Справа № 640/3347/22
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2022-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2022 року м. Київ № 640/3347/22

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві

про визнання протиправним бездіяльності та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (надалі - відповідач), адреса: 04053, місто Київ, вулиця Бульварно - Кудрявська, будинок 16, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо невиплати ОСОБА_1 нарахованої пенсії у розмірі 43 265,93 грн (сорок три тисячі двісті шістдесят п`ять грн 93 коп.);

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на користь ОСОБА_1 нараховану, але невиплачену пенсію, у розмірі 43 265,93 грн (сорок три тисячі двісті шістдесят п`ять грн 93 коп.).

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивача внаслідок бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо невиплати нарахованої пенсії.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2020 року у справі № 640/21731/18 задоволено позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії: визнано протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, оформлене листом від 08 листопада 2018 року № 108181/03 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні дострокової пенсії за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві призначити з 05 червня 2018 року ОСОБА_1 дострокову пенсію за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства.

В той же час, позивач зазначає, що пенсійним органом на виконання вказаного рішення суду було призначено ОСОБА_1 пенсію відповідно до статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 05 червня 2018 року, однак, кошти за період з 05 червня 2018 року по 30 вересня 2020 року в сумі 43 265,93 грн не було виплачено, в обґрунтування чого пенсійним органом було вказано, що дані кошти будуть виплачені позивачу в межах наявного бюджетного фінансування виділеного на цю мету.

На підставі викладеного вище, не погоджуючись з викладеною вище, як за твердженнями позивача бездіяльністю щодо невиплати пенсії, позивач просив задовольнити позовні вимоги адміністративного позову.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправним бездіяльності та стягнення коштів та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Не погоджуючись з аргументами та доводами викладеними позивач у адміністративному позові, представником відповідача було подано до суду відзив, в якому останній зазначає, що на виконання рішення суду Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві позивачу було проведено призначення пенсії відповідно до статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 05 червня 2018 року.

В свою чергу, суд звертає увагу, що згідно з пунктами 20 та 29 частини 1 статті 116 Бюджетного кодексу України взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства.

В той же час, бюджетом Пенсійного фонду України на 2021 рік з урахуванням норм Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено видатки по погашенню заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями судів за рахунок коштів Державного бюджету України.

З урахуванням викладених вище обставин, за доводами пенсійного органу, кошти за період з 05 червня 2018 року по 30 вересня 2020 року в сумі 43 265,93 грн, будуть виплачені в межах наявного бюджетного фінансування виділеного на цю мету шляхом перерахування коштів боржнику.

Крім того, щодо позовної вимоги позивача про стягнення невиплаченої пенсії, представник відповідача зазначає, позивачем фактично заявлено вимогу про зміну способу виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2020 року по справі № 640/21731/18 суду із зобов`язального характеру на стягнення.

В свою чергу, в обґрунтування безпідставності заявлених позивачем позовних вимог такого формулювання представник відповідача звертає увагу на висновки Вищого адміністративного суду України та Верховного суду, які неодноразово наголошували, що як зміну способу і порядку виконання рішення слід розуміти вжиття судом нових заходів для реалізації рішення у разі неможливості його виконання у встановленні раніше порядок і спосіб. Змінюючи спосіб і порядок виконання судового рішення, суд не може змінювати останнє по суті.

Керуючись викладеними висновками, представник відповідача просив суд відмовити у задоволення позовних вимог адміністративного позову.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та проти чого не заперечували сторони, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2020 року у справі № 640/21731/18 задоволено позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії: визнано протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, оформлене листом від 08 листопада 2018 року № 108181/03 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні дострокової пенсії за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві призначити з 05 червня 2018 року ОСОБА_1 дострокову пенсію за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства. Вказане рішення суду набрало законної сили відповідно до Постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2020 року.

В свою чергу, на виконання рішення суду Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві було призначено позивачу пенсію з 05 червня 2018 року та з жовтня 2020 року позивач почав отримувати пенсію.

В свою чергу, з тверджень позивача, та що безпосередньо стало підставою для звернення останнього до суду, позивачу не буза виплачена пенсію за період з дня призначення (05 червня 2018 року) по 30 вересня 2020 року у розмірі 43 265,93 грн (сорок три тисячі двісті шістдесят п`ять грн 93 коп.).

З урахуванням викладених вище обставин, позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві з заявою щодо виконання судового рішення, у відповідь на подану позивачем заяву Головним управління Пенсійного фонду України в місті Києві листом від 25 січня 2021 року № 1574-33231/Р-02/8-2600/21, у якому зазначено наступне: «…На виконання рішення суду Головним управлінням Вам було проведено призначення пенсії відповідно до ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 05.06.2018.

Згідно з пунктами 20 та 29 частини першої статті 116 Бюджетного кодексу України взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства.

Бюджетом Пенсійного фонду України на 2021 рік з урахуванням норм Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено видатки по погашенню заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями судів за рахунок коштів Державного бюджету України.

Кошти за період з 05.06.2018 по 30.09.2020 в сумі 43 265,93 грн. будуть виплачені в межах наявного бюджетного фінансування виділеного на цю мету шляхом перерахування коштів боржнику.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про звернення громадян», у випадку незгоди з прийнятим за розглядом Вашого звернення рішенням, Ви маєте право оскаржити його до суду у встановленому законодавством порядку.»

Не погоджуючись з вказаними вище обставинами щодо невиплати пенсії за минулий період, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Статтею 22 Загальної декларації прав людини встановлено, що кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення.

Відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

В свою чергу, виходячи з аналізу матеріалів адміністративного позову вбачається, що предметом розгляду судом є питання щодо встановлення наявності чи відсутності протиправної бездіяльності пенсійного органу щодо невиплати позивачу пенсії за минулий період.

В свою чергу, суд звертає увагу, що порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 649 від 22 серпня 2018 року (надалі - Порядок № 649), визначає механізм погашення заборгованості, що утворилася внаслідок нарахування (перерахунку) пенсійних виплат на виконання судових рішень, за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті Пенсійному фонду України на цю мету.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 649 встановлено, що боржник - це орган Пенсійного фонду України, визначений судом боржником у виконанні судового рішення; стягувач - фізична особа, на користь якої винесено рішення; рішення - рішення суду, що набрали законної сили та видані або ухвалені після набрання чинності Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», на виконання яких стягувачу нараховано пенсію, що фінансується за рахунок коштів державного бюджету та залишається невиплаченою, або рішення суду про стягнення коштів.

Згідно пунктом 5 Порядку № 649 для підтвердження суми, що підлягає виплаті, боржник подає до Пенсійного фонду України: документ, що підтверджує дату надходження судового рішення до боржника; копію судового рішення (судових рішень) або виконавчого листа; розрахунок суми, що підлягає виплаті, засвідчений керівником боржника або уповноваженою ним особою.

При цьому, пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України, якою затверджено вказаний Порядок № 649, приписано, що для виконання судових рішень, якими на органи Пенсійного фонду України покладені зобов`язання з нарахування (перерахунку) пенсійних виплат, що фінансуються з державного бюджету, виплата коштів, нарахованих за період до набрання судовим рішенням законної сили, здійснюється відповідно до Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, затвердженого цією постановою.

Згідно пунктом 10 Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, виділення коштів для виплати здійснюється Пенсійним фондом України в межах наявних бюджетних призначень Пенсійному фонду України на цю мету шляхом перерахування коштів боржнику.

В свою чергу, суд звертає увагу, що статтями 21, 23, 25, 30 Бюджетного кодексу України визначено, що державна установа (організація), яка фінансується за рахунок коштів державного бюджету, відповідає за своїми зобов`язаннями лише при наявності відповідних бюджетних призначень, виділених виключно на ці цілі для погашення певної заборгованості.

Суд зазначає, що бюджет Пенсійного фонду України не входить до складу Державного бюджету України, не відповідає за його зобов`язаннями, а також за зобов`язаннями бюджетів інших органів державної влади та місцевого самоврядування.

З матеріалів справи вбачається, що листом від 25 січня 2021 року № 1574-33231/Р-02/8-2600/21, у якому зазначено наступне: «…На виконання рішення суду Головним управлінням Вам було проведено призначення пенсії відповідно до ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 05.06.2018.

Згідно з пунктами 20 та 29 частини першої статті 116 Бюджетного кодексу України взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства.

Бюджетом Пенсійного фонду України на 2021 рік з урахуванням норм Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено видатки по погашенню заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями судів за рахунок коштів Державного бюджету України.

Кошти за період з 05.06.2018 по 30.09.2020 в сумі 43 265,93 грн. будуть виплачені в межах наявного бюджетного фінансування виділеного на цю мету шляхом перерахування коштів боржнику.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про звернення громадян», у випадку незгоди з прийнятим за розглядом Вашого звернення рішенням, Ви маєте право оскаржити його до суду у встановленому законодавством порядку.»

В свою чергу, суд звертає увагу, що виплата пенсій може бути здійснена позивачем виключно за рахунок коштів Пенсійного Фонду України та інших джерел, визначених законодавством. Інших фінансових можливостей, крім зазначених, для здійснення виплат відповідне територіальне управління не має. Крім того, відповідно до статей 23 та 116 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України. Взяття зобов`язань без відповідного бюджетного асигнування та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 405/3663/13-а, від 13 червня 2018 року у справі № 757/29541/14-а.

Відповідно до приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, Верховний Суд України в постановах у справах № 21-1044а15, № 21-2630а15, № 21-5118а15, № 804/5081/13-а неодноразово вказував, що невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин.

Виходячи з аналізу викладеного вище у сукупності, дає підстави суду для висновку про те, що проведення відповідної виплати не може бути здійснене за рахунок власних коштів Пенсійного фонду України, зокрема, в даному випадку Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, а проводиться лише у разі наявності на це відповідних бюджетних асигнувань.

В той же час, обґрунтовуючи необхідність встановлення судового контролю позивач зазначає, що відповідач відмовляється виконувати рішення суду, в частині виплати сум перерахованої пенсії, на підтвердження чого надає лист Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, в якому останній зазначає, що виплата відповідних сум пенсії буде здійснена після виділення коштів із Державного бюджету України.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини 2 статті 8 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII встановлено, що Пенсійний фонд України є самостійною фінансово-банківською системою, не входить до складу державного бюджету України, формується за рахунок коштів, що відраховуються підприємствами і організаціями (в тому числі й тими, що використовують працю громадян за угодами цивільно-правового характеру) на заходи соціального страхування за тарифами, диференційованими залежно від небезпечності, шкідливості, тяжкості робіт та стану інших умов праці, страхових внесків громадян, які займаються підприємницькою діяльністю, обов`язкових страхових внесків громадян, а також коштів державного бюджету України.

Таким чином, посилання відповідача на те, що виплата нарахованих позивачу коштів в сумі 43 265,93 грн, буде здійснена після виділення коштів із Державного бюджету України, на переконання суду, жодним чином не свідчить про те, що відповідач відмовляється виконувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2020 року у справі № 640/21731/18, чи/або ухиляється від його виконання.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку що Головним управління Пенсійного фонду України в місті Києві рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2020 року у справі № 640/21731/18 було виконано не у повному обсязі не з його вини, а за відсутності бюджетного фінансування, що в даному випадку не свідчить про наявність протиправної бездіяльності пенсійного органу.

Крім того, беручи до уваги встановлені вище обставини та виходячи з аналізу матеріалів справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Тобто, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших додаткових судових рішень.

Відтак, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, та Кодексу адміністративного судочинства України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15, від 03 квітня 2019 року у справі № 820/4261/18, від 09 липня 2019 року у справі № 826/17587/18, від 31 липня 2019 року у справі № 803/688/18, від 23 липня 2020 року у справі № 661/89/17, від 24 липня 2020 року у справі № 501/2172/15-а, Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 686/23317/13-а.

Водночас, при розгляді позовних вимог стосовно невиконання окремого судового рішення в іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконання судового рішення являє собою завершальну стадію судового провадження.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 686/23317/13-а, від 06 лютого 2019 року у справі № 816/2016/17, а також в постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15, постанові Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі № 580/3376/20.

В свою чергу, беручи до уваги вищевикладене, суд вважає за необхідне зазначити, що приписами статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України визначені спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, до яких належать, зокрема, зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення тощо.

У відповідності до частини 1 статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, чинним процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Слід наголосити, що зазначені правові норми Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у Кодексі адміністративного судочинства України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Разом з тим, слід зазначити, що звертаючись до адміністративного суду з вказаною позовною заявою, позивач фактично не згодний з не повним виконанням Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві іншого рішення суду - від 30 січня 2020 року у справі № 640/21731/18, тобто на переконання суду, обраний позивачем у справі № 640/3347/22 спосіб захисту є одним із способів виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2020 року у справі № 640/21731/18.

А тому, у спірних відносинах наявні обставини, з якими стаття 382 Кодексу адміністративного судочинства України пов`язує наявність підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

За вказаних обставин, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не пред`являти новий адміністративний позов.

Враховуючи викладене, вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються, а тому спір у цій справі є тотожним, тому, що був предметом розгляду у справі № 640/21731/18, але виник на стадії виконання судового рішення.

Поряд із тим, виходячи з аналізу наявної в спеціалізовані програмі «Діловодство спеціалізованого суду» інформації по справі № 640/21731/18 не було встановлено обставин того, що позивач звертався до суду за отриманням виконавчих документів та за отриманими виконавчими листами відкрито виконавче провадження, для подальшого виконання такого рішення.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

Згідно з частини 1 статті 9, статті 72, частин 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати в цьому випадку стягненню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправним бездіяльності та стягнення коштів - відмовити.

2. Судові витрати стягненню не підлягають.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова