Справа № 640/26098/19
Суддя: Беспалов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2022-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: судді-доповідача: Беспалова О. О., суддів: Ключковича В. Ю., Парінова А. Б., розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу громадянки Республіки Таджикістан ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом громадянки Республіки Таджикістан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у с. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В :

Громадянка Республіки Таджикістан ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України третя особа Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 408-19 від 27.11.2019р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Республіки Таджикистан ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянки Республіки Таджикистан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції з огляду на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що прийняте відповідачем рішення є протиправним, оскільки під час його прийняття не проаналізовано ситуацію в Таджикистані та не враховано наявності у позивача обґрунтованих побоювань за своє життя і здоров`я у разі повернення до країни походження.

До Шостого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, Громадянка Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , народилась в місті Курган - Тюбе Хатлонської області, Республіка Таджикистан, за національністю - таджичка, за віросповіданням - мусульманка, рідна мова - таджицька, вдова, перебувала в офіційному шлюбі, від якого має чотирьох синів та доньку.

Позивач постійно проживала зі своєю родиною у приватному будинку у місті Курган - Тюбе Хатлонської області, Республіка Таджикистан, з її слів встановлено, що вона покинула Таджикистан 13.08.2018р., виїхавши легально автобусом до Узбекистану, наступного дня автобусом відправилася до Казахстану (14.08.2018р. - 16.08.2018р.) та після двох днів перебування переїхала автобусом до Російської Федерації до міста Москва (16.08.2018р.), через декілька годин залізничним транспортом направилася до Республіки Білорусь до міста Брест (17.08.2018р. - 27.10.2018р.). Під час перебування в Республіці Білорусь позивач придбала квитки до Польщі, однак у в`їзді до країни заявниці та її родині було відмовлено прикордонною службою Республіки Польща (понад 20 спроб в`їзду). Також, владою Республіки Білорусь було обмежено термін перебування заявниці та її родини на території країни до 10 днів, про що свідчить штамп у паспортах. Після цього позивач намагалася потрапити в Україну, однак прикордонна служба України на кордоні з Республікою Білорусь відмовила заявниці у в`їзді. Після чого заявниця з родиною знову повернулася до Російської Федерації, а саме до міста Смоленськ, звідки через 7 днів поїхала до міста Москва, а потім залізничним сполученням Москва - Харків потрапила до України (06.11.2018р.). З Харкова заявниця переїхала до міста Миколаїв, де перебувала впродовж 5 днів, після чого переїхала до міста Одеси, а через 9 місяців - до міста Києва.

16.07.2019р., лише через 8 місяців після перетину державного кордону України, позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в якій зазначила, що покинула Таджикистан через політичні проблеми, оскільки остання була членом партії «Ісламська партія відродження Таджикистану». Також, зазначила, що всі члени її сім`ї були членами цієї партії, а саме: чоловік і всі її діти. Її старший син, чоловік та донька покинули Таджикистан , інші два сини теж хотіли покинути Таджикистан , тому що всім загрожувала небезпека. Крім того, позивачка наголосила, що їх завжди викликали на допити, дзвонили представниками силових структур. З огляду на вказане, позивачка з двома синами вирішила покинути Таджикистан, оскільки у разі залишення, її продовжували б викликати на допити і вона залишилась би зі своїми проблемами наодинці. У випадку повернення до Таджикистану її продовжуватимуть викликати на допити і можливо посадять у в`язницю.

Державною міграційною службою України 27.11.2019р. прийнято рішення № 408-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність у позивачки умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Повідомленням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 05.12.2019р. № 353 позивачку повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважаючи вищезазначене рішення протиправними та таким, що порушує її права та законні інтереси, звернулась з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок та умови прийняття рішення за заявою про надання статусу біженця встановлено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до частин першої-другої та п`ятої статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з частинами першої, сьомої статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За змістом частини 5 статті 10 Закону № 3671-VI, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункти 45, 66).

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Крім цього, пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, з пояснень позивачки наданих під час співбесід вбачається, що заявниця як підставу надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту посилається на виклики її на допити до правоохоронних органів Таджикистану у зв`язку з членством позивачки та членів її родини в «Партії ісламського відродження Таджикистану».

Під час співбесіди на запитання відповідача позивач також пояснила, що країною призначення була Російська Федерація, однак пояснити чому залишились на території України не могла, вказавши, що цією інформацією володіє її син.

Також, в ході співбесіди 22.07.2019р. зазначила, що її сина допитували, через те, що він є учасником «ПІВТ», вона також є членом організації з 1992р., однак коли була створена така організація, ким, мета та цілі позивачці невідомо.

При цьому, на запитання, чи продовжує позивачка пропаганду вати ПІВТ, зазначила, що - ні.

Щодо допитів позивачки в Таджикистані, зазначила, що розмову проводили з нею в нормальній формі, грубого відношення до неї не було.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду, що обставини яким позивач обгартовувала наявність обставин та підстав для надання їй статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту, мають загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, позивачкою не надано ані до міграційного органу, ані до суду жодного доказу, який би підтверджував пряму загрозу життю, безпеці та свободі у разі повернення на батьківщину, що не відповідає вимогам частини сьомої статті 7 Закону № 3671-VI, якою передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вірно зауважено судом першої інстанції, побоювання стати жертвою переслідувань, на які посилається позивач, жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять дійсно загальний характер і не підтверджують реального, а не уявного існування можливості того, що позивачці буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі її повернення в країну походження та, як наслідок свідчать про відсутність умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, як вірно зауважено судом першої інстанції та не спростовано апелянтом, позивачка покинула Таджикистан 13.08.2018р. виїхавши легально автобусом до Республіки Узбекистан, наступного дня автобусом відправилася до Казахстану (14.08.2018р. - 16.08.2018р.) та після двох днів перебування переїхала автобусом до Російської Федерації до міста Москва (16.08.2018р.), через декілька годин залізничним транспортом направилася до Республіки Білорусь до міста Брест (17.08.2018р. - 27.10.2018р.). Під час перебування в Республіці Білорусь позивач придбала квитки до Польщі, однак у в`їзді до країни заявниці та її родині було відмовлено прикордонною службою Республіки Польща (понад 20 спроб в`їзду). Після цього позивач намагалася потрапити в Україну, однак прикордонна служба України на кордоні з Республікою Білорусь відмовила заявниці у в`їзді. Після чого заявниця з родиною знову повернулася до Російської Федерації, а саме до міста Смоленськ, звідки через 7 днів поїхала до міста Москва, а потім залізничним сполученням Москва - Харків потрапила до України (06.11.2018р.). З Харкова заявниця переїхала до міста Миколаїв, де перебувала впродовж 5 днів, після чого переїхала до міста Одеси, а через 9 місяців - до міста Києва.

Відповідно до частини 22 статті 1 Закону № 3671-VI передбачено, що третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Проте, як встановлено судом першої інстанції, позивач не зверталась до органів влади Республіки Узбекистан, Російської Федерації, Білорусії з приводу отримання відповідного статусу.

Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано апелянтом позивач прибула в Україну 06.11.2018р., водночас із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернулась лише 16.07.2019р., тобто аж через 8 місяців після прибуття в Україну та коли постало питання щодо законності перебування такої особи разом із сім`єю на відповідній території України.

Дійсний шукач захисту, який реально має побоювання стати жертвою переслідувань і змушений із за цього покинути країну громадянської належності якнайшвидше, має на меті звернутися за захистом у першій безпечній країні, а не змінює місце перебування та відшукує для себе країни з м`яким режимом набуття статусу біженця або особи, що потребує відповідного статусу.

Вищевказані обставини дають підстави для висновку, що позивачка не мала наміру звертатись за міжнародним захистом в першій безпечній країні, а також не скористалась альтернативою внутрішнього переміщення.

Цим самим позивачкою порушено вимоги частини другої статті 5 Закону № 3671-VI, а саме «особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що зволікання зі зверненням за захистом та подальша незаінтересованість в його результатах свідчить про незацікавленість особи в питанні отримання міжнародної форми захисту, а наведені позивакою підстави для надання їй статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону № 3671-VI. Звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до відповідача вказує на бажання легалізації в Україні та відсутність у позивачки реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Як вірно зауважено судом першої інстанції, інформація по країні походження сама по собі не може бути безумовною підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Аналогічного змісту правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 31.03.2020р. у справі № 420/4829/19, адміністративне провадження № К/9901/3995/20.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено обґрунтованості побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці, чи свободі, в країні походження, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують позицію суду першої інстанції та відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.

Згідно з ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

У відповідності до ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянки Республіки Таджикістан ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом громадянки Республіки Таджикістан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у с. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач О. О. Беспалов
Суддя В. Ю. Ключкович
Суддя А. Б. Парінов

(Повний текст постанови складено 30.08.2022)