Справа № 420/8168/22
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2022-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/8168/22
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 вересня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління служби судової охорони у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить суд визнати протиправними та скасувати наказ Територіального управління Служби судової охорони у Вінницькій області № 10 о/с від 02.03.2022 в частині звільнення ОСОБА_1 за пп. 7 п. 2 розділу ХІІ Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони (за власним бажанням); поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста (служби зв`язку, інформації та ТЗО) Територіального управління Служби судової охорони у Вінницькій області; стягнути з Територіального управління Служби судової охорони у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.03.2022 по день фактичного поновлення на посаді.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з лютого 2020 р. проходив службу в Територіальному управлінні служби судової охорони у Вінницькій області. 21 лютого 2022 р. позивач в стані сильного душевного хвилювання та маючи погане самопочуття, викликане розладом здоров`я, написав рапорт на звільнення за власним бажанням без зазначення дати звільнення. 24 лютого 2022 р. позивачу спрямовано повістку з ІНФОРМАЦІЯ_1 для призову на військову службу за мобілізацією. Станом на час подачі рапорту від 26.02.2022 відповідне кадрове рішення щодо попереднього рапорту про звільнення у службі судової охорони не прийнято, питання прийому-здачі справ та посади головного спеціаліста (служби зв`язку, інформатизації та ТЗО) Територіального управління служби судової охорони у Вінницькій області не вирішено. Не отримавши будь-якої відповіді на рапорт, позивачем повторно було направлено рапорт про відкликання рапорту на звільнення. 02.03.2022 позивач прибув на своє робоче місце та виконував свої посадові обов`язки; повідомив керівництво про намір виконувати свій обов`язок як офіцера та про те, що підлягає мобілізації у воєнний час до військової частини. Будь-яких наказів та розпоряджень щодо звільнення не отримував, справи не здавав та не передавав. Лише на другий рапорт відповідачем надана відповідь про неможливість відкликання рапорту на звільнення за власним бажанням. Керівництво в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України повідомило 25.04.2022 позивачу про лист Територіального управління служби судової охорони у Вінницькій області, з якого позивачу стало відомо про наказ № 10 о/с від 02.03.2022, яким позивача звільнено за пп. 7 п. 2 Розділу ХІІ Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони, затвердженого рішенням ВРП від 04.04.2019 № 1052/0/15-19. Позивач зазначає, що у порядку ст. 38 КЗпП України він мав право відкликати свій рапорт протягом 14 днів, що було зроблено 26.02.2022. Однак відповідач, не дотримавшись строку у 14 днів, видав наказ про звільнення 02.03.2022, не зважаючи на відкликання рапорту та призов по мобілізації. Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України "Про освіту", частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України "Про фахову передвищу освіту", частиною другою статті 46 Закону України "Про вищу освіту". В свою чергу, за ст. 11 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Тобто, фактично знаючи, що позивач підлягає призову на військову службу, відповідачем здійснено всі заходи щодо його звільнення, та, як наслідок, невиплата середнього заробітку у зв`язку із призовом на військову службу.

Ухвалою судді від 11.07.22 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

02.08.22 до суду від Територіального управління служби судової охорони у Вінницькій області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що наказом Територіального управління від 02.03.2022 № 10 о/с позивача звільнено з посади головного спеціаліста (служби зв`язку, інформатизації та ТЗО) та здійснено виплату відповідних компенсацій. Проте 23.03.2022 на ім`я начальника Територіального управління надійшло звернення (рапорт) ОСОБА_1 щодо залишення рапорту від 21.02.2022, що слугував підставою для звільнення, без розгляду. Виходячи з ст. 38 КЗпП України працівник має право відкликати заяву про звільнення лише протягом двотижневого строку з дати попередження роботодавця про звільнення. Проте заява про відкликання заяви (рапорту) про звільнення за власним бажанням подана 11 березня 2022 р. у відділенні поштового зв`язку ПАТ «Укрпошта» за № 713 та надійшла лише 23 березня 2022 р. і на це момент позивачем вже майже місяць не перебував у жодних трудових відносинах з Територіальним управлінням, про що йому було достовірно відомо. Крім того, з 03.03.22 ОСОБА_1 не з`являвся на робочому місці. Щодо тверджень позивача про дотримання ним двотижневого строку подання відкликання рапорту, яке відбулося 26.02.22, зокрема рапорт здано службі кур`єрської доставки. З бланку кур`єрського відправлення № 9103 вбачається, що останній не містить обов`язкових реквізитів (назви служби доставки, печатки, ПІБ кур`єра, відомостей щодо оплати послуг доставки кореспонденції, підпису відправника). На бланку вказано дату прийняття відправлення 26.02.2022 (без часу), а доставка до Територіального управління відбулась лише 02 червня 2022 р. о 14:16 год., про що свідчить відмітка та підпис на бланку кур`єрської служби начальника служби документального забезпечення Територіального управлення ОСОБА_2 , тобто через 100 днів. Зазначений бланк викликає обґрунтовані сумніви у його достовірності з огляду на стандарти здійснення поштових відправлень. Крім того, відповідно до рапорту позивача від 09.12.21, у зв`язку із прийняттям його на службу у військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України, останній просив надати йому копію послужного списку та інші матеріали особової справи, що свідчить про намір звільнятися та призначатися на посаду та проходити військову службу у військовій частині, яка знаходиться у м. Вінниця та до ІНФОРМАЦІЯ_2 не має відношення. При цьому жодні документи (мобілізаційні розпорядження, повістки керівників територіальних центрів комплектування та соціального підтримки) до Територіального управління не надходили, що унеможливлює проведення звільнення відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України. Повістка про призов по мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_2 видана для мобілізації позивача не до військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, що у АДРЕСА_1 , а наявне у ній виправлення за допомогою коректору здійснене позивачем з метою знівелювання фактичних обставин та введення суду в оману. Також позивачу було достовірно відомо про своє звільнення 03.03.2022 наступного дня після проведення остаточних розрахунків при звільненні, що свідчить про пропуск строку звернення до суду із даними вимогами. Позивач завчасно планував своє звільнення, однак у зв`язку із введенням відповідно до Указу Президента № 64/22 від 24.02.22 в Україні воєнного стану та вимоги ч. 3 ст. 119 КЗпП України, вирішив, що може проходити службу одразу у двох різних військових формуваннях та відповідно отримувати грошове забезпечення, що і стало підставою для знівелювання фактичних обставин та подальшого звернення до суду.

Ухвалою суду від 03.08.22 в задоволенні клопотання представника Територіального управління служби судової охорони у Вінницькій області про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін відмовлено.

22.08.22 до суду від ОСОБА_1 надійшли пояснення щодо відзиву, згідно з якими відповідачем не дотримано 14 днів на звільнення позивача, оскільки після подання 21.02.22 рапорту наказ про звільнення видано 02.03.22. Також згідно довідки в/ч НОМЕР_1 від 04.05.22 № 19, позивач проходить військову службу з 03.03.22. Також відповідачем не надано доказів ознайомлення позивача із наказом про звільнення, будь-які відмітки в матеріалах справи відсутні, тому позивач звернувся своєчасно до суду.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з лютого 2020 року проходив службу в службі судової охорони на посаді головного спеціаліста (служби зв`язку, інформатизації та ТЗО) територіального управління Служби судової охорони у Вінницькій області.

21.02.22 ОСОБА_1 звернувся до начальника територіального управління Служби судової охорони у Вінницькій області із рапортом, в якому просив у відповідності до положення про проходження служби судової охорони звільнити його зі служби за власним бажанням. Від проходження військово-лікарської комісії відмовляється, на звільненні наполягає.

Наказом начальника Служби судової охорони «По особовому складу» від 02.02.22 № 10 о/с капітана служби судової охорони ОСОБА_1 головного спеціаліста (служби зв`язку, інформатизації та ТЗО) територіального управління Служби судової охорони у Вінницькій області звільнено з 02.03.22.

Позивач звернувся за судовим захистом, зважаючи на неправомірність наказу про своє звільнення з огляду на те, що він відкликав рапорт про звільнення у двотижневий строк та просив залишити його на службі, що не було враховано відповідачем.

Про порушення своїх прав позивач зазначає, що дізнався 25.04.2022, а саме керівництво в/ч НОМЕР_1 довело до його відома, що його було звільнено зі служби згідно наказу № 10 о/с від 02.03.22 у відповідності до пп. 7 п. 2 розділу ХІІ Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони (за власним бажанням).

При цьому, згідно довідки в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України від 04.03.22 № 19, з 03.03.22 ОСОБА_1 проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, а востаннє був на робочому місці в територіальному управлінні Службі судової охорони 02.03.22.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає оскаржуваний наказ обґрунтованим, а позовні вимоги не підлягаючими задоволенню у зв`язку з наступним.

В основу адміністративного позову покладено факти відкликання 26.02.22 та 01.03.22 позивачем власного рапорту, від 21.02.22, в якому він наполягав на своєму звільненні.

Зокрема, позивач посилається свій рапорт від 26.02.22 на ім`я начальника територіального управління Служби судової охорони у Вінницькій області, в якому він просив відкликати його рапорт від 21.02.22; вирішити питання щодо здачі справ та посади; видати наказ про залишення за позивачем на час воєнного стану в Україні та проходження військової служби за мобілізацією посади головного спеціаліста (служби зв`язку, інформатизації та ТЗО) та середнього заробітку, здійснивши всі передбачені законодавством виплати.

У рапорті від 26.02.22 ОСОБА_1 також зазначив, що 24.02.22 йому спрямовано повістку з ІНФОРМАЦІЯ_2 , де він перебуває на військовому обліку, про необхідність прибути до вказаної військової установи для призову на військову службу за мобілізацією.

На підтвердження направлення рапорту від 26.02.22 (про відкликання рапорту від 21.02.22) позивач надав до суду копію бланку кур`єрської служби доставки № 9103.

Водночас територіальне управління Служби судової охорони у Вінницькій області зазначає, що вказане відправлення із рапортом від 26.02.22 надійшло на адресу управління лише 02.06.22 о 14:16 год., що підтверджується відміткою та підписом на бланку кур`єрської служби начальник служби документального забезпечення Територіального управління ОСОБА_2 , тобто через 100 днів.

При цьому з бланку кур`єрського відправлення № 9103 вбачається, що останній не містить обов`язкових реквізитів, зокрема назви служби доставки, печатки, ПІБ кур`єра, відомостей щодо оплати послуг доставки кореспонденції, підпису відправника. На бланку вказано дату прийняття відправлення 26.02.22 (без часу), а доставка до територіального управління Служби судової охорони у Вінницькій області відбулась 02.06.22, тобто через 100 днів.

Після отримання вказаного відправлення із рапортом від 26.02.22, територіальне управління Служби судової охорони у Вінницькій області надало відповідь від 14.06.22 № 33-191/22, в якому висвітлено питання проходження служби особами рядового і начальницького складу та виплати їм грошового забезпечення. Зокрема, на осіб, яким присвоєно спеціальні звання співробітників Служби судової охорони (в тому числі призваним / прийнятим на військову службу та тим, які добровільно виконують завдання за укладеними контрактами у складі добровольчих формувань територіальних громад) відповідно законодавства, а також роз`яснення та постанови Пленуму ВСУ, не поширюють норми ст. 119 КЗпП, оскільки вони не є працівниками. У зв`язку із викладеним, підстави відкликання рапорту про звільнення за власним бажанням на увільнення від проходження служби у Службі судової охорони у відповідності до ч. 3 ст. 119 КЗпП України відсутні.

Крім того, позивач наголошує, що звернувся повторно 01.03.22 із рапортом про відкликання свого рапорту від 21.02.22, в якому повідомив, що він 01.03.22 звернувся до командування в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України про призов його до лав Національної гвардії України за мобілізацією на час воєнного стану відповідно до Указу Президента. Попередньо командуванням військової частини прийнято рішення про призов позивача за мобілізацією на час воєнного стану начальником речової служби тилу.

Зазначене звернення ОСОБА_1 від 01.03.22 було направлено засобами поштового зв`язку та здано до відділення ПАТ «Укрпошта» за № 713 лише 11.03.22 та отримано адресом 23.03.22, на що надано відповідь від 05.04.22 № 33.06-90.

У відповіді від 05.04.22 № 33.06-90 зазначено, що жодні документи (мобілізаційні розпорядження, повістки керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки) до Територіального управління Служби судової охорони не надходили, що унеможливлює проведення увільнення відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України. Також зазначено про те, що рапорт від 01.03.22 про відкликання рапорту від 21.02.22 направлено 11.03.22, тобто після закінчення строк попередження про звільнення, тому підстави для його задоволення відсутні.

Порядок проходження служби громадянами України у Службі судової охорони визначає Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони, затверджене рішенням Вищої ради правосуддя від 04.04.2019 № 1052/0/15-19.

Згідно з п. 2 розділу І Положення Служба судової охорони (далі - Служба) згідно зі статтею 161 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є державним органом у системі правосуддя для забезпечення охорони та підтримання громадського порядку в судах.

Відповідно до п. 3 розділу I Положення співробітниками Служби є громадяни, які в добровільному порядку прийняті на службу до Служби, склали Присягу співробітника Служби та яким присвоєно відповідно до цього Положення спеціальні звання.

Пунктами 1 та 6 розділу IV Положення передбачено, що призначення на посади співробітників Служби (крім призначення на рівнозначні або нижчі посади) здійснюється виключно за результатами конкурсу, що проводиться Державною судовою адміністрацією України в порядку, визначеному Вищою радою правосуддя. Особи, які успішно пройшли конкурсний відбір, приймаються на службу та призначаються на посади молодшого складу, проходять первинну професійну підготовку, а на посади середнього складу - перепідготовку у відповідних навчальних закладах.

Відповідно до п. 1, п. 3 розділу V Положення контракт про проходження служби - це письмовий договір, що укладається між громадянином України та державою, від імені якої виступає Служба, за результатами конкурсу для визначення правових відносин між сторонами під час проходження служби.

Контракт укладається за примірною формою контракту про проходження служби у двох примірниках, які мають однакову юридичну силу, підписується особою, яка поступає на службу та/або призначається на відповідну посаду у Службі, і посадовою особою Служби, якій надано право на укладання контракту, скріплюється гербовою печаткою і зберігається в кожної зі сторін цього контракту. Примірна форма контракту про проходження служби затверджується наказом Голови Служби. Примірник контракту, що залишається в органі (підрозділі) Служби, долучається до матеріалів для формування особової справи особи, яка приймається на службу. Контракт є підставою для видання наказу про прийняття особи на службу.

Відповідно до п. 1 розділу ХІІ Положення звільнення співробітників зі Служби здійснюється: у запас Збройних Сил (із постановкою на військовий облік) - якщо звільнені особи не досягли граничного віку перебування в запасі, встановленого Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", і за станом здоров`я придатні до військової служби; у відставку - якщо звільнені особи досягли граничного віку перебування в запасі, встановленого Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби із зняттям з військового обліку.

Згідно з п. 2 розділу ХІІ Положення Співробітник звільняється зі служби, а служба припиняється: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього граничного віку перебування на службі; 4) у зв`язку зі скороченням штату або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення; 11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.

Днем звільнення зі служби вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

День звільнення вважається останнім днем служби.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Положення звільнення співробітників зі Служби здійснюється керівниками (начальниками), яким таке право надано відповідно до номенклатури посад.

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи викладене, відносини щодо проходження служби в Службі судової охорони справ не є трудовими, тому питання по звільненню/поновленню на службі, підлягали вирішенню відповідно до Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони.

За обставин розглядуваного спору поданий позивачем 21.02.22 рапорт про звільнення за власним бажанням був реалізований 02.03.22 наказом № 10 о/с.

При цьому обидва рапорти про відкликання рапорту про звільнення від 26.02.22 та від 01.03.22 надійшли зі спливом двотижневого строку, а саме 23.03.22 та 02.06.22, а тому не могли бути врахованими та взяті до уваги при прийнятті оскаржуваного наказу, яким задоволено рапорт позивача про звільнення від 21.02.22 та в якому останні наполягав на звільненні.

Водночас позивач 02.03.22 був востаннє на своєму робочому місці у територіальному управлінні Служби судової охорони (а з 03.03.22 вже проходив службу у в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України), однак особисто із рапортами щодо відкликання свого рапорту про звільнення не звертався, а також не дізнавався про стан розгляду його рапорту від 26.02.22, який в подальшому надійшов до Управління лише через 100 днів. Тобто в дійсності жодного дієвого та результативного з точки зору наслідків наміру залишитися на службі в Службі судової охорони станом на останній свій робочий день 02.03.22 не продемонстрував.

Крім того, 11.03.22 подав заяву про відкликання заяви (рапорту) про звільнення за власним бажанням у відділенні поштового зв`язку ПАТ «Укрпошта» за № 713 та яка надійшла до Територіального управління Служби судової охорони лише 23 березня 2022 р. і на цей момент позивач вже майже місяць не перебував у трудових відносинах з Територіальним управлінням.

Посилання позивача на поданий рапорт від 26.02.22 через службу кур`єрської доставки є неспроможними, адже, як встановлено судом, зазначений рапорт було доставлено 02.06.22, а тому останній ніяким чином не міг бути врахованим при прийнятті рішення щодо звільнення позивача. При цьому з 26.02.22 по 02.03.22 позивач не подавав відповідного рапорту щодо відкликання попереднього наручно та не цікавився станом розгляду його рапорту про звільнення, що свідчить про відсутність наміру залишення на службі в територіальному управлінні Служби судової охорони.

Таким чином, за встановлених судом обставин, видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника служби є правомірною, оскільки ані на момент видання наказу 03.03.22, ані у 14-денний термін позивачем фактично не відкликалося власного рапорту про звільнення, відповідні рапорти до територіального управління Служби судової охорони не надходили та очевидно не могли бути врахованими під час видання оспорюваного наказу.

Крім того, слід зазначити, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесено зміни у частині третій статті 119: слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінити словами "зберігаються місце роботи і посада".

Зазначений Закон набрав законної сили 01.07.22, отже з цієї дати ч. 3 ст. 119 КЗпП України діє в наступній редакції: за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Таким чином, порушене позивачем питання у рапортах, які надійшли зі спливом 14 днів після подання рапорту про звільнення, щодо залишення за ним не тільки посади, а й середнього заробітку за посадою, та через що позивач вважає порушеними свої права та інтереси, - не узгоджується із чинним на момент вирішення спору судом законодавством.

На підставі викладених обставин та досліджених доказів, суд дійшов висновку, що в даних спірних відносинах територіальне управління Служби судової охорони у Вінницькій області при винесенні оскарженого наказу про звільнення ОСОБА_1 діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Таким чином, матеріалами справи підтверджена правомірність оскаржуваного наказу про звільнення позивача зі служби в поліції за підпунктом 7 пункту 2 розділу ХІІ Положення про проходження служби співробітниками служби судової охорони (за власним бажанням).

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Суд зазначає, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, однак позивачем в ході судового розгляду справи не доведено неправомірність спірного дозволу.

В той же час, згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

В ході судового розгляду відповідач обґрунтував правомірність звільнення позивача зі служби належними та допустимими в спірних правовідносинах доказами, з посиланням на відповідні положення законодавства. Наведені ж позивачем доводи судом визнані неспроможними та необґрунтованими.

З урахуванням викладеного, за результатами з`ясування обставини у справі та їх правової оцінки суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судові витрати розподілити за правилами ст. 139 КАС України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 139, 242-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до Територіального управління служби судової охорони у Вінницькій області (21018, Вінницька область, м. Вінниця, вул. Радіона Скалецького, 17; ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк

.