Справа № 200/19169/21
Суддя: Циганенко А.І.
Дата ухвалення: 2022-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2022 року Справа№200/19169/21

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Циганенка А.І., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

28 грудня 2022 року позивач, ОСОБА_1 , подав до суду адміністративний позов до відповідача, Головного управління Національної поліції в Донецькій області, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 29.02.2020 по 16.12.2021 з урахуванням зменшення в розмірі 36000,00 гривень.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 28.02.2020 №79 о/с його було звільнено зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 28 лютого 2020 року. В квітні 2021 року після отримання відповідей з ГУНП в Донецькій області на запити йому стало відомо про те, що з ним не було проведено остаточного розрахунку при звільненні зі служби. 22 травня 2021 року він звернувся до суду за захистом порушених прав. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 липня 2021 року у справі №200/6216/21 позов був задоволений. 16 грудня 2021 року на виконання рішення суду на картковий рахунок надійшли грошові кошти в сумі 18536,96 грн. На думку позивача, відповідач повинен виплатити середній заробіток (грошове забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України, оскільки при звільненні зі служби в поліції з ним не було проведено остаточного розрахунку. За розрахунками позивача строк затримки розрахунку з 29.02.2020 (наступний день за днем ймовірного остаточного розрахунку про звільненні) по 16.12.2021 (день фактичного розрахунку) становить 655 календарних дня, враховуючи розмір середньоденної заробітної плати 404,48 грн., розмір компенсації за ці дні прострочення розрахунку складає 264934,40 грн.

При звільненні до виплати позивачу, за його розрахунками, належало 53484,01 грн. (13715,40 грн. - грошові кошти виплачені 27.02.2020, 3326,97 грн. - грошові кошти виплачені 27.03.2020, 17904,68 грн. - грошові кошти виплачені 27.05.2021, 18536,96 грн. - грошові кошти стягнуті за рішенням суду від 27.07.2021 у справі №200/6216/21).

Сума коштів, які не були виплачені при звільненні, складає 36441,64 грн. (17904,68+18536,96).

Процентна частка невиплачених при звільненні сум складає 68,13% (36441,64/53484,01 х 100%).

З огляду на очевидну не співмірність розміру компенсації за дні прострочення розрахунку у загальній сумі 264934,40 грн. до коштів які не були виплачені у сумі 36441,64 грн., характером цієї заборгованості, позивач вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та вище наведеним розрахункам, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення виплати належних при звільненні виплат у сумі, яка відповідає саме той, що не була виплачена своєчасно з округленням цієї суми до цілої у бік зменшення, а саме до 36000,00 грн.

Відповідач подав відзив на адміністративний позов, в кому позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні з наступних підстав. На виконання рішення суду у справі № 200/6216/21 позивачу було нараховано та виплачено 18819,25 грн. (платіжне доручення № 9703 від 15.12.2021), з яких: компенсацію за невикористані дні основної відпустки за 2018-2019 роки у кількості 11 діб в сумі 3758,59 грн.; додаткових відпусток як учасника бойових дій за період 2018-2020 роки у розмірі 14350,98 грн.; надбавка за стаж служби за період з 19.10.2018 по 30.11.2018 в сумі 709,68 грн. Тривалість періоду з моменту порушення прав працівника і до моменту його звернення з даним позовом пов`язана з діями позивача, який не одразу після звільнення звернувся за стягненням грошової компенсації. Стягнення з відповідача коштів у сумі 36000,00 грн. знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку із тим, що вказана сума буде виплачена з асигнувань на заробітну плату у 2022 році діючих працівників, тобто у обмеженні їх у розмірах виплатах (премій, разових доплати, тощо), що на думку відповідача, виходить за межі принципів розумності, співмірності та справедливості.

29 грудня 2021 року суддею Бабічем С.І. позовна заява була залишена без руху і позивачу наданий строк для усунення її недоліків.

31 грудня 2021 року представником позивача подана заява про усунення недоліків позовної заяви.

14 січня 2022 року внаслідок повторного автоматичного розподілу дана адміністративна справа передана на розгляд судді Циганенку А.І.

18 січня 2022 року відкрито провадження у справі та її розгляд призначений за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

18 січня 2022 року від відповідача витребувані докази.

30 серпня 2022 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

14 березня 2022 року Указом Президента України №133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 №2119-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, строк дії воєнного стану в Україні продовжено ще на 30 діб, тобто до 25.04.2022.

21 квітня 2022 року на засіданні Верховної Ради України ухвалено Закон України від 21 квітня 2022 року №2212-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» про затвердження Указу Президента України від 18.04.2022 №259 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні». Цим Указом передбачено продовження строку дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.05.2022 на 30 діб.

Законом України від 22 травня 2022 року №2263-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджений Указ Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким строк дії воєнного стану в Україні продовжений з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Законом України від 15 серпня 2022 року №2500-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджений Указ Президента України від 12 серпня 2022 року № 573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким строк дії воєнного стану в Україні продовжений з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Згідно з опублікованими Радою суддів України 02.03.2022 Рекомендаціями щодо роботи судів в умовах воєнного стану року, судам України рекомендовано за можливості відкладати розгляд справ (за винятком невідкладних судових розглядів) та знімати їх з розгляду, зважати на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через залучення до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя.

Донецький окружний адміністративний суд продовжує свою роботу у дистанційному режимі.

Дослідивши письмові заяви по суті спору, докази надані учасниками справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 28.02.2020 №79о/с ОСОБА_1 був звільнений зі служби в поліції відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 28 лютого 2020 року.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 липня 2021 року по справі №200/6216/21 Головне управління Національної поліції в Донецькій області було зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 :

грошову компенсацію за невикористані дні додаткових відпусток, як учаснику бойових дій за 2018, 2019, 2020 роки в кількості 42 доби, виходячи з одноденного розміру грошового забезпечення на день звільнення зі служби 341 грн. 69 коп. в сумі 14350 грн. 98 коп.;

грошову компенсацію за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки за 2018 та 2019 роки у кількості 11 діб, виходячи з одноденного розміру грошового забезпечення на день звільнення зі служби 341 грн. 69 коп. в сумі 3758 грн. 59 коп.;

надбавку за стаж служби за період проходження служби в ГУНП в Донецькій області з 19.10.2018 по 30.11.2018.

Згідно з довідкою Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 10 січня 2022 року №35 на виконання рішення суду 16 грудня 2021 року платіжним дорученням №9703 від 15.12.2021 перераховано на рахунок ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 18536,96 грн.

При ухваленні рішення суд виходив з наступних мотивів та керувався такими положеннями законодавства.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Вказаний у частині 1 статті 117 КЗпП України законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19) та у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України, статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Верховний Суд зазначив, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Системний аналіз норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Частиною 2 статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15) дійшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

За правовою позицією Верховного Суду України, що викладена в справі № 6-144ц13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі №825/598/17, від 29 липня 2020 року у справі №1.380.2019.003696, від 15 лютого 2021 року у справі №580/2499/19, від 28 січня 2021 року у справі № 580/2427/19

Крім того, відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

ЄСПЛ трактує поняття «якість закону» таким чином, а саме - національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року «Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32, «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року «Vyerentsov v. Ukraine», заява № 20372/11, § 65).

Суд зазначає, що передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

За наслідком розгляду справи №821/1083/17 від 26.02.2020 Велика Палата Верховного Суду сформулювала таку правову позицію:

- умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

- під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо);

- аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно;

- оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Крім того, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Суд при застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує вищенаведені правові висновки, викладені в зазначених судових рішеннях Верховного Суду відповідно до частини 5 статті 242 КАС України.

За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині 1 статті 117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Таким чином, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати та всіх належних особі сум, роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

За наслідками судового розгляду встановлено, що при звільненні позивачу не було виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткових відпусток, як учаснику бойових дій за 2018, 2019, 2020 роки в кількості 42 доби, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки за 2018 та 2019 роки у кількості 11 діб, надбавку за стаж служби за період проходження служби в ГУНП в Донецькій області з 19.10.2018 по 30.11.2018. Вказана обставина була встановлена рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 липня 2021 року по справі №200/6216/21. Остаточний розрахунок відповідачем було проведено 16 грудня 2021 року.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що оскільки у день звільнення позивача, відповідачем повна виплата належних позивачу сум не була проведена, і відповідачем в суді не доведена відсутність вини з невиплати, з відповідача на користь позивача слід стягнути відповідно до статті 117 КЗпП України середній заробіток час затримки розрахунку при звільненні.

Стосовно визначення суми середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Для розрахунку середньоденної заробітної плати необхідно застосовувати постанову Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Порядок №100).

Згідно з підпунктом «л» пункту 1 Порядку №100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством

виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Абзац 3 пункту 2 Порядку №100 визначає, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату.

Відповідно до абзацу 3 пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до пункту 4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема: а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками); б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Абзац 1 пункту 8 Порядку №100 передбачає, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Зі змісту наведених норм вбачається, що на користь працівника, щодо якого мала місце несвоєчасність розрахунку при звільненні, підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Виплата грошового забезпечення поліцейських регулюється Законом України від 2 липня 2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію», постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі Постанова №988), Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.04.2016 № 260, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за № 669/28799 (далі Порядок №260).

Пунктом 2 Постанови №988 визначено, що виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Пунктом 9 розділу І Порядку №260 встановлено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Зі змісту Порядку №260, який є спеціальним для вирішення даних спірних правовідносин та діяв на час звільнення позивача, вбачається, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

Отже, обчислення середнього заробітку проводиться із застосуванням Порядку №100 та Порядку №260.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 17 січня 2019 року у справі № 805/2706/17-а, від 24 липня 2019 року у справі №805/3167/18-а, від 26 листопада 2019 року у справі №806/2176/17.

Згідно з довідками Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 30 березня 2021 року №404 та від 10 січня 2022 року №34 грошове забезпечення позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню, складає:

за січень 2020 року 7362,24 грн. (посадовий оклад - 1900,00 грн., оклад за спеціальним званням 800,00 грн., надбавка за стаж служби 675,00 грн., надбавка за специфічні умови проходження служби 1350,00 грн., премія 1708,16 грн., індексація 929,08 грн.);

за лютий 2020 року 10054,20 грн. (посадовий оклад 1834,48 грн., оклад за спеціальним званням 772,41 грн., надбавка за стаж служби 651,72 грн., надбавка за специфічні умови проходження служби 1303,45 грн., премія 5492,14 грн.).

За січень та лютий 2020 року - 59 календарних днів (31 день січень та 28 днів лютий).

День звільнення позивача 28 лютого 2020 року вважається останнім днем служби.

Період нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні складає з 29 лютого 2020 року по 16 грудня 2021 року та становить 657 календарних днів (307 днів за 2020 рік та 350 днів за 2021 рік).

Середньоденне грошове забезпечення позивача складає:

(7362,24 грн. + 10054,20 грн.) : 59 календарних днів = 295,19 грн.

Середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 лютого 2020 року по 16 грудня 2021 року, яке належить стягнути на користь позивача, складає 193939,83 грн. (295,19 грн. х 657 календарних днів).

Разом з цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, відступивши від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16, вказала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Верховним Судом у постановах у справах №821/1083/17, №761/9584/15-ц, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зроблено висновок, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

В постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду також відзначила аналогічні критерії.

Суд при застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує вищенаведені правові висновки, викладені у вказаних судових рішеннях Верховного Суду з огляду на приписи частини 5 статті 242 КАС України.

З викладеного висновується, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, і визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Істотність частки невиплачених позивачу сум в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає:

18536,96 грн. (згідно з рішенням суду від 27 липня 2021 року по справі №200/6216/21);

193939,83 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 29 лютого 2020 року по 16 грудня 2021 року)

657 днів (кількість днів затримки розрахунку)

18536,96/193939,83 х 100 = 9,56%.

Сума, яка підлягає стягненню з відповідача, становить:

(295,19 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 9,56%) х 657 календарних днів затримки розрахунку = 18540,54 грн.

Таким чином, з урахування суми, яка сплачена при звільненні, суми яка несвоєчасно була виплачена позивачу, суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, тривале не вчинення дій щодо отримання належних сум, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до пункту 171.1 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (підпункт 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України).

Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є відповідно обов`язком роботодавця, а не працівника, то сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначена судом без утримання такого податку та інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець.

Решта доводів та заперечень висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

Згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 КАС України).

Позивачем були заявлені вимоги про стягнення 36000,00 грн. Суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача на суму 18540,54 грн., отже розмір задоволених позовних вимог становить 51,5% (18540,54/36000,00*100%).

За подачу позову позивачем сплачений судовий збір в сумі 908,00 грн.

Таким чином, на позивача слід покласти судовий збір в сумі 440,38 грн. (908,00*48,5%), а з відповідача на користь позивача слід стягнути 467,62 грн. (908,00*51,5%).

Керуючись статтями 2, 5-10, 20, 22, 25, 47, 72-77, 90, 132, 139, 143, 241-246, 250, 251, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

адміністративний позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; код РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (юридична адреса: Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, буд. 86; ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 18540 (вісімнадцять тисяч п`ятсот сорок) гривень 54 копійки.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Донецькій області судові витрати по сплаті судового збору в сумі 467 (чотириста шістдесят сім) гривень 62 копійки.

Повний текст рішення складений 30 серпня 2022 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Суддя А.І. Циганенко