Справа № 200/17473/21
Суддя: Кониченко О.М.
Дата ухвалення: 2022-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2022 року Справа№200/17473/21

Донецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кониченка Олега Миколайовича, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

ОСОБА_1

до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці (ліквідаційна комісія) - відповідач 1,

та Головного управління Національної поліції в Донецькій області - відповідач 2,

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці та Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці (ліквідаційна комісія), щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік;

- зобов`язати Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці (ліквідаційна комісія) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день відрядження у розпорядження Головного управління МВС України в Донецькій області - 15.09.2015 року;

- стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці (ліквідаційна комісія) на користь ОСОБА_1 кошти за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 15.09.2015 року станом на дату постановлення рішення по суті спору, виходячи з середньоденного розміру грошового забезпечення та діб фактичної затримки;

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області, щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби - 31.05.2016 року;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 кошти за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 31.05.2016 року станом на дату постановлення рішення по суті спору, виходячи з середньоденного розміру грошового забезпечення та діб фактичної затримки.

28 грудня 2021 року ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

02 лютого 2022 року від Головного управління Національної поліції в Донецькій області надійшов відзив на позовну заяву.

04 лютого 2022 року від Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці надійшов відзив на позовну заяву.

Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року N 2102-IX, затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", згідно якого у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" президент України В. Зеленський постановив ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України №133/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Вищезазначений Указ Президента України затверджено Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 15 березня 2022 року № 2119-IX.

Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 21 квітня 2022 року N 2212-IX, затверджено Указ Президента України від 18 квітня 2022 року N 259/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", яким на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року №133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року №2119-ІХ), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України № 341/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" № 2263-IX від 22.05.2022, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України 12 серпня 2022 року № 573/202 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" № 2500-IX від 15.08.2022, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

01 липня 2022 року ухвалою суду витребувано у відповідачів 1 та 2 довідки про середній заробіток позивача, складені відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100.

19 липня 2022 року від Головного управління Національної поліції в Донецькій області надійшла довідка від 08.07.2022 № 50 та довідка Слов`янського МВ ГУМВС України в Донецькі області від 18.07.2022 № 212/23-2022лк, згідно якої надати довідку про середній заробіток позивача немає можливості оскільки у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, тому тимчасово обмежено доступ до облікових та фінансових документів, які з метою збереження були евакуйовані, що унеможливлює роботу з даними документами на сьогоднішній час, а тому надати витребувану довідку не вбачається можливим.

02 серпня 2022 року від відповідача 2 до суду через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" надійшло клопотання про зупинення розгляду адміністративної справи, яка вмотивована введенням на території України воєнного стану та відсутністю у відповідача 1 доступу до облікових та фінансових документів, оскільки з метою їх збереження доступ до них тимчасово обмежено, тому надання документів до суду унеможливлено.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд дійшов висновку про їх достатність для вирішення адміністративного спору.

Суд дослідивши подані матеріали справи встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданий 06.10.2008 року, ідентифікаційний код НОМЕР_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 30.08.2015 року, виданим Управлінням МВС України на Донецькій залізниці.

Згідно довідки Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 23.11.2021 № 4689/12/03-2021, посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 від 30.08.2015 року було видано Управлінням МВС України на Донецькій залізниці на підставі рішення комісії МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій працівників ОВС України від 30.04.2015 №2/І/ХХХІV/251.

Відповідач 1 - Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці (ліквідаційна комісія), зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань за кодом , адреса зареєстрованого місцезнаходження: 87501, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Паровозна, буд. 14, організаційно-правова форма - орган державної влади.

Відповідач 2 - Головне управління Національної поліції в Донецькій області, зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань за кодом , адреса зареєстрованого місцезнаходження: 87517, Донецька обл., м. Маріуполь, пр. Нахімова, буд. 86, організаційно-правова форма - орган державної влади.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що а період з 11.03.2005 по 15.09.2015 проходив службу в проходив службу в підрозділах лінійного управління на Донецькій залізниці УМВС України на транспорті та має право на пільги передбачені законодавством України учасникам бойових дій, в тому числі право на додаткову відпустку терміном 14 діб на рік, яке передбачене статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" та набуто учасниками бойових дій 06.06.2015 року, з дня набуття чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни" №426-VIII від 14.05.2015 року.

За час проходження служби в підрозділах лінійного управління на Донецькій залізниці УМВС України на транспорті, додаткова відпустка як учаснику бойових дій за 2015 рік Позивачу не надавалась та грошова компенсація не виплачувалась.

Станом на день прийняття наказу про виведення позивача у розпорядження Головного управління МВС України в Донецькій області - 15.09.2015 року відповідач 1 не провів з Позивачем розрахунків, щодо виплати грошової компенсації за невикористані додаткові дні соціальної відпустки як учаснику бойових дії.

Наказом ГУ НП в Донецькій області від 07.11.2015 № 49/ос позивача прийнято на службу до Національної поліції України та призначено на посаду "оперуповноваженого Слов`янського відділення поліції Краматорського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області" та в період з 07.11.2015 по 31.05.2016 позивач проходив службу в вищевказаному підрозділі Національної поліції України.

За час проходження служби в зазначеному підрозділі додаткова відпустка як учаснику бойових дій за 2016 рік позивачу не надавалась та грошова компенсація не виплачувалась.

Станом на день прийняття наказу про звільнення відповідач 2 також не провів з позивачем розрахунків, щодо виплати грошової компенсації за невикористані додаткові дні соціальної відпустки як учаснику бойових дії.

В зв`язку з викладеним, позивач звернувся до відповідачів з відповідними заявами, проте у виплаті спірної компенсації йому було відмовлено.

Відтак, згідно довідки Ліквідаційної комісії Управління МВС України на Донецькій залізниці від 24.11.2021 року, позивач мав право отримати додаткову відпусту передбачену ст. 16-2 розділу III Закону України «Про відпустки» та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», проте з рапортом до відділу кадрового забезпечення УМВС України на Донецькій залізниці не звертався, вищевказана додаткова відпустка за 2015 рік останньому не надавалась.

Згідно довідки Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 23.11.2021 №4689/12/03-2021, згідно з обліками управління кадрового забезпечення ОСОБА_1 додаткову відпустку як учасник бойових дій за 2015-2016 роки не використовував. Рапортів останнього щодо надання додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за вказаний період до підрозділів кадрового забезпечення не надходило. Крім того, відповідач 2 зазначив, що додаткова відпустка, як учаснику бойових дій не належить до щорічних відпусток у зв`язку з чим відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Закону України «Про відпустки» додаткова відпустка, як учаснику бойових дій не переноситься на інший період (продовжується) у разі хвороби працівника, не переноситься на наступний календарний рік, не ділиться на частини та не замінюється грошовою компенсацією.

Аналогічні підстави відмови зазначені в листі Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 29.11.2021 №Ч-274/26/02-2021, що також міститься в матеріалах справи.

Позивач, вважає таку бездіяльність відповідача 1 та відповідача 2 протиправною.

Відповідач 1 з позовом не погоджуються у повному обсязі, зазначає, що наказом УМВС України на Донецькій залізниці від 10.09.2015 № 197 о/с ОСОБА_1 відряджений у розпорядження Головного управління МВС України в Донецькій області для подальшого проходження служби з 15 вересня 2015 року.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 з дня набуття права на вказану відпустку та до 14 вересня 2015 року із рапортом щодо надання додаткової відпустки передбаченої ст. 16-2 розділу III Закону України «Про відпустки» та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до відділу кадрового забезпечення УМВС України на Донецькій залізниці не звертався, вищевказана додаткова відпустка за 2015 рік останньому не надавалась.

Відповідач 1 зазначає, що зважаючи на те, що ОСОБА_1 не був звільнених зі служби в органах внутрішніх справ, а був переведений для подальшого проходження служби до Головного управління МВС України в Донецькій області, дану додаткову відпустку за 2015 рік ОСОБА_1 мав право використати подавши відповідний рапорт за новим місцем служби, таким чином, Управлінням МВС України на Донецькій залізниці право ОСОБА_1 на додаткову відпустку за 2015 рік передбачену ст. 16-2 розділу III Закону України «Про відпустки» та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не порушено.

Відповідач 2 з позовом не погоджуються у повному обсязі, зазначає, що відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надається додаткова відпустка строком 14 календарних днів на рік. Право на таку відпустку має особа, яка набула статусу учасника бойових дій.

Статтею 16-2 ЗУ «Про відпустки» визначено, що учасникам бойових дій надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно із параграфом 2 статті 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 132 (переглянута у 1970 році) про оплачувані відпустки, ратифікованої Законом України від 29.05.2001 № 2481 - III, термін «рік» означає календарний рік або будь-який період такої самої тривалості, визначений компетентним органом влади чи іншим відповідним органом кожної країни.

Законодавством України не визначений будь-який інший період для надання зазначеного виду відпустки.

Ураховуючи викладене, відпустка, передбачена статтею 16-2 Закону України «Про відпустки», повинна бути використана працівником протягом календарного року, починаючи з 01 січня до 31 грудня включно.

Додаткова відпустка окремим категоріям осіб (учасники бойових дій) не належить до виду щорічних відпусток, а отже на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток, тобто норми ст. 24 цього Закону.

Поряд з цим, відповідач 2 зазначає, що працівник, який змінює місце роботи в поточному році, матиме право на додаткову відпустку учасникам бойових дій та інвалідам війни за новим місцем роботи за умови, що він не використав її за попереднім місцем роботи. Підтвердженням може бути довідка, видана попереднім роботодавцем.

Відповідач 2 зазначає, що оскільки ОСОБА_1 звільнився 31.05.2016 (тобто у 2016 році пропрацював лише 5 місяців), у разі подальшого працевлаштування у 2016 році він міг реалізувати своє право на додаткову відпустку як учасника бойових дій на іншому підприємстві, установі чи організації до кінця поточного року, проте протягом 2016 року з таким рапортом не звертався та не скористався своїм правом на додаткову відпустку. Така відпустка не замінюється грошовою компенсацією та у разі звільнення працівника, який має право на зазначену відпустку, за неї не виплачується грошова компенсація за дні невикористаної відпустки.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідач 2 зазначив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, який було встановлено лише під час розгляду даної справи (постанови Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі № 817/925/14 (провадження № К/9901/16797/18), від 19 вересня 2018 року у справі № 822/181/16 (провадження №К/9901/12582/18).

З урахуванням викладеного, відповідач 2 вважає позовні вимоги в цій частині передчасними.

Дослідивши наявні в матеріалах справи документи суд встановив наступне.

Згідно довідки про вислугу років молодшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 від 12.03.2020 року, виданої начальником УКЗ ГУНП в Донецькій області, суд встановив, що з 06.03.2005 року по 14.09.2015 року позивач проходив службу на різних посадах в УМВС України на Донецькій залізниці (накази №70 о/с від 11.03.2005, №383 о/с від 18.12.2014).

Згідно наказу ГУ МВС України в Донецькій області від 18.09.2015 року №280 о/с, позивача призначено на посаду оперуповноваженого карного розшуку лінійного відділення на станції Слов`янськ Слов`янського міського відділу (з обслуговування м. Слов`янськ та Слов`янського району) ГУМВС України в Донецькій області з 15.09.2015 року.

Відповідно до Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС звільнений з ОВС за п. 64 «з» (у зв`язку з переходом у встановленому законом порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації) (наказ ГУМВС України в Донецькій області від 06.11.2015 №383 о/с).

З 07.11.2015 року по 31.05.2016 позивач проходив службу в структурних підрозділах ГУ НП в Донецькій області та був звільнений за власним бажанням.

Щодо розгляду клопотання відповідача 2 суд зазначає, що дослідивши його доводи, а також матеріали адміністративної справи, зокрема позов та відзиви на позовну заяву, ним встановлено достатність доказів для постановлення вмотивованого рішення, при цьому наведені відповідачем 2 підстави не є достатніми самостійними обставинами, що обумовлюють обов`язкове зупинення провадження по справі, відповідно до приписів ч. 1 ст. 236 КАС України.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходив з наступного.

Згідно ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, визначаються Законом України «Про Національну поліцію».

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про Національну поліцію», Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Частиною 1 статті 17 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Відповідно до п.п. 4, 5 ч. 10 ст. 62 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський: своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України; у повному обсязі користується гарантіями соціального та правового захисту, передбаченими цим Законом та іншими актами законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 92 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Згідно з ч. 10 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію», за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Відтак, Законом України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР встановлені державні гарантії права на відпустки, визначено умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно ст. 4 Закону № 504/96-ВР, встановлені такі види відпусток:

1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;

2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону);

3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону);

3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону);

4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону);

5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватися інші види відпусток.

Згідно ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

За частиною 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-XII) установлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до ст. 6 Закону № 2232-XII, учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України № 3551-XII, учасникам бойових дій, визначених в ст. 6 цього Закону, надається пільга у вигляді використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 504/96-ВР, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні приписи встановлені ч. 1 ст. 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260).

Згідно п. 8 розд. III Порядку № 260, поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустки із збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, встановленому за основною (а не тимчасовою) штатною посадою на день вибуття у відпустку.

Приписами абз. 7, 8 п. 8 розд. ІІІ Порядку № 260 встановлено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Дослідивши обставини справи, матеріали адміністративного позову, відзиви на позовну заяву, надані сторонами документи, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів позивача щодо наявності у нього права на нарахування та виплату грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку учасника бойових дій за 2015-2016 роки.

Така позиція суду кореспондує рішенню Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.05.2019 року в зразковій справі №620/4218/18 щодо врегулювання аналогічних спірних відносин учасників бойових дій з суб`єктами владних повноважень, на базі яких вони проходили службу.

При цьому суд відхиляє доводи відповідача 2 відносно того, що додаткова відпустка із збереженням заробітної плати, яка надається учасникам бойових дій, відповідно до положень Закону № 3551-ХІІ, не є видом відпустки щорічної відпустки, оскільки враховуючи зміст п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-ХІІ, державою гарантовано надання учасникам бойових дій пільг, у тому числі, додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік, тобто цими нормами фактично встановлено право особи, яка є учасником бойових дій, на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів кожного року.

Аналізуючи законодавство яким врегульовано спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що законом не виключено випадки невикористання спірної відпустки протягом календарного року, як і не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Така позиція суду кореспондує висновкам Верховного суду, викладеним в постанові від 11 листопада 2021 року по справі №360/1874/20 (аналогічно у постановах від 14 квітня 2021 року у справі № 620/1487/20 і від 29 квітня 2021 року у справі № 200/602/20-а).

Зокрема, Верховний Суд указав, що у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР та ст. 12 Закону № 3551-ХІІ.

Положення Закону № 3551-ХІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Щодо доводів відповідача 1 відносно відсутності з його боку порушення прав позивача на виплату спірної компенсації за невикористану відпустку через не звернення останнього з рапортом щодо її надання та подальше проходження служби в структурному підрозділі відповідача 2, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що позивач набув статус учасника бойових дій 30.04.2015 року, тобто право на додаткову відпустку як учасник бойових дій позивач набув також з 30.04.2015 року.

Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці, () є юридичною особою, зареєстрованою Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України "Про ліквідацію Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці" від 08 червня 2015 року № 659 ліквідовано Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці () та створено комісію з ліквідації Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці та затверджено її склад.

Відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці з 15 липня 2015 року перебуває в стані припинення.

ГУМВС України в Донецькій області, до якого відряджено позивача з 15.09.2015 року ліквідовано постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730, одночасно вказаною постановою утворено ГУНП в Донецькій області, як юридичну особу публічного права територіальний орган центрального органу виконавчої влади Національної поліції України.

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VII, з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Згідно з пунктом 9 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VII, працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Відтак, з матеріалів адміністративної справи встановлено, що позивача звільнено у зв`язку з переведенням до ГУНП в Донецькій області.

До переведення на службу до ГУНП в Донецькій області позивач з рапортом про надання спірної відпустки до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці не звертався.

Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Відповідно до п.п. 49 та 61 розділу VI «Відпустки» вищезазначеного положення, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: чергові; короткострокові; через хворобу; канікулярні; у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням.

Додаткові і соціальні відпустки особам рядового і начальницького складу надаються відповідно до законодавства.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що спеціальним нормативним актом, яким врегульовано порядок проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ спірні правовідносини не врегульовано.

У такому разі при вирішенні спірних правовідносин застосуванню підлягають норми Кодексу законів про працю України, що узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 6 березня 2018 року у справі №804/3772/17 (ЄДРСР №72693583), від 25 листопада 2020 року у справі №160/2867/19 (ЄДРСР №93119248).

Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону № 504/96-ВР (редакція чинна на момент виникнення спірних правовідносин), у разі переведення працівника на роботу на інше підприємство грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, на яке перейшов працівник.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Поряд цим, судом встановлено, що з 30.04.2015 року по 06.11.2015 року позивач проходив службу в Управлінні Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці, а з 07.11.2015 року позивач проходив службу в ГУНП в Донецькій області, тобто на момент переведення не відпрацював повний рік (2015) у відповідача, тому мав обґрунтоване право скористатись такою відпусткою за 2015 рік за новим місцем служби.

Суд також враховує те, що позивач з відповідним рапортом про надання додаткової відпустки учасника бойових дій або виплату її компенсації до відповідача 1 не звертався, протилежного судом не встановлено.

Відповідно до приписів ст. 81 КЗпП України, що була чинна на момент виникнення спірних правовідносин, за бажанням працівників, переведених на роботу з одного підприємства, установи, організації на інше підприємство, в установу, організацію, які не використали за попереднім місцем роботи повністю або частково щорічну основну відпустку і не одержали за неї грошової компенсації, щорічна відпустка повної тривалості надається до настання шестимісячного терміну безперервної роботи після переведення.

Якщо працівник, переведений на роботу на інше підприємство, в установу, організацію, повністю або частково не використав щорічні основну та додаткові відпустки і не одержав за них грошову компенсацію, то до стажу роботи, що дає право на щорічні основну та додаткові відпустки, зараховується час, за який він не використав ці відпустки за попереднім місцем роботи.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що оскільки позивач до завершення 2015 року звільнився за переведенням для подальшого проходження служби до ГУ НП в Донецькій області, не використав спірну відпусту, не отримав за неї грошову компенсацію за попереднім місцем роботи та фактично продовжив подальшу службу в системі органів Міністерства внутрішніх справ України, то обов`язок щодо надання позивачу додаткової відпустки учасника бойових дій за 2015 рік або виплати грошової компенсації у випадку її невикористання переходить до ГУ НП в Донецькій області, шляхом зарахування до стажу роботи, що дає право на спірну додаткову відпустку, часу, за який він не використав цю відпустку за попереднім місцем роботи.

Такий висновок суду цілком відповідає висновку, викладеному в абзаці 4 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», де зазначено, що якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 Кодексу законів про працю України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації на невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Враховуючи викладене, суд вважає в задоволенні позовних вимог заявлених до відповідача 1 має бути відмовлено.

Щодо стягнення з відповідача 2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КЗпП України, право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Приписами ч.1 ст. 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ч.1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Положення ч. 1 ст. 117 КЗпП України підлягають застосуванню з умови невиплати належних звільненому працівнику сум у відповідні строки та наявності вини власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум за відсутності спору про розмір таких сум.

У такому разі підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В постанові від 23.09.2021 року по справі № 340/1405/20 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що з метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 ст. 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 дійшла висновку, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

В цій постанові Велика Палата Верховного Суду серед іншого зазначила, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки наведені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Поряд з цим, у вищезазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 стосовно того, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Однак, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

Також висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, спростовують висновки постанови Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 822/181/16 (провадження №К/9901/12582/18), на яку посилається відповідач 2, тому підлягають застосуванню в спірних правовідносинах в якості останньої позиції Верховного Суду.

Поряд з цим, висновки постанови Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі № 817/925/14 (провадження № К/9901/16797/18), на яку також посилається відповідач 2, стосуються строків звернення до суду з позовними вимогами що стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, тому не підлягають застосуванню при вирішенні спірних правовідносин.

Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19, в якій сформовано правовий висновок, згідно якого синтаксичний розбір текстуального змісту ст. 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Отже, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Суд зазначає про те, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з дня наступного за днем звільнення і до моменту прийняття судом даного рішення.

Судом встановлено, що позивача було звільнено з роботи 17 липня 2017 року, остаточний розрахунок проведено з відповідачем 23 жовтня 2021 року.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц розглянула питання визначення пропорційного та співмірного розміру коштів, які підлягають стягненню з роботодавця у зв`язку з несвоєчасними виплатами працівникам.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, суд зазначив, що необхідно враховувати наступне: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Верховний Суд, прийшов до висновку, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про виплату належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

При визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16.

Період затримки розрахунку з 01.06.2016 року (день наступний за днем звільнення) по 31.08.2022 року (день ухвалення рішення суду) становить 2283 календарні дні.

Середньоденний розмір грошового забезпечення - 237,45 грн, згідно довідки про доходи ГУ НП в Донецькій області від 08.07.2022 року № 50, що міститься в матеріалах справи.

Розрахункова сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 542 098,35 грн (2283 дні х 237,45 грн).

Враховуючи наведені вище правові позиції Верховного Суду та беручи до уваги компенсаційний характер заходів відповідальності, зважаючи на розмір грошового забезпечення позивача, виплаченого із затримкою, а також виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку про необхідність зменшити розмір відшкодування, передбачений статтею 117 КЗпП України, та визначити середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні до ухвалення рішення суду у розмірі 5000,00 грн.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. TheUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Таким чином, враховуючи те, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права, беручи до уваги приписи ст. 9 КАС України, приймаючи до уваги відзив на позовну заяву відповідача, докази наявні у матеріалах справи, а також з аналізу норм чинного законодавства, суд приходить висновку про ефективність обраного позивачем способу захисту та відновлення своїх прав.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Згідно квитанції №0.0..1 від 19.12.2021 року позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 1816,00 грн.

З огляду на те, що в задоволенні позовних вимог до одного з двох відповідачів відмовлено в повному обсязі, суд вирішив стягнути з відповідача 2 за рахунок його бюджетних асигнувань судовий збір у розмірі 908 грн (1816 грн / 2).

Керуючись Конституцією України та Кодексом адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні клопотання Головного управління Національної поліції в Донецькій області про зупинення провадження в адміністративній справі - відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданий 06.10.2008 року, ідентифікаційний код НОМЕР_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ) до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці (ліквідаційна комісія), (, адреса зареєстрованого місцезнаходження: 87501, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Паровозна, буд. 14) та Головного управління Національної поліції в Донецькій області (87517, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86, ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016 роки.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 та 2016 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби 31.05.2016 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 01.06.2016 року по 31.08.2022 у розмірі 5000 (П`ять тисяч) грн 00 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 (Дев`ятсот вісім) грн 00 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 31 серпня 2022 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя О.М. Кониченко