Справа № 160/7622/22
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2022 року Справа № 160/7622/22

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкової вимоги №0-0461 від 25.01.2022р., податкових повідомлень-рішень №215-2406-0461/1, №215-2406-0461 від 26.01.2022р., зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

30.05.2022р. ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області та, з урахуванням виправленої позовної заяви від 06.06.2022р., просить:

- визнати протиправною та скасувати податкову вимогу №0-0461 від 25.01.2022р., якою визначено позивачеві суму податкового боргу станом на 24.01.2022р. в розмірі 130117,40 грн.;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 215-2406-0461/1 від 26.01.2022р., яким визначено позивачеві суму податкового зобов`язання за платежем «Орендна плата з фізичних осіб 18010900» за період 2020 рік в розмірі 65058,70 грн.;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 215-2406-0461 від 26.01.2022р., яким визначено позивачеві суму податкового зобов`язання за платежем «Орендна плата з фізичних осіб 18010900» за період 2021 рік в розмірі 65058,70 грн.;

- зобов`язати відповідача внести відомості до інтегрованої автоматизованої інформаційно-аналітичної системи щодо скасування податкової вимоги №0-0461 від 25.01.2022р. та податкових повідомлень-рішень № 215-2406-0461/1, № 215-2406-0461 від 26.01.2022р., якими встановлено суму заборгованості позивачеві зі сплати земельного податку з фізичних осіб у розмірі 130117,40 грн.;

- присудити на користь позивача судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень відповідача у вигляді судового збору в розмірі 2602,34 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 13000 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що оспорювані вищенаведені податкові повідомлення-рішення прийняті з порушенням вимог діючого законодавства, а саме: їх було прийнято після 01 липня поточного року, що є порушенням п.286.5 ст.286, п.287.2 ст.287 ПК України; до оспорюваних рішень не було додано розрахунку податкового зобов`язання в порушення п.2.9 Порядку №1204; до вищенаведених оспорюваних податкових повідомлень-рішень за 2020 та 2021 роки не додано жодного витягу із технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки (далі - Витяг про НГО) на підставі якого нараховані податкові зобов`язання, тому, на думку позивача, нарахування такого податкового зобов`язання зі сплати земельного податку з фізичних осіб без Витягу про НГО на дату (періоду), за які вони нараховані, є протиправними; форма податкового повідомлення-рішення № 215-2406-0461/1 у своєму номері містить знак «/», що виключає порядковість такого податкового повідомлення-рішення, встановлену п.2.8 Порядку №1204. Щодо порушення порядку оформлення оспорюваної податкової вимоги від 25.01.2022р., то позивач вказує на те, що вона була сформована на день раніше, ніж оспорювані податкові повідомлення-рішення (прийняті 26.01.2022р.), тобто, на думку позивача, сума податкового боргу, яка зазначена у оспорюваній податковій вимозі є неузгодженою, дані про заборгованість в інтегрованій картці позивача були відсутні станом на 28.02.2022р., у зв`язку із чим позивач просить зобов`язати відповідача внести відомості до інформаційної картки платника про скасування вищезгаданих податкової вимоги та податкових повідомлень-рішень, а також і просить присудити на користь позивача понесені нею судові витрати на правову допомогу у розмірі 13000 грн. виходячи з вимог ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України. Додатково у відповіді на відзив позивач посилається на безпідставність застосування при розрахунку земельного податку за 2020 та 2021 роки даних із Витягу про НГО земельної ділянки від 18.04.2019р. №0804-1914-нго станом на 2016р. про що уже надавалась правова оцінка у рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.06.2020р. у справі №160/700/20, яке було залишено без змін судом апеляційної інстанції (а.с.39-46, 68-71).

Ухвалою суду від 01.07.2022р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 29.07.2022р., а також зобов`язано відповідача надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотримання вимог ст.ст.162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати всі документи, які були підставами для прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.49).

На виконання вищезазначених вимог ухвали суду, відповідачем 20.07.2022р. до канцелярії суду було подано відзив на позов, у якому відповідач просив у задоволенні даного позову позивачеві відмовити повністю посилаючись на те, що обов`язок по сплаті земельного податку покладено на фізичних осіб, які є користувачами земельних ділянок згідно до вимог ст.ст.14,16, 274, 286,287,288, 289 ПК України. Позивач має у користуванні земельну ділянку за кадастровим №:01:297:0022 загальною площею 0,0497 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 згідно до договору оренди землі від 27.10.2010р., а відповідно, за оспорюваними податковими повідомленнями-рішеннями їй були нараховані податкові зобов`язання зі сплати земельного податку з фізичних осіб відповідно до вимог п.286.5 ст.286 ПК України. Щодо строків винесення оспорюваних рішень 26.01.2022р., тобто, після 01 липня поточного року, що передбачено п.286.5 ст.286 ПК України, то відповідач вказує на те, що сам факт затримки контролюючим органом строків направлення оспорюваних податкових повідомлень-рішень не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку щодо сплати сум податку та визнання їх протиправними і скасуванню з урахуванням того, що згідно до п.287.10 ст.287 ПК України податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за попередні періоди в межах строків, визначених п.102.1 ст.102 ПК України, тобто, не пізніше закінчення 1095 днів, а отже, відповідач вважає, що оспорювані рішення були прийняті у строки, встановлені вищенаведеними нормами податкового законодавства. Щодо надання розрахунків до оспорюваних податкових повідомлень-рішень, відповідач вказує на те, що детальні розрахунки до таких рішень додаються до них (за наявності) відповідно до положень п.п.58.1.1 п.58.1 ст.58 ПК України, разом з тим, п.286.5 ст.286 ПК України не передбачав обов`язку направлення платнику податку розрахунку разом з податковим повідомленням-рішенням. З приводу форми податкового повідомлення-рішення №№ 215-2406-0461/1, у якому зазначено у нумерації знак «/» відповідач зазначає, що зазначена обставина не може бути самостійною підставою для його скасування, оскільки не впливає на його правомірність. Відповідач посилається на те, що оспорювані податкові повідомлення-рішення були сформовані на підставі даних Витягу про НГО земельної ділянки від 18.04.2019р. №0804-1914-нго із застосуванням коефіцієнту індексації НГО земель 1,06 згідно листа Держгеокадастру від 06.01.2021р., яка склала 2 168 623, 24 грн., а відповідно, податкові зобов`язання зі сплати за землю за 2020р. та 2021р. становлять 65058,70 грн. (2 168 623,24 х 3%). При цьому, відповідач вказує, що позивачу як платнику даного податку направляється лише податкове повідомлення-рішення, а направлення Витягу про НГО земельної ділянки нормами податкового законодавства не передбачено. Щодо вимог про визнання протиправною та скасування податкової вимоги від 25.01.2022р., за якою позивачеві було визначено суму податкового боргу у розмірі 130117,40 грн., то відповідач посилається на те, що зазначена податкова вимога була сформована автоматично за наслідками узгодження податкових зобов`язань зі сплати за землю за 2020р. та 2021р., визначених у податкових повідомленнях-рішеннях від 22.10.2021р. за №1-0461, №1-0461/1, проте, через виявлену помилку програмного забезпечення ДПС України, вказані рішення були відповідачем скасовані (відкликані), тому станом на 19.07.2022р. оспорювана податкова вимога вважається відкликаною у зв`язку із чим спір у цій частині відсутній. Щодо стягнення витрат на професійну правову допомогу у розмірі 13000 грн., то відповідач вважає, що позивачем не надано детального опису робіт, виконаних адвокатом, витрати не підтверджені актом сторін, тому у їх стягненні просить відмовити. Додатково на вимогу ухвали суду від 03.08.2022р. відповідачем було надано витяг з ІКП на підтвердження скасування (відкликання) оспорюваної вимоги з 07.02.2022р. (а.с.53-57,73-74).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 30.08.2022р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із наданими учасниками справи копій документів судом були встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянка України ОСОБА_1 є користувачем земельної ділянки за кадастровим №:01:297:0022 загальною площею 0,0497 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 згідно до договору оренди землі від 27.10.2010р., що підтверджується копією наведеного договору наявного у справі (а.с.13-16).

25.01.2022р. контролюючим органом була сформована податкова вимога Форми «Ф» за №0-0461 за змістом якої станом на 24.01.2022р. позивачеві визначено податковий борг по земельному податку з фізичних осіб на суму 130117,40 грн., що підтверджується її копією (а.с.19).

У подальшому 26.01.2022р. на підставі п.286.5 ст.286 ПК України контролюючим органом були сформовані та направлені на адресу позивача наступні податкові повідомлення-рішення форми «Ф»:

- №215-2406-0461/1 за яким позивачеві було визначено суму податкового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб» за податковий період 2020 рік у сумі 65058,70 грн., що підтверджено його копією (а.с.18);

- №215-2406-0461 за яким позивачеві було визначено суму податкового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб» за податковий період 2021 рік у сумі 65058,70 грн., що підтверджено його копією (а.с.17);

Зазначені вище податкова вимога та податкові повідомлення-рішення є предметом даного спору.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, проаналізувавши норми чинного законодавства України, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору у сукупності з наданими доказами, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Так, відмовляючи у задоволенні позову позивачеві в частині позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 26.01.2022р. №215-2406-0461/1, №215-2406-0461, суд виходить з наступного.

За приписами пп.14.1.73 п.14.1 ст.14 ПК України визначено, що землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Пунктом 269.1 статті 269 ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що платниками податку є, зокрема, згідно п.п. 269.1.2 - землекористувачі.

Відповідно до пп.270.1.1 п.270.1 ст.270 ПК України, об`єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Положеннями п.271.1 ст.271 ПК України встановлено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Згідно статті 285 ПК України, базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік.

Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв`язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців).

Приписи п.286.1ст.286 ПК України передбачено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.286.5 ст.286 ПК України, нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу п.287.10 ст.287 ПК України.

А у відповідності до пункту 102.1 статті 102 ПК України встановлено, що контролюючий орган має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання.

Отже, аналізуючи вищенаведені приписи чинного податкового законодавства, можна дійти висновку, що обов`язок зі сплати земельного податку з фізичних осіб покладено на землекористувачів, в той же час, на контролюючий орган покладені повноваження щодо нарахування землекористувачеві сум земельного податку з фізичних осіб до 1 липня поточного року, проте, не пізніше закінчення 1095 днів, тобто, у даному випадку, за період 2020р. не пізніше 01.07.2023р., за період 2021р. не пізніше 01.07.2024р.

Так, як встановлено судом із наявних у справі копій оспорюваних податкових повідомлень-рішень №215-2406-0461/1, №215-2406-0461 за яким позивачеві, як землекористувачеві земельної ділянки, відповідачем був нарахований земельний податок з фізичних осіб за 2020р. та за 2021р. у сумі 65058,70 грн. за кожний рік, їх було прийнято контролюючим органом 26.01.2022р., тобто, у межах вищенаведених строків, встановлених п.287.10 ст. 287 ПК України (а.с.17-18).

Отже, з урахуванням наведеного, доводи позивача щодо порушення відповідачем строків прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень, визначених п.286.5 ст.286 ПК України, а саме: до 1 липня поточного року, спростовуються приписами п.287.10 ст.287 ПК України, яка передбачає не право, а обов`язок контролюючого органу нарахувати податкові зобов`язання зі сплати земельного податку за податкові періоди в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу, тобто, у строк до 01.07.2023р. (за податковий період 2020р.), до 01.07.2024р. (за податковий період 2021р.).

При цьому, судом враховується і те, що сам факт затримки контролюючим органом направлення податкових повідомлень-рішень, у яких нараховане податкове зобов`язання зі сплати земельного податку з фізичних осіб за 2020 та 2021р.р. (не до 1 липня поточного року, а 26.01.2022р.) не може бути обрано підставами для звільнення позивача, як землекористувача, від обов`язку щодо сплати сум земельного податку з фізичних осіб та визнання таких рішень протиправними і їх скасування.

В свою чергу, це є підставою для сплати податкового зобов`язання в більш пізній термін відповідно до п.287.5 ст.287 ПК України (протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення).

Така правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду від 06.11.2018 у справі №808/144/18 (№К/9901/53065/18), яка є обов`язковою для застосування згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Що стосується аргументів позивача з приводу не додання до оспорюваних податкових повідомлень-рішень розрахунків податкових зобов`язань в порушення п.2.9 Порядку №1204, на які позивач посилається, як на підстави для визнання протиправними і скасування оспорюваних рішень, суд виходить з такого.

Як уже зазначалося вище, у відповідності до вимог п.286.5 ст.286 ПК України передбачено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

А за приписами п.п. 58.1.1 п.58.1 ст.58 ПК України визначено, що у податковому повідомленні-рішенні зазначається або додається до нього детальний розрахунок податкового зобов`язання (за наявності).

Також і у відповідності до положень п.11 розділу ІІ Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015р. №1204 (далі Порядок №1204) передбачено, що у податковому повідомленні-рішення наводиться або додається до нього розрахунок податкового зобов`язання (за наявності).

Таким чином, із аналізу вищенаведених норм податкового законодавства можна дійти висновку, що наведеними приписами не встановлено прямого обов`язку надсилання контролюючим органом розрахунку податкового зобов`язання. Такий розрахунок додається до податкового повідомлення-рішення лише за умови його наявності.

При цьому, судом враховується і те, що не направлення контролюючим органом платнику податків разом з податковими повідомленнями-рішеннями розрахунків податкових зобов`язань (з урахуванням того, що у самих оспорюваних податкових повідомленнях-рішеннях міститься інформація про те, за яким податком нараховане грошове зобов`язання (орендна плата з фізичних осіб), період нарахування грошового зобов`язання (2020,2021р.) сума грошового зобов`язання (65058,70 грн.)), не можуть бути самостійними підставами для звільнення позивача від сплати земельного податку за відповідні періоди та не впливає на обов`язок фізичної особи сплачувати встановлені податковим законодавством податки та збори згідно до вимог ст.16 Податкового кодексу України.

Відповідний правовий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у його постанові від 19.11.2018р. у справі №804/5370/17, яка є обов`язковою для застосування у подібних правовідносинах згідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також є і неспроможними та спростовуються вищенаведеними приписами податкового законодавства аргументи позивача про порушення відповідачем п.2.9 Порядку №1204, з огляду на те, що, по-перше, проаналізований судом зміст Порядку №1204 такого п.2.9 взагалі не містить; по-друге, п.11 розділу ІІ Порядку №1204 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено додання до податкового повідомлення-рішення детального розрахунку лише за його наявності, тобто, вказаний пункт безумовного обов`язку контролюючого органу направлення такого розрахунку не містить та не впливає на обов`язок позивача сплатити земельний податок за земельну ділянку, яка перебуває у користуванні позивача.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що не додання відповідачем розрахунків до оспорюваних податкових повідомлень-рішень не може бути безумовною підставою для визнання протиправними та скасування оспорюваних рішень.

Також, суд приходить до висновку, що і не дотримання окремих елементів та форми складання оспорюваного рішення, як-от, у даному випадку, зазначення у оспорюваному податковому повідомленні-рішенні №215/2406-0461/1 у своєму номері знаку «/», на що посилається позивач у позові, як на підставу для визнання такого рішення протиправним та його скасування, не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку про його протиправність, і, як наслідок, про скасування такого податкового повідомлення-рішення, оскільки із наведеної у ньому інформації можна чітко встановити зміст цього податкового повідомлення-рішення (зокрема, за яким платежем нараховане зобов`язання орендна плата з фізичних осіб, за який податковий період 2020, 2021р.р., розмір податкового зобов`язання -65058,70 грн.), а отже, таке рішення судом визнається правомірним, навіть у разі недотримання вищенаведених окремих елементів його форми (зазначення у його номері знаку «/»), так як не змінюють суті спірного рішення.

Наведені правові висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду у постанові від 06.11.2018р. у справі №820/2753/17, які підлягають застосуванню у подібних правовідносинах виходячи з вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Є неспроможними і аргументи позивача з приводу того, що відповідачем до оскаржуваних податкових повідомлень-рішень за 2020 та 2021 роки не надано жодного Витягу з технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки, на яку нараховано податкові зобов`язання, тому нарахування такого зобов`язання без Витягу про НГО земельної ділянки на дату (періоду), за яку нараховані такі зобов`язання, є протиправним, з огляду на те, що, по-перше, ні нормами податкового законодавства, ні іншими будь-якими підзаконними нормативно-правовими актами не передбачено обов`язку надання відповідачем позивачеві Витягу про НГО земельної ділянки при нарахуванні земельного податку фізичній особі; по-друге, нарахування податкового зобов`язання позивачеві за оспорюваними рішеннями відбулося на підставі даних Витягу про НГО земельної ділянки від 18.04.2019р. за №0804-1914-нго, копія якого наявна у справі (а.с.62) та позивачем дані щодо зміни показників цього Витягу про НГО на 2020 та на 2021р.р. не спростовані жодними іншими доказами, тому нарахування позивачеві земельного податку за вказаними даними судом визнається правомірним.

При цьому, роблячи такий висновок, судом враховується і те, що суб`єктами оціночної діяльності є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, а також фізичні особи, заінтересовані у проведенні оцінки земельних ділянок (ст.6 Закону України «Про оцінку земель»); підставою для проведення нормативної грошової оцінки земельних ділянок є рішення органу місцевого самоврядування (ст.15 наведеного Закону); нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться, зокрема, земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів незалежно від їх цільового призначення не рідше ніж один раз на 5-7 років (ст. 18 наведеного Закону); технічна документація з НГО земельних ділянок затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою (ст.23 наведеного Закону), проте, позивачем жодних доказів, які в свідчили про те, що у період з 2019р. по 2022р. позивачем як зацікавленою особою чи органом місцевого самоврядування змінювалася НГО земельної ділянки та затверджувалася відповідною міською радою, яка зазначена у Витязі про НГО від 18.04.2019р. за №0804-1914-нго, суду не надано.

Також позивачем, як зацікавленою особою у правильності розміру формування земельного податку, на спростування даних, які відображені у Витязі про НГО від 18.04.2019р. за №0804-1914-нго, ні контролюючому органу, ні суду жодних доказів надано не було, а відповідно, контролюючий орган, отримавши на його запит від органу Держгеокадарсту відомості відображені у наведеному Витязі про НГО у порядку, встановленому п.4 Порядку №1386, правомірно здійснив нарахування позивачеві податкового зобов`язання по сплаті земельного податку за земельну ділянку, яка перебуває у позивача у користуванні за податкові періоди 2020 та 2021 роки за оспорюваними податковими повідомленнями-рішеннями.

При цьому, судом враховується і те, що сам позивач як землекористувач земельної ділянки має право звернутися із заявою до Держгеокадастру про отримання відповідного Витягу про НГО за спірні періоди, що передбачено п.1 розділом ІІІ Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016р. №489 з метою встановлення фактів правильності формування розміру земельного податку, однак, жодних доказів вжиття таких заходів позивачем суду не надано, що сприймається судом як небажання позивача взагалі сплачувати земельний податок за земельну ділянку, яка знаходиться у її користуванні, що суперечить у тому числі і умовам укладеного договору оренди землі.

Роблячи такий висновок, суд виходить із того, що ухвалою суду від 01.07.2022р. позивачеві було запропоновано надати суду докази сплати орендної плати за землю за 2020-2021р.р. з урахуванням у тому числі і умов укладеного договору оренди землі (а.с.49), проте, вимоги ухвали суду позивачем були проігноровані та позивачем жодних доказів сплати орендної плати за користування земельною ділянкою на підставі договору оренди землі у будь-який інший спосіб суду також не надано.

Окрім того, судом не можуть бути покладені в основу даного судового рішення заперечення позивача, викладені у відповіді на відзив, які стосуються незгоди позивача у застосуванні даних про нормативну грошову оцінку земельної ділянка, які відображені у Витязі про НГО від 18.04.2019р. за №0804-1914-нго та визначення розміру земельного податку при нарахування податкових зобов`язань за 2020 та 2021р.р. за оспорюваними рішеннями, оскільки, по-перше, зі змісту позову видно, що позивач у позові не висловлював незгоди з розміром нарахованого земельного податку, визначеного за вказаними оспорюваними рішеннями, письмові заяви про зміни або доповнення (збільшення) підстав позову позивачем не подавались до суду у порядку, встановленому ст.47 Кодексу адміністративного судочинства України, а отже, наведені у відповіді на відзив обставини не були підставами заявленого позову, тому не беруться до уваги та не розглядаються судом при розгляді даної справи; по-друге, у разі незгоди позивача із розміром ставки податку, нарахованої суми податку, визначеного контролюючим органом у відповідному податковому повідомленні-рішенні, платники податку мають право звернутися до контролюючого органу для проведення звірки таких даних та у разі виявлення розбіжностей між даними контролюючого органу та даними платника податків, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, контролюючий орган надсилає (вручає) нове податкове повідомлення-рішення п.286.5 ст.286 ПК України, проте, позивач, не погоджуючись з розміром земельного податку за 2020 та 2021р.р. нарахованого за оспорюваними рішеннями, зазначив про це лише у відповіді на відзив, однак до контролюючого органу у вищенаведений спосіб та порядку не звертався, таких доказів суду не надано.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що сама незгода позивача з розміром нарахованої суми податку не може бути обрана підставою для визнання протиправними та скасування оспорюваних податкових повідомлень-рішень, оскільки позивачем не доведено суду жодними доказами, що у 2020-2021р.р. НГО земельної ділянки мала інший розмір, ніж зазначений у Витязі про НГО від 18.04.2019р., окрім того, позивач не може були звільнений у такий спосіб від обов`язку сплати земельного податку, а незгода позивача із розміром (сумами) його нарахування може бути реалізована позивачем у вищенаведений спосіб шляхом звернення до відповідача для звірки відповідних даних виходячи з приписів п.286.5 ст.286 ПК України.

Отже, визначення контролюючим органом позивачеві сум податкових зобов`язань зі сплати земельного податку за 2020 та 2021р. на підставі даних відображених у Витязі про НГО від 18.04.2019р. за оспорюваними податковими повідомленнями-рішеннями від 26.01.2022р., як землекористувачу земельної ділянки, є правомірним.

Окрім того, відмовляючи у задоволенні позову позивачеві в частині позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкової вимоги №0-0461 від 25.01.2022р., суд виходить з наступного.

Згідно до п.п.14.1.153 п.14.1 ст.14 ПК України передбачено, що податкова вимога письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

У разі, коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу у порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення п.59.1 ст.59 ПК України.

Пунктом 1 розділу Ш Порядку направлення контролюючими органами податкових вимог платникам податків, затвердженого Міністерством фінансів України 30.06.2017р. №610 передбачено, що податкові вимоги формуються автоматично на підставі даних інформаційно-телекомунікаційних систем контролюючих органів.

Так, приписами п.п.60.1.2 п.60.1 ст.60 ПК України визначено, що податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо контролюючий орган скасовує раніше прийняте податкове повідомлення-рішення про нарахування суми грошового зобов`язання або податкову вимогу.

У випадках, визначених підпунктом 60.1.2 пункту 60.1 цієї статті, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними з дня прийняття контролюючим органом рішення про скасування такого податкового повідомлення-рішення або податкової вимоги п.60.3 ст.60 ПК України.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що податкова вимога направляється платнику податку у разі, коли у нього виник податковий борг, така вимога формується автоматично на підставі даних інформаційно-телекомунікаційних систем контролюючих органів, а у разі, якщо контролюючий орган скасовує раніше прийняте податкове повідомлення рішення, то таке податкове повідомлення-рішення, а відповідно, і податкова вимога, є відкликаною у день прийняття рішення контролюючим органом про скасування такого податкового повідомлення-рішення/податкової вимоги.

Як встановлено судом із наявних в матеріалах справи документів, 22.10.2021р. контролюючим органом стосовно позивача були прийняті податкові повідомлення-рішення №1-0461, №1-0461/1 за якими позивачеві були визначені податкові зобов`язання зі сплати земельного податку за 2020-2021р.р. на суму 65058,70 грн. за кожний рік, а також за вказаними узгодженими грошовими зобов`язаннями на підставі п.59.1 ст.59 ПК України була сформована оспорювана податкова вимога №0-0461 від 25.01.2022р про сплату податкового боргу у загальному розмірі 130117,40 грн. в автоматичному порядку згідно до п.1 розділу ІІІ Порядку №610, що не оспорюється учасниками справи.

У подальшому, через виявлення помилки програмного забезпечення ДПС України, про що зазначено у відзиві та у письмових поясненнях, відповідачем вищенаведені податкові повідомлення-рішення від 22.10.2021р. були скасовані (відкликані), а, відповідно, і оспорювана податкова вимоги є скасованою (відкликаною) автоматично, що підтверджується даними інформаційно-комунікаційної системи ДПС України, витяг з якої наявний у справі (а.с.74).

Зазначені встановлені судом факти щодо скасування (відкликання) відповідачем оспорюваної податкової вимоги позивачем жодними доказами не спростовані.

За таких обставин та враховуючи, що станом на момент розгляду даної справи (30.08.2022р.) оспорювана податкова вимога №0-0461 від 25.01.2022р. є відкликаною у відповідності до вимог п.п.60.1.2 п.60.1 ст.60 ПК України, суд приходить до висновку, що, у такому випадку, будь-які правові обґрунтовані підстави для визнання протиправною та скасування уже відкликаної податкової вимоги у адміністративного суду відсутні.

У відповідності до вимог ч.1, ч.4 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання ст.76 наведеного Кодексу.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Проте, позивачем у позові не було наведено жодних обґрунтованих підстав та жодними доказами не підтверджено протиправність оспорюваних податкових повідомлень-рішень та податкової вимоги з урахуванням встановлених вище судом обставин у даній справі та аналізу норм вищенаведеного податкового законодавства.

Окрім того, судом критично надається оцінка та відхиляється судом аргументи позивача з приводу протиправності застосування відповідачем при нарахуванні позивачеві податкових зобов`язань по сплаті земельного податку з фізичних осіб за 2020-2021р. за оспорюваними рішеннями даних Витягу про НГО від 18.04.2019р. №0804-1914-нго про що уже було надано правову оцінку у рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.06.2020р. у справі №160/700/20 та яке було залишено без змін судом апеляційної інстанції, з огляду на те, що за змістом проаналізованих судом наведених рішень встановлено, що предметом спору у наведеній справі було правомірність застосування даних вказаного Витягу про НГО при донарахуванні відповідачем податкового зобов`язання позивачеві зі сплати земельного податку за 2016р., тоді, як у спорі у цій справі, дані зазначеного Витягу про НГО від 18.04.2019р. були застосовані при нарахуванні податкових зобов`язань за періоди - 2020 та 2021р., а тому суд приходить до висновку, що встановлені у вищенаведених рішеннях обставини щодо неможливості застосування вказаного Витягу про НГО до правовідносин у 2016р. не є підставами звільнення від доказування у цій справі за приписами ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки у цій справі предметом спору є застосування даних вказаного Витягу про НГО у правовідносинах сторін, які виникли за період 2020 та 2021 роки, а у відповідності до вимог ч.7 ст.78 наведеного Кодексу, правова оцінка надана судом певному факту при розгляді іншої справи (у даному випадку застосування даних Витягу про НГО від 18.04.2019р. за періоди 2016 рік), не є обов`язковою для суду.

Судом також враховано і те, що позивач, заперечуючи застосування відповідачем даних Витягу про НГО від 18.04.2019р. для визначення позивачеві податкового зобов`язання зі сплати земельного податку з фізичних осіб за 2020 та 2021р.р. за оспорюваними рішеннями, фактів внесення змін до Технічної документації про нормативну грошову оцінку даної земельної ділянки у спірний період та затвердження її рішенням органу місцевого самоврядування з урахуванням наведених вище приписів Закону України «Про оцінку земель» не довів суду жодними належними, допустимими та достатніми доказами в порушення приписів ст.ст.72-77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також, судом не може бути врахована численна правова позиція Верховного Суду, яка відображена позивачем у позові, на застосуванні якої наполягав позивач у позові, оскільки адміністративним судом кожна їх цих правових позицій була досліджена та встановлено, що викладена у них правова позиція не є подібною до даних правовідносин, що виключає їх можливість застосування у правовідносинах у цій справі у відповідності до приписів ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку, перевіривши дії відповідача з приводу правомірності прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень, суд приходить до висновку про те, що оспорюване рішення прийняте відповідачем у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Перевіривши дії відповідача з приводу правомірності прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень та податкової вимоги, суд приходить до висновку про те, що оспорювані рішення та податкова вимога були прийняті відповідачем у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Окрім того, не підлягають і задоволенню позовні вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача внести відомості до інтегрованої автоматизованої інформаційно-аналітичної системи щодо скасування податкової вимоги №0-0461 від 25.01.2022р. та податкових повідомлень-рішень № 215-2406-0461/1, № 215-2406-0461 від 26.01.2022р., якими встановлено суму заборгованості позивачеві зі сплати земельного податку з фізичних осіб у розмірі 130117,40 грн., з урахуванням того, що судом із досліджених судом копій документів не встановлено, а позивачем не доведено протиправності прийняття вищенаведених оспорюваних податкових повідомлень-рішень і оспорюваної податкової вимоги, а тому у задоволенні цих позовних вимог слід також відмовити.

Статтями 6,7 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України.

За викладеного, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, а тому у його задоволенні позивачеві слід відмовити повністю.

З урахуванням того, що позов не підлягає задоволенню, судові витрати та сплаті судового збору у розмірі 1301,17 грн. та судові витрати на правову допомогу у розмірі 13000 грн. слід покласти на позивача згідно до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 78, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкової вимоги №0-0461 від 25.01.2022р., податкових повідомлень-рішень №215-2406-0461/1, №215-2406-0461 від 26.01.2022р., зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача згідно до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва