Справа № 640/22428/20
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2022-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Степанюка А.Г.

За участю секретаря: Шевченко Е.П.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 травня 2022 року, суддя Добрянська Я.І., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,-

У С Т А Н О В И Л А:

Громадин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київської області №315 від 08.09.2020;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київської області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач, маючи обґрунтовані побоювання стати жертвою політичного переслідування з боку влади Російської Федерації у вигляді кримінального переслідування, незаконного засудження, застосування тортур та нелюдського або такого, що принижує людську гідність, поводження залишив країну свого походження та у пошуках захисту прибув до України.

Як вважає позивач, він звернувся із обґрунтованою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, проте отримав відмову в оформленні заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке на її переконання є необґрунтованою.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 травня 2022 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для задоволення клопотання про вихід із письмового провадження та проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 18.08.2020 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області звернувся громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У заяві шукач захисту просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки він зазнає політично вмотивованого кримінального переслідування компетентними органами Російської Федерації за неправдивим обвинуваченнями у зв`язку з його участю у мітингу 15.09.2012. Також переслідування в Російській Федерації шукач захисту пов`язує з тим, що він є розробником гри BDSM: Big Drunk Satanic Massacre, яка у Російській Федерації підпадає під статтю образи почуттів віруючих. Крім того, як зазначив заявник, він надавав допомогу на волонтерських засадах учасникам Антитерористичної операції в Україні.

Висновком Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області від 08.09.2020 щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , оскільки його заява є очевидно необґрунтованою, тобто у заявника відсутні умови, зазначені п. 1 чи 13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон України №3671-VI).

На підставі вказаного висновку, відповідно до частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відповідач видав наказ від 08 вересня 2020 року №315 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Вважаючи вищезазначений наказ відповідача протиправним, а свої права порушеними, позивач за захистом звернулась з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Пунктом 1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 наведеного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В силу вимог ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частиною 1 ст.7 вищезазначеного Закону визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 11 статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповідності до частини 5 статті 10 Закону № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, Женева, 1992, Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців, (далі Керівництво), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара Організації Об`єднаних Націй передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти, в підтвердження заяв біженців, визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Крім того, порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначено ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з ч. 1 цієї статті оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно з ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (ч. 1 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (ч. 4 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

У відповідності до ч.ч. 6, 7 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Згідно з ч. 8 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", у разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Відповідно до ч. 1, 2, 6 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Частинами 8-12 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, направляє особу, яка подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на медичне обстеження, що проводиться в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Документи, отримані або підготовлені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

У відповідності до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Частина 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначає, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як убачається із матеріалів справи, а саме зі змісту оскаржуваного рішення, позивачу відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Так, судом встановлено, громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , просив визнати його біженцем або особою, яка зазнає політично вмотивованого кримінального переслідування компетентними органами Російської Федерації за неправдивими обвинуваченнями у зв`язку з його участю у мітингу 15.09.2012, після чого був затриманий представниками правоохоронних органів і був доставлений у відділок поліції, де до нього застосовували тортури і тиск. Разом з тим, жодних підтверджень своїм словам не надав.

Повідомлені заявником відомості щодо мітингу, де він брав участь, визнано не достатньо детальними та конкретизованими, підтверджені лише частково копіями пояснень ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які нібито підтверджують його участь у мітингу 15.09.2012 у м. Красноярськ, але повністю заперечуються інформацією отриманою з відкритих джерел.

Разом з тим, міграційнои органом взято до уваги той факт, що після мітингу «Марш мільйонів» 15.09.2012 ОСОБА_1 вільно переміщувався територією Російської Федерації, легально покидав країну, виїздивши у Таїланд та США і жодних проблем з правоохоронцями у жодній із країн не мав, у тому числі у країні громадянської належності. Під час співбесіди шукач захисту зазначив, що він не підтримує жодної політичної партії у Росії (є безпартійним).

Таким чином, вивчивши усі факти та матеріали, відповідачем проаналізовано, що заявник не займався будь-якою публічною діяльністю, яка могла привернути до нього увагу влади, факт переслідування заявника за його політичні переконання є недоведеним, а побоювання заявника зазнати переслідувань за цією ознакою є необґрунтованими.

Також, позивач не входив до складу політичних, громадських, соціальних, військових або будь-яких інших організацій.

Окрім того, у заяві та під час проведення співбесіди заявник наголосив на тому, що кримінальне переслідування в Російській Федерації має релігійне підґрунтя, а саме відкриття кримінальної справи пов`язує з тим, що він створив комп`ютерну гру BDSM: Big Drunk Satanic Massacre, яка, на думку правоохоронних органів Російської Федерації, ображає почуття віруючих людей.

Так, ОСОБА_1 надав документи, які підтверджують те, що у Російській Федерації стосовно нього відкрита кримінальна справа за обвинуваченнями у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 210 (створення злочинного співтовариства (злочинної організації) з метою здійснення одного або декількох тяжких або особливо тяжких злочинів або керівництво злочинним співтовариством (злочинною організацією) або входять до нього (неї) структурними підрозділами, а також координація дій організованих груп, створення стійких зв`язків між ними, розробка планів і створення умов для вчинення злочинів організованими групами, розділ сфер злочинного впливу і (або) злочинних доходів між такими групами), ч. 3 ст. 30, п.п. «а», «г» ч. 4 ст.228.1 (14 злочинів), ч.3 ст. 30, ч. 5 ст. 228.1 (9 злочинів), п. «а» ч. 4 ст. 228.1 (2 злочини), п.п. «а», «г» ч. 4 ст. 228.1 (3 злочини) Кримінального кодексу Російської Федерації.

Так, позивач заперечував свою причетність до скоєння злочинів за вказаними обвинуваченнями, своєї провини не визнав, стверджував про фальсифікацію кримінальної справи, як спосіб переслідування владою Російської Федерації за його політичні переконання, а саме участь у мітингу «Марш мільйонів» 15.09.2012 у м. Красноярськ, а також, через те, що він є ідейним творцем гри з релігійним підґрунтям, яка може ображати почуття віруючих людей - BDSM: Big Drank Satanic Massacre.

При цьому, колегія суддів зазначає, щодо кримінального переслідування заявника відповідачем не встановлено, що йому інкримінується вчинення злочину передбаченого ст. 148 КК РФ («Нарушение права на свободу совести и вероисповеданий).

Водночас, міграційним органом з відкритих інформаційних джерел встановлено, що наразі гра BDSM є у вільному продажі у мережі Інтернет на російських сайтах, тобто остання не підпадала під дію ст. 148 КК РФ, інакше була б вилучена з відкритого доступу для придбання будь-якими особами.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідач вірно встановив, що створення гри BDSM: Big Drunk Satanic Massacre для правоохоронців Російської Федерації не є підставою для відкриття проти заявника кримінальної справи як на те посилається позивач, а його доводи про те, що кримінальна справа є сфабрикованою та пов`язана із безпосередньою участю ОСОБА_1 у створення гри BDSM: Big Drunk Satanic Massacre є недоведеними.

Щодо підстави для надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, волонтерської допомоги позивача Україні у боротьбі з російською агресією, то колегія суддів зазначає наступне.

На підтвердження вказаного позивачем надано подяку за підписом голови ВПО « Коломия Центр » ОСОБА_5. Так, під час співбесіді заявник повідомив, що грошова допомога від нього здійснювалась тричі у ВПО «Коломия Центр» у 2014- 2015 роках на загальну суму 1500 дол. США. Однак, будь-якої технічної характеристики здійснення таких операцій, а також будь-якого підтвердження здійснення вказаних платежів, заявник не надав, посилаючись на те, що з пошти видалив повідомлення. Детальним вивченням наданого документу відповідачем встановлено, що він виданий за підписом голови, директора організації ОСОБА_5, однак, відповідно до інформації з відкритих джерел, директором «Коломия-Центр» є ОСОБА_4 . Інформації щодо ОСОБА_5 як голови «Коломия-Центр» у вільному доступі не знайдено.

Отже, у результаті візуального аналізу наданої подяки відповідачем встановлено, що вона не відповідає загальноприйнятим нормам оформлення такого виду документів: відсутня повна назва організації, без використання абревіатур і скорочень, від імені якої проводиться нагородження, та повна дата видачі документу.

Водночас, як свідчать матеріали справи, заявником до матеріалів особової справи долучено копію експрес-накладної від 14.08.2020 № 3694, роздруковане фото упаковки сонячних окулярів, що, за словами заявника, є підтвердженням факту купівлі вказаного товару та відправки його до ВПО «Коломия-Центр» задля задоволення потреб військових в зоні проведення ООС. Як стверджував заявник, надана таким чином допомога Україні у боротьбі з російською агресією є підставою для незаконного переслідування ОСОБА_1 владою РФ.

При цьому, міграційним органом виявлено, що чеки на придбання товару відсутні, відправку поштою оформлено 14.08.2020, тобто, безпосередньо перед зверненням ОСОБА_1 18.08.2020 із заявою до відповідача про визнання біженцем або, особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, як вірно зазначено судом першої інстанції, заявник маніпулює наданими документами в контексті загальновідомої інформації для обґрунтування своєї заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, твердження заявника з приводу його волонтерської діяльності визнано неповними та недеталізованими, а надані документи з цього приводу такими, що не можуть слугувати підтвердженням такої діяльності, а отже, вказаний елемент заяви не прийнято як правдоподібний.

За таких обстави, відсутні вагомі підстави вважати, що заявник мав обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Разом з тим, слід звернути увагу, що після виїзду з території Російської Федерації, ОСОБА_1 проживав в Таїланді, США та Україні: на початку 2013 року він покинув Росію і переїхав до Таїланду, де прожив приблизно 2-3 роки; потім переїхав до Києва, де перебував приблизно 1 рік і повернувся до Таїланду, де прожив ще два роки.

Так, з вересня 2017 року до початку літа 2018 року шукач захисту разом з родиною проживав в Україні (спочатку легально 90 днів, а згодом сплатив штраф через порушення строку легального перебування в Україні). У зазначений період за захистом в Україні не звертався.

До відповідача із заявою про визнання біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 звернувся лише 18.08.2020.

Таким чином, значна тривалість проміжків часу між: виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

При цьогу, з документів, наданих позивачем до справи відомо, що він знаходиться у розшуку Інтерпол та обвинувачується у створенні злочинної організації та керування нею з метою спільного вчинення організованими групами тяжких або особливо тяжких злочинів, пов`язаних із незаконним обігом наркотичних засобів.

Також, ОСОБА_1 інкримінуються дії, безпосередньо спрямовані на вчинення замаху на збут і збут наркотичних засобів організованими групами у значному, великому та особливо великому розмірах. Зокрема, в матеріалах кримінальної справи детально описується алгоритм здійснення злочинної діяльності з метою незаконного збуту наркотичних речовин, за яким виключається зоровий контакт продавця з покупцем (замінюється на обмін повідомленнями за допомогою інтернет-мережі), а вивід грошових коштів відбувається з використанням електронної платіжної системи «QIWI-гаманець».

У контексті зазначеного детально описано роль безпосередньо заявника у здійсненні такої діяльності.

Так, у Російській Федерації стосовно позивача відкрита кримінальна справа за обвинуваченнями у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 210 (створення злочинного співтовариства (злочинної організації) з метою здійснення одного або декількох тяжких або особливо тяжких злочинів або керівництво злочинним співтовариством (злочинною організацією) або входять до нього (неї) структурними підрозділами, а також координація дій організованих груп, створення стійких зв`язків між ними, розробка планів і створення умов для вчинення злочинів організованими групами, розділ сфер злочинного впливу і (або) злочинних доходів між такими групами), ч. 3 ст. 30, п.п. «а», «г» ч. 4 ст.228.1 (14 злочинів), ч.3 ст. 30, ч. 5 ст. 228.1 (9 злочинів), п. «а» ч. 4 ст. 228.1 (2 злочини), п.п. «а», «г» ч. 4 ст. 228.1 (3 злочини) Кримінального кодексу Російської Федерації.

Разом з тим, з особової справи позивача встановлено, що 07.02.2020 до Офісу Генерального прокурора надійшов запит Генеральної прокуратури Російської Федерації про видачу ОСОБА_1 для притягнення до кримінальної відповідальності.

08.01.2020 позивача затримано на території Київської області у зв`язку з розшуком російськими правоохоронними органами.

Так, Бориспільським районним судом Київської області 10.01.2020 щодо ОСОБА_1 застосовано тимчасовий арешт, а Шевченківським районним судом м. Києва 10.02.2020 - екстрадиційний арешт. Київським апеляційним судом 04.03.2020 ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 10.01.2020 скасовано та застосовано до ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. Строк запобіжного заходу продовжувався ухвалами районних суддів.

У відповідності до постанови Офісу Генерального прокурора про видачу (екстрадицію) особи від 15.05.2020:

1. Видати до Російської Федерації громадянина цієї держави ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 210, ч. 3 ст. 30, п.п. «а», «г» ч. 4 ст. 228.1 (14 злочинів), ч. 3 ст. 30, ч. 5 ст. 228.1 (9 злочинів), п. «а» ч. 4 ст. 228.1 (2 злочини), п.п. «а», «г» ч. 4 ст. 228.1 (3 злочини) КК Російської Федерації (за епізодами, предметами яких є:

- 3 -бутаноїл-1 -метиліндол;

- N-метилефедрон;

- метиловий ефір 3-метил-2-(1-бензил-1Н-індазол-3-карбоксамідо) бутанової кислоти;

- нафталін-1 -іл-1 -бензил-1 Н-індол-3 -карбоксилату;

- нафталін-1 -іл-1 -пентил- 1,Н-інда:зол-3-карбоксилату;

- N-( 1-карбамоїл-2-метилпропіл)-1 -(фенілметил)-1Н-індазол-3-карбоксаміду;

- N-( 1-карбамоїл-2-метилпропіл)-1 -пентил-1 Н-індазол-3-карбоксаміду;

- N-( 1 -карбамоїл-2-метилпропіл)-1 -пентил-1 Н-індол-3-карбоїомду,

- 3-(2,2,3,3-тетраметилциклопропанкарбоніл) індолу).

2. Відмовити у видачі до Російської Федерації ОСОБА_1 до притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 210, ч. 3 ст. 30, п.п. «а», «г» ч. 4 ст. 228.1 (8 злочинів), ч.3 ст. 30, ч. 5 ст. 228.1, (6 злочинів), п.п. «а», «г» ч. 4 ст. 228.1 (2 злочини) КК Російської Федерації (за епізодами, предметом яких є метиловий ефір і 3-метил-2-( 1 -пентил- 1Н-індазол-З-карбоксамідо) бутанової кислоти).

Враховуючи вищевикладене та те, що прибувши на територію України, позивач не відразу звернувся до відповідача із заявою про надання йому захисту, а лише майже через 3 роки, після винесення Офісом Генерального прокурора постанови про видачу (екстрадицію) особи від 15.05.2020, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 намагається отримати захист в України саме у зв`язку із здійсненням в Російській Федерації кримінального провадження та уникнути кримінальної відповідальності, тому відповідно до ст. 6 Закону України №3671-VI не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, а також не доведено, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки позивачем не було надано відомостей про його утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 грудня 2019 року у справі № 802/1350/17-а.

Так, частиною сьомою статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Проте, позивачем не надано жодних відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що в нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону та доказів, що підтверджують переслідування саме заявника.

За таких обставин судом встановлено, що відповідач дійшов обґрунтованого висновку про відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Окрім того, за змістом пункту 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення біженця Управління Верховного комісара ООН (згідно з Конвенцією 1951 року та Протоколу 1967 року, які стосується статусу біженця) мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися бажанням змін або пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскаржуваний наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області від 08.09.2020 №315 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним та обґрунтованим, оскільки він прийнятий відповідачем з дотриманням вимог національного законодавства та актів міжнародного права у справах захисту прав та свобод людини.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, то колегія суддів також не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки вказана вимога є похідною.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно, оцінивши фактичні обставини справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права та дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні адміністративного позову.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 травня 2022 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 травня 2022 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Степанюк А.Г.