Справа № 120/2876/22-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2022-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2022 р. Справа № 120/2876/22-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши в місті Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

15.03.2022 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з військової служби та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 12.09.2020 по 23.02.2022 включно.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 26.02.2021 на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14.12.2020 у справі № 120/5579/20-а військова частина НОМЕР_1 здійснила виплату позивачу індексації грошового забезпечення в сумі 4435,66 грн. Крім того, 23.02.2022 на виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.09.2020 у справі №120/2506/21-а військова частина НОМЕР_1 здійснила виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, з урахуванням базового місяця січень 2008 року в сумі 77935,19 грн.

Позивач зазначає, що оскільки остаточний розрахунок у зв`язку із звільненням з військової служби відповідач провів з ним лише 23.02.2022, у телефонному режимі він звернуся до відповідача з заявою, в якій просив здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за весь період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні, а саме з 12.09.2020 по 23.02.2022 включно. Однак відповідач відмовив у здійсненні такої виплати, а тому за захистом своїх прав та інтересів позивач звертається до суду.

Ухвалою суду від 18.03.2022 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (в письмовому провадженні).

Також зазначеною ухвалою витребувано з військової частини НОМЕР_1 довідку про розмір грошового забезпечення позивача за два останні місяці перед звільненням (липень та серпень 2020 року) та про середньоденний розмір грошового забезпечення позивача на дату його звільнення з військової служби.

Ухвалою суду від 21.03.2022 провадження зупинено на підставі п. 5 ч. 1 ст. 236 КАС України.

05.04.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Як зазначає відповідач, станом на момент видання наказу від 10.08.2020 №151 позивачем погоджено проведення усіх необхідних розрахунків та всіх видів грошового забезпечення. Крім того, прийнятими рішеннями, якими відповідача було зобов`язано виплатити ОСОБА_1 певні суми коштів, положення статті 116, 117 КЗпП України не застосовуються, а тому правових підстав стверджувати, що позивач має право на отримання компенсації середнього заробітку за затримку виплати остаточного розрахунку з 12.09.2020 по 23.02.2022 при звільненні, відсутні.

Отже, у даних правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до відповідача відповідальності щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку з 12.09.2020 по 23.02.2022 при звільненні, які передбачені статтею 117 КЗпП України.

Відповідач вважає свої дії правомірними, а тому просить відмовити у задоволенні позову.

Разом з відзивом на позов, виконуючи вимоги ухвали суду, відповідач надав довідку-розрахунок середньомісячного та середньоденного заробітку (грошового забезпечення) позивача.

27.07.2022 від позивача надійшло клопотання про поновлення провадження у справі.

Ухвалою суду від 01.08.2022 вказане клопотання задоволено, а провадження у справі поновлено, оскільки встановлено, що об`єктивні перешкоди, які унеможливлюють розгляд справи, наразі відсутні.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи, суд доходить висновку, що позов належить задовольнити повністю з огляду на таке.

Встановлено, що наказом Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 28.07.2020 № 207 позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом "б" пункту другого частини п`ятої статті 26 "Про військовий обов`язок і військову службу" (за станом здоров`я).

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 10.08.2020 №151 позивача виключено зі списків особового складу частини з 12.09.2020.

При цьому військова частина НОМЕР_2 , де позивач проходив військову службу, перебуває на всіх видах забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 , і саме військова частина НОМЕР_1 здійснює безпосередній розрахунок та виплату всіх видів грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 .

У зв`язку з невиплатою позивачу при звільненні з військової служби індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, враховуючи базовий місяць січень 2008 року, позивач звернувся до суду з відповідними позовами.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 14.12.2020 у справі № 120/5579/20-а визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018 та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018.

26.02.2021 на виконання вказаного рішення суду відповідач здійснив виплату позивачу індексації грошового забезпечення в сумі 4435,66 грн.

Крім того, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 28.05.2021 у справі № 120/2506/21-а у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13.12.2021 вказане рішення скасоване з прийняттям нового, яким визнано протиправними дії щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, враховуючи базовий місяць, який використовувався в січні 2016 року, та зобов`язано здійснити перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, враховуючи базовий місяць січень 2008 року, з урахуванням виплаченої суми.

23.02.2022 військова частина нарахувала та виплатила позивачу індексацію грошового забезпечення, враховуючи базовий місяць січень 2008 року, в сумі 77935,19 грн.

Згодом позивач звернуся до відповідача в телефонному режимі та просив здійснити йому нарахування та виплату середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з 12.09.2020 по 23.02.2022 включно.

Відповідач відмовив у виплаті зазначеної компенсації, посилаючись на відсутність правових підстав для цього.

Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати йому середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 12.09.2020 по 23.02.2021, а тому звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Особливим способом реалізації права на працю є проходження військової служби за контрактом.

Однією з встановлених державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII).

Однак Законом № 2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116-117 Кодексу законів про працю України.

Наведене відповідає правовій позиції щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби, наведеній у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16 та від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

Тому доводи відповідача про те, що норми трудового законодавства до спірних правовідносин не застосовуються є безпідставними та судом до уваги не беруться.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд зазначає таке.

Метою встановлення передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, немає на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

У вказаному рішенні також зазначено, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При цьому Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком Верховного Суду України, наведеними у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16, щодо того, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Крім того, у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду також окреслила зазначені вище критерії оцінки спірних сум середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав і Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 (справа № 816/1640/17), зауваживши при цьому на обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.

Як вже зазначалося, основною метою покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, є захист майнових прав працівника у зв`язку із його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне отримання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом для існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

В цьому контексті суд враховує, що позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини з 12.09.2020.

Між тим, судом встановлено, що 26.02.2021 відповідач здійснив виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018 в сумі 4435,66 грн.

Крім того, вважаючи протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, враховуючи базовий місяць січень 2016 року, позивач звернувся до суду з позовом про оскарження таких дій відповідача.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 28.05.2021 у справі № 120/2506/21-а позивачу відмовлено у позові.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13.12.2021 вказане рішення скасоване з прийняттям нового, яким визнано протиправними дій щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, враховуючи базовий місяць, який використовувався в січні 2016 року та зобов`язано здійснити перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, враховуючи базовий місяць січень 2008 року, з урахуванням виплаченої суми.

Виконуючи вказане судове рішення, 23.02.2022 військова частина нарахувала та виплатила позивачу індексацію грошового забезпечення, враховуючи базовий місяць січень 2008 року, в сумі 77935,19 грн.

Таким чином, час затримки остаточного розрахунку з позивачем при його звільненні з військової служби включає період з 12.09.2020 (як зазначив позивач та не заперечив відповідач) по 23.02.2022 (дата виплати вищезазначеної суми), що становить 528 календарних днів.

Згідно з довідкою-розрахунком відповідача середнього заробітку (нараховане грошове забезпечення) позивача від 01.04.2022 № 281 заробіток позивача за два останніх місяці перед звільненням з військової служби (липень-серпень 2020 року) складає 51672,50 грн (помісячно: 25836,25 грн).

Отже, середньоденний заробіток позивача становить 833,43 грн (51672,50 грн (заробіток за два останніх місяці) / 62 календарний день (31 календарних днів у липні 2020 року + 31 календарний день у серпні 2020 року)).

Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в цьому разі становить 440051,04 грн (833,43 грн х 528 календарних дня).

Втім, суд звертає увагу на те, що при загальному розмірі несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення, враховуючи базовий місяць 82370,85 грн з відповідача належить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 440051,04 грн, що істотно, у п`ять разів, перевищує розмір несвоєчасно виплачених сум.

У постанові від 18.07.2018 в справі № 825/325/16 Верховний Суд вказав на те, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, а також те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, які мають враховуватись до спірних правовідносин на виконання вимог ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та ч. 5 ст. 242 КАС України.

Так, в постанові від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18 (адміністративне провадження № К/9901/2118/19) Верховний Суд сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Суд враховує зазначені висновки Верховного Суду при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку позивачу у цій справі.

Зокрема, при вирішенні справи суд з`ясував, що істотність частки невиплаченої суми індексації грошового забезпечення (82370,85 грн) у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 12.09.2020 по 23.02.2022 становить 18,72% (82370,85/ 440051,04 х 100%).

Отже, сума, що підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 18,72% розраховується наступним чином: 833, 43 грн (середньоденний заробіток позивача) х 18,72% = 155,02 грн середньоденна сума відшкодування з урахуванням істотності частки; 156,02 грн х 528 (днів затримки розрахунку) = 82378,56 грн.

Таким чином, з урахуванням принципу розумності, справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 82378,56, з урахуванням істотності частки несвоєчасно виплачених сум в порівнянні із середнім заробітком позивача.

Окрім того, виходячи із наведених вище принципів та застосовуючи визначені Верховним Судом критерії для зменшення розміру середнього заробітку, суд також враховує і обставини, за яких пов`язана тривалість періоду проведення відповідачем остаточного розрахунку при звільненні та виплату усіх компенсаційних сум, адже саме тривалість періоду затримки виплат зумовила і зростання розміру середньої заробітку.

Так, суд зауважує, що причиною затримки виплат стало неправильне тлумачення відповідачем норм щодо проведення індексації грошового забезпечення військовослужбовців. У зв`язку з цим між позивачем та відповідачем виник спір, який вирішувався судом в межах розгляду адміністративних справ №№ 120/5579/20-а, 120/2506/21-а. Тобто невиплата відповідачем усіх сум, належних позивачу при звільненні, не носить свавільного характеру, а пов`язана із помилковим застосуванням норм чинного законодавства.

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У даному ж випадку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні як спеціальний вид відповідальності роботодавця має на меті відшкодувати працівникові збитки від порушення його майнових прав.

Разом з тим така компенсація повинна бути адекватною та відповідати принципу співмірності, а не розглядатися як спосіб збагачення за рахунок роботодавця.

Тому, на думку суду, стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку, яка в понад п`ять разів перевищує розмір фактично невиплачених позивачеві сум при звільненні, не відповідатиме завданням адміністративного судочинства та є неспівмірним з тією шкодою для законних прав, якої позивач зазнав у зв`язку з протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Наведені вище висновки щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби підтримуються Сьомим апеляційним адміністративним судом, що підтверджується постановами від 12.05.2022 у справі №120/14671/21-а, від 27.05.2022 у справі № 120/15044/21-а та від 21.07.2022 у справі № 120/14346/21-а.

Отже, за результатами дослідження обставин справи та враховуючи критерії, які за висновками Верховного Суду можуть застосовуватись судом для зменшення розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд доходить висновку про відповідність вищезазначеної суми 82378,56 грн принципам розумності, справедливості та пропорційності встановлених законом заходів відповідальності.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 90 КАС України).

Таким чином, перевіривши доводи сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що заявлений позов належить задовольнити шляхом визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 12.09.2020 по 23.02.2022 включно та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 12.09.2020 по 23.02.2022 в сумі 82378,56 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у цій справі, суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору, тоді як інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 12 вересня 2020 року по 23 лютого 2022 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 12 вересня 2020 року по 23 лютого 2022 року в сумі 82378,56 грн (вісімдесят дві тисячі триста сімдесят вісім гривень 56 копійок).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у випадку розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Інформація про учасників справи:
1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 );
2) відповідач: військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ).
Повне судове рішення складено 02.09.2022.

Суддя Сало Павло Ігорович