. ч. у Департаменті 28 один.;

- від 11 березня 2020 року № 99 «Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2020 рік», кількість штатних посад Укртрансбезпеки 613 один., в т. ч. у Департаменті 28 один.;

- від 02 червня 2020 року № 167 «Про впорядкування структури Укртрансбезпеки». Кількість штатних посад Укртрансбезпеки 613 один., в т. ч. у Департаменті 29 один.;

- від 12 серпня 2020 року № 304 «Про впорядкування структури Укртрансбезпеки». Кількість штатних посад Укртрансбезпеки 613 один., в т. ч. у Департаменті 29 один.;

- від 17 серпня 2020 року № 316 «Про впорядкування структури Укртрансбезпеки». Кількість штатних посад Укртрансбезпеки 613 один., в т. ч. у Департаменті 29 один.;

- від 09 вересня 2020 року № 340 «Про впорядкування структури Укртрансбезпеки». Кількість штатних посад Укртрансбезпеки 613 один., в т. ч. у Департаменті 50 один.;

- від 24 вересня 2020 року № 360 «Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2020 рік». Кількість штатних посад Укртрансбезпеки 613 один., в т. ч. у Департаменті 50 один.;

- від 13 жовтня 2020 року № 390 «Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2020 рік», кількість штатних посад Укртрансбезпеки 613 один., в т. ч. у Департаменті 50 один.;

- від 04 лютого 2021 року № 39 «Про введення в дію штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2021 рік», кількість штатних посад Укртрансбезпеки 613 один., в т. ч. у Департаменті 50 один.

Таким чином, ні чисельність Укртрансбезпеки в цілому, ні чисельність Департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті, не скорочена, а збільшилась. Тобто в штатному розписі Укртрансбезпеки залишився структурний підрозділ Департамент надання адміністративних послуг на наземному транспорті. При цьому, не змінився ні правовий статус, ні зміст завдань, ні основні функції структурного підрозділу. Зазначений структурний підрозділ не мав та не набув статусу відокремленого (самостійного) структурного підрозділу і залишився у складі Укртрансбезпеки

Отже, ОСОБА_1 звільнено з посади з неіснуючого Департаменту, оскільки на момент звільнення у структурі та штатному розписі наявний лише Департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті.

Правовий висновок щодо збереження посади державної служби при зміні структури державного органу та штатного розпису, яка відповідає у даній спірний ситуації, зроблено у постановах Верховного Суду від 19.03.2020 у справі № 804/1542/16; від 17.03.2020 у справі № 804/510/16; від 27.11.2019 справа № 826/12791/16; від 10.10.2019 справа № 826/2850/17; від 01.08.2018 справа № 826/16311/16.

Верховний Суд у постанові від 24.08.2020 по справі № 816/654/17 підкреслив, що умовою припинення державної служби з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII (пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України) є, зокрема, ліквідація державного органу або його реорганізація, що поєднана зі скороченням штату/чисельності державних службовців та/або змінами в організації роботи (служби), унаслідок яких державний службовець об`єктивно не може виконувати посадових обов`язків за посадою, яку обіймав до запровадження змін в організації роботи, а щодо переведення на іншу посаду він або заперечує, або для цього об`єктивно немає можливості. Сама лише трансформація одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не є підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження.

Як свідчить затверджена організаційна структура Державної служби України з безпеки на транспорті, фактично у структурі Укртрансбезпеки відбулася зміна назви структурного підрозділу, отже відсутні умови припинення державної служби з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII.

Крім того, при здійсненні попередження про наступне вивільнення позивачу не запропоновано жодної рівнозначної посади або іншої посади згідно з новим штатним розписом на 2021 рік, враховуючи наявність таких посад в Укртрансбезпеці.

Також при вирішенні даного спору суд враховує наступне.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 у справі "Волков проти України", звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як спосіб відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 8 Конституції України та статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з частиною другою статті 21 та частини першої статті 23 Загальної декларації прав людини кожна людина має право рівного доступу до державної служби в своїй країні, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Нормами частини другої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Верховний Суд України у своєму рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача, який виключатиме подальше його звернення до суду за захистом порушених прав та інтересів, буде поновлення позивача на посаді з якої його звільнено або на рівнозначній посаді.

Щодо дати поновлення на посаді суд зазначає наступне.

Як вбачається з оскаржуваного наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 01.03.2021 № 317-К позивача звільнено з займаної посади 02.03.2021. Отже саме ця дата є останнім робочим днем. Вказане підтверджується і записом в трудовій книжці позивача, копія якої долучена до матеріалів справи.

Вказане підтверджується також пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, де зазначається, що днем звільнення вважається останній день роботи.

За вказаних обставин, Позивач підлягає поновленню на посаді з 03.03.2021 року.

Згідно з ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення ч.2 ст.233 КЗпП України.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, ст.ст.1, 12 Закону України "Про оплату праці" зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У п.2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у ч.2 ст.233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь яким-строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч.2 ст.233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Згідно з ч.4 ст. 63 Закону України "Про Конституційний Суд України" рішення і висновки Конституційного Суду України мотивуються письмово, підписуються окремо суддями Конституційного Суду України, які голосували за їх прийняття і які голосували проти їх прийняття, та оприлюднюються. Вони є остаточними і не підлягають оскарженню.

Відповідно до ст. 69 Закону України "Про Конституційний Суд України" рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов`язковими до виконання.

Також, право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу є невід`ємним правом Позивача, захист якого гарантований частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню ч. 7 ст. 235 КЗпП України).

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 (справа №21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до частини третьої пункту 3 розділу ІІІ Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Системний аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Крім того, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказано у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №201/12340/16-а (2а/201/1042/2016).

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки № 04/63 від 29.04.2021 Державної служби України з безпеки на транспорті, складеної відповідно до вимог п.2 розділу ІІ Постанови КМ України № 100, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за січень та лютий 2021 року становить 1 069,46 грн.

В позовній заяві позивач просить стягнути на його користь з Державної служби України з безпеки на транспорті середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.03.2021 по день фактичного виходу на роботу.

Проте, на переконання суду, у даному випадку розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинен здійснюватися з 03.03.2021 (день поновлення на посаді) по день винесення рішення судом.

Рішення у справі постановлено 17.02.2022, відтак, середній заробіток за час вимушеного прогулу слід розраховувати за період роботи з 03.03.2021 по 17.02.2022.

Таким чином, сума середнього заробітку позивача яка підлягає стягненню з відповідача за період з 03.03.2021 по 17.02.2022 становить 258 809,32 грн. (242 робочих днів х 1 069,46 грн.) (суму визначено без утримання податку).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду, зокрема, про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню (21 робочий день * 1 069,46 грн. = 22 458,66 грн.).

Стосовно позовної вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Позивач, крім іншого, просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 8 000,00 грн., спричинену протиправними діями з боку відповідача.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування …".

Згідно частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму ВС України № 4 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3 постанови).

Проте, позивачем не зазначено, в чому саме виразились його моральні страждання, не доведено причинного зв`язку між стражданнями позивача та діями відповідача, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, не надано відповідних доказів.

Вирішуючи питання щодо стягнення компенсації за завдану моральну шкоду суд вважає, що мова йде про справедливе та розумне відшкодування, а не про покарання відповідача за його неправомірні дії, що не відповідає принципам та завданням Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім того, зі змісту наведених норми випливає, що основною умовою відшкодування моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 804/2252/14, від 31.01.2018р. у справі № 813/5138/13-а та в рішеннях Верховного Суду від 12.02.2018р. у справі № 800/500/16, від 01.03.2018 у справі № 9901/377/18.

Суд зазначає, що така моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Проте позивач не виконав свого обов`язку щодо доказування та не надав суду жодного доказу на підтвердження моральних страждань у зв`язку з його незаконним звільненням, а також не надав жодного обґрунтування щодо заявленого розміру моральної шкоди.

Оскільки під час розгляду справи позивачем не представлено належних доказів заподіяння йому неправомірними та винними діями відповідача шкоди, що є необхідною умовою відшкодування моральної шкоди, тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись положеннями статей 2, 5 - 11, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 01.03.2021 № 317-К «Про звільнення ОСОБА_1 ».

3. Зобов`язати Державну службу України з безпеки на транспорті поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення - начальник сервісного центру (відділу) по наданню адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті з 02.03.2021 або на рівнозначній посаді, з якої ОСОБА_1 звільнено.

4. Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.03.2021 по 17.02.2022 у розмірі 258 809,32 грн. (двісті п`ятдесят вісім тисяч вісімсот дев`ять гривень 32 копійки).

5. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_4 з 03.03.2021 на посаді заступника начальника управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення - начальник сервісного центру (відділу) по наданню адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті з 02.03.2021 або на рівнозначній посаді, з якої ОСОБА_1 звільнено.

6. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 22 458,66 грн. (двадцять дві тисячі чотириста п`ятдесят вісім гривень 66 копійок).

7. В іншій частині позовних вимог відмовити.

8. Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Державна служба України з безпеки на транспорті (01135, м. Київ просп. Перемоги, буд. 14; ).

Суддя Н.М. Клименчук