Справа № 320/13962/20
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2022-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2022 року м. Київ № 320/13962/20

Окружний адміністративний суд м. Києва, у складі судді Вєкуа Н.Г, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Київській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області (03115, м. Київ, вул. Серпова, 3/14, ), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області про відмову у надані дозволу на розроблення документації із землеустрою від 05.03.2020 р. №10-2805/15-20-сг;

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області про відмову у надані дозволу на розроблення документації із землеустрою від 28.10.2020 р. №10-16187/15-20-сг;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Київській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального садівництва, орієнтовною площею 0,12 га, яка розташована згідно Публічної кадастрової карти України на ділянці:КРАТУУ:0, Зона:04,Квартал: 003, поруч із земельними ділянками: :04:003:0041 та :04:033:0042.

Позивач, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги зазначила, що відповідачем неодноразово необґрунтовано було відмовлено у видачі дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального садівництва, що свідчить про порушення її конституційних прав на отримання земельної ділянки, в зв`язку із чим такі накази підлягають скасуванню.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2020 року справу передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 лютого 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на адміністративний позов не скористався, відзив до суду не надав.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.06.2022 року витребувано від Головного управління Держгеокадастру у Київській області копію наказу про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою від 28.10.2020 №10-16187/15-20-сг;

01 серпня 2022 року на адресу суду надійшов супровідний лист Головного управління Держгеокадастру у Київській області з копією наказу "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою" від 28.10.2020 року №10-16187/15-20-сг.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

02 липня 2018 року позивач звернулась із клопотанням до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, в якому просила надати відповідно до ст. 116,118,121 Земельного кодексу України дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального садівництва орієнтовною площею 0,12 га, яка розташована згідно Публічної кадастрової карти України на ділянці: КРАТУУ: 0, Зона: 04, Квартал:003, поруч із земельними ділянками: :04:003:0041 та :04:033:0042.

09 серпня 2018 року позивачем було отримано листа відповідача № 12126/0-7145/0/17-18, в якому зазначалось, що до клопотання додано графічний матеріал, відповідно до якого за даними Державного земельного кадастру на бажану до відведення земельну ділянку встановлено обмеження у використанні земельної ділянки - прибережні захисні смуги, а тому у Головного управління відсутні підстави для надання дозволу на розробку документації.

22 серпня 2018 року позивач направила листа, в якому повідомила, що інформація про те, що бажана земельна ділянка знаходиться в прибережній захисній смузі не відповідає дійсності, оскільки перед направленням клопотання щодо дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва орієнтовною поштою 0,1200 га, було проведено дослідження та вимірювання відстаней на місці, з урахуванням захисної зони газопроводу високого тиску та прибережної захисної смуги водойми, а відтак попросила надати дозвіл на розробку документації із землеустрою відповідно до поданого клопотання від 10.07.2018 року.

20 вересня 2018 року відповідач направив листа № Т-1757/0-3137/6-18, в якому зазначив, що згідно даних системи електронного документообігу "ДОК ПРОФтм СТЕП 3.0" до головного управління надійшло клопотання від 10.07.2018 року № 1226/0/94-18 стосовно надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва орієнтовною площею 0,1200 га, яка розташована на території Броварського району Київської області та рекомендовано визначитись з іншим місцем розташування земельної ділянки.

15 жовтня 2018 року позивач відповіла листом, в якому зазначила про порушення відповідачем вимог чинного законодавства України та перешкоджання здійсненню конституційного права позивача на отримання земельної ділянки у власність.

25 квітня 2019 року, не отримавши відповідь на попередній лист від 15 жовтня 2018 року в передбачений законодавством місячний строк, позивач повторно звернулася з листом, в якому повідомила про неотримання відповіді, в чергове просила надати дозвіл на розробку документації із землеустрою для відведення земельної ділянки у власність.

20 травня 2019 року позивач отримала листа № Т-884/0-1019/6-19, в якому було зазначено, що на її адресу було направлено лист від 30.10.2018 року № Т-1757/1/3549/6-18 за підписом ОСОБА_2 , копія якого додавалася в додатку, в якому містилася та ж інформація, яка була і в попередніх листах.

19 грудня 2019 року позивач, після особистого прийому у начальника Головного управління Держгеокадастру у Київській області, подала поштовим відправленням нове клопотання від 19.12.2019 року з проханням надати, відповідно до ст. 116,118,121 Земельного кодексу України дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального садівництва орієнтовною площею 0,12 га, яка розташована згідно Публічної кадастрової карти України на ділянці: КРАТУУ: 0, Зона: 04, Квартал: 003, поруч із земельними ділянками: :04:003:0041 та :04:033:0042 (Погребська сільська рада Броварського району, Київської області).

На вказане клопотання 22 січня 2020 року відповідачем була надана відповідь №20705/0-320/0/17/20, в якому повідомлено, що відповідно до наданої інформації міськрайонним управлінням у Броварському районі та м. Броварах Головного управління Держгеокадастру у Київській області зазначена на графічному матеріалі земельна ділянка не відноситься до адміністративних меж Броварського району Київської області, а тому у відповідача відсутні підстави для надання дозволу на розробку документації по вказаній ділянці.

31 січня 2020 року позивач, направила листа, в якому зазначила, що викладена в листі інформація спростовується отриманим 30.01.2020 року Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ 020 щодо ділянки з кадастровим номером: :04:003:0041, яка межує з бажаною ділянкою, яка вказана в клопотанні від 24.12.2019 року на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва, орієнтовною площею 0,1200 га.

05 березня 2020 року Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області було прийнято наказ за № 10-2805/15-20-сг "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою". Відповідно до п. 1 даного наказу позивачу було відмовлено у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, розташованої на території Погребської сільської ради, Броварського району, Київської області,з тих підстав, що зазначена на графічному матеріалі земельна ділянка не відноситься до Погребської сільської ради Броварського району Київської області.

24 червня 2020 року позивачем була подана заява щодо роз`яснення відмови у наданні дозволу і чому вказана підстава відмови базується на відомостях, які не узгоджуються з інформацією, що міститься в Державному земельному кадастрі.

08 липня 2020 року позивач отримала листа № Т-1067/0-1643/6-20, в якому повідомлялось, що за інформацією наданою міськрайонним управлінням у Броварському районі та м. Броварах Головного управління Держгеокадастру у Київській області (лист № 1646/423-20-0.20 від 30.06.2020), згідно Проекту формування території і встановлення меж Погребської сільської ради та села Погреби Броварського району Київської області, розроблено у 1993 році, та Проекту формування території і встановлення меж Погребської сільської ради та села Погреби Броварського району Київської області, розробленого у 1993 році та Проекту землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальної одиниці села Погреби, затвердженого рішенням Броварської районної ради Київської області 3 709-51 позач.-VII від 18.12.2018 року "Про затвердження проекту землеустрою щодо встановлення, (зміни) меж адміністративно-територіальної одиниці села Погреби Погребської сільської ради Броварського району, зазначена земельна ділянка не входить до складу території Погребської сільської ради.

21 серпня 2020 року позивач заповнила свої данні в запропонований на офіційному сайті www.land.gov.ua формуляр заяви щодо дозволу на розроблення документації із землеустрою та, додавши зображення бажаного місця розташування земельної ділянки, втретє подала клопотання в електронній формі, якому присвоєно номер 3B-020 від 21.08.2020 року (вх.№ 18421/0/94-20 від 26.08.2020 р.)

28 жовтня 2020 р. Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області було прийнято наказ за № 10-16187/15-20-сг "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою" щодо відведення у власність земельної ділянки, розташованої на території Погребської сільської ради, Броварського району, Київської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 0,1200 га із цільовим призначенням - для ведення садівництва, з тих підстав, що згідно доданого до клопотання графічного матеріалу, земельна ділянка, бажана до відведення, не відноситься до адміністративних меж Броварського району Київської області. Вказаний наказ позивач не отримувала.

17 листопада 2020 року електронною поштою позивач отримала листа за підписом в.о. начальника Головного управління Держгеокадастру у Київській області М.Терещенка від 17.11.2020 року № Т-3218/0-3197/6-20, в якому зазначалося про реквізити наказу від 28.10.2020 року № 10-16187/15-20-сг про відмову щодо дозволу на розроблення документації із землеустрою, при цьому самого наказу не було надіслано.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернулась до суду із даним позовом, при вирішенні якого суд виходить із наступного.

Відповідно до частини першої статті 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Земельне законодавство включає цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин. Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель (стаття 4 Земельного кодексу України).

За приписами статті 5 Земельного кодексу України, земельне законодавство базується на таких принципах: а) поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; б) забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; в) невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом; г) забезпечення раціонального використання та охорони земель; ґ) забезпечення гарантій прав на землю; д) пріоритету вимог екологічної безпеки.

Згідно зі статтею 13 Земельного кодексу України, до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить: а) розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом; б) реалізація державної політики у галузі використання та охорони земель; в) викуп земельних ділянок для суспільних потреб у порядку, визначеному законом; г) координація проведення земельної реформи; ґ) розроблення і забезпечення виконання загальнодержавних програм використання та охорони земель; д) організація ведення державного земельного кадастру, державного контролю за використанням і охороною земель та здійснення землеустрою; е) встановлення порядку проведення моніторингу земель; е-1) внесення до Верховної Ради України пропозицій щодо встановлення та зміни меж районів, міст; є) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно з пунктом "в" частини 3 статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до пункту "в" частини 1 статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах, зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульовано статтею 118 ЗК України.

Так, частиною 6 вказаної статті ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з абз. 1 частини 7 статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини 4 статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно пункту 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 N 15 (далі - Положення № 15), Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Приписи підпункту 31 пункту 4 Положення N 15 визначають, що Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи.

Крім того, за правилами підпункту 13 пункту 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру в Київській області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29 вересня 2016 року N 333, головне управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Отже, саме до повноважень Головного управління Держгеокадастру у Київській області належить питання надання дозволу з розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки поза межами населеного пункту.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що з метою реалізації права громадян на отримання у власність земельної ділянки особа звертається з відповідною заявою чи клопотанням до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування разом із графічними матеріали, на яких зазначено її бажане місце розташування. Метою надання цих матеріалів є необхідність її ідентифікації уповноваженим органом для перевірки відповідності місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Від перевірки указаних підстав залежить рішення такого органу про надання чи відмову в надані дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

При цьому, підставою для відмови у наданні відповідного дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Суд звертає увагу, що чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Наведений висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 27 лютого 2018 року у справі № 545/808/17 та від 07 лютого 2019 року у справі № 814/702/17.

Суд звертає увагу, що оскаржувані накази відповідача №10-2805/15-20-сг від 05.03.2020 року та №10-16187/15-20-сг від 28.10.2020 року, яким відмовлено позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не містять підстав, встановлених статтею 118 ЗК України, для відмови позивачу у наданні такого дозволу.

Також суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази невідповідності земельної ділянки, вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідачем не надано суду належних доказів, які б підтверджували законність підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, зокрема: проектів землеустрою, кадастрового плану або іншої документації із землеустрою, яка б підтверджувала підставу відмови відповідача.

Суд звертає увагу, що відповідно до положень статті 118 ЗК України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 ЗК України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Таким чином, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 ЗК України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації землі. При цьому отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 545/808/17, від 18 жовтня 2018 у справі № 805/2296/17-а та від 23 листопада 2018 року у справі № 811/601/18.

Крім того, суд звертає увагу, що матеріалами справи, а саме витягом з Державного земельного кадастру щодо оформлення земельної ділянки з кадастровим номером: :04:003:0041, яка межує з бажаною ділянкою, підтверджено, що вказана земельна ділянка відноситься до Погребської сільської ради Броварського району Київської області.

Відповідач вказану інформацію не спростував.

За встановлених обставин та враховуючи положення вищевказаних норм законодавства, суд вважає, що відповідачем не наведено жодної з підстав, передбачених статті 118 ЗК України, за якої позивачеві могло бути відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а тому відмова Головного управління Держгеокадастру у Київській області у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою у формі наказів №10-2805/15-20-сг від 05.03.2020 року та №10-16187/15-20-сг від 28.10.2020 року є протиправними та підлягають скасуванню.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пункту 70 рішення у справі "Рисовський проти України" (N 29979/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип належного урядування, зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків.

Статтею 13 "Право на ефективний засіб юридичного захисту" Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahalv. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

У випадку, коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи утриматись від вчинення певних дій, суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права.

При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною в рішення від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15.

Поряд із цим, суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше, як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що суд при розгляді справи обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.

Вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, при цьому вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна вимога.

Як роз`яснив Верховний Суд України у пункті 3 постанови Пленуму від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення", вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; повний захист прав позивача неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Враховуючи позицію Верховного суду України та керуючись частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вбачає підстави для виходу за межі позовних вимог виключно з метою ефективного захисту прав позивача на безоплатне отримання земельної ділянки від порушень з боку Головного управління Держгеокадастру у Київській області, які можуть полягати у неодноразовій необґрунтованій відмові позивачу у видачі дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва, орієнтованою площею від 0,12 гектара, яка розташована згідно Публічної кадастрової карти України на ділянці: КРАТУУ: 0, Зона: 04, Квартал: 003.

За таких обставин, наявними є підстави для зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача, з належним мотивуванням підстав прийняття цього наказу.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх часткового задоволення, шляхом визнання протиправними та скасування наказів №10-2805/15-20-сг від 05.03.2020 року та №10-16187/15-20-сг від 28.10.2020 року Головного управління Держгеокадастру у Київській області про відмову у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га для ведення садівництва та зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Київській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (цільове призначення - для ведення садівництва) площею 0,12 га, яка розташована згідно Публічної кадастрової карти України на ділянці: КРАТУУ: 0, Зона: 04, Квартал: 003, з належним мотивуванням підстав винесення свого рішення за результатами його розгляду.

Щодо заявлених позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно із ч.ч.1, 3, 6, 7, 9 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Таким чином, розподіл судових витрат здійснюється судом під час ухвалення відповідного судового рішення, шляхом відображення його у резолютивній частині такого рішення.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, слід враховувати, що за змістом статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподілу підлягають усі здійснені документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ст.16 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Порядок і умови надання правової допомоги, права й обов`язки адвокатів та інших фахівців у галузі права, які беруть участь в адміністративному процесі і надають правову допомогу, визначаються положеннями Кодексу адміністративного судочинства України та іншими законами.

Згідно із ч.ч.1-5 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Системний аналіз наведених вище по тексту норм права дає підстави вважати, що матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об`ємів робіт, їх кількості та видів.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі 814/698/16.

Крім того, до суду необхідно надати і детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги разом із відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена, а також із доказами, які підтверджують здійснення відповідних витрат (у разі понесення таких).

При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

Таким чином, судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу, повинні бути пов`язані тільки з розглядом конкретної адміністративної справи, що розглядається судом, і за надання правової допомоги за визначених законом обставин: у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

На підтвердження надання правової допомоги позивачу до матеріалів справи були долучені договір між позивачем і адвокатським об`єднанням "Канселорс" про надання правової (правничої) допомоги №16/2020 від 29.10.2020 із додатком №1, звіт щодо наданих юридичних послуг від 29.10.2020 року, рахунок-фактура №027 від 29.10.2020 на загальну суму 3750,00 грн, акт приймання-передачі наданих юридичних послуг №1/16/027 від 05.11.2020 року.

Проте, до суду не було надано документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ).

Таким чином, позивачем не доведено перед судом оплату наданої правової допомоги у розмірі 3750,00 грн.

З огляду на вищевикладене, суд вважає необґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення грошових коштів, витрачених на отримання послуг адвоката, в зв`язку із чим вони не підлягають задоволенню.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В зв`язку із звільненням позивача від сплати судового збору, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 72-77, 139, 241-246, 257-263, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області про відмову у надані дозволу на розроблення документації із землеустрою від 05.03.2020 р. №10-2805/15-20-сг;

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області про відмову у надані дозволу на розроблення документації із землеустрою від 28.10.2020 р. №10-16187/15-20-сг;

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Київській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального садівництва, орієнтовною площею 0,12 га, яка розташована згідно Публічної кадастрової карти України на ділянці:КРАТУУ:0, Зона:04,Квартал: 003, поруч із земельними ділянками: :04:003:0041 та :04:033:0042.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Н.Г. Вєкуа