Справа № 335/2966/22
Суддя: Козлова Н. Ю.
Дата ухвалення: 2022-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Дата документу 31.08.2022
Справа № 335/2966/22
Провадження № 2-а/334/58/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2022 року Ленінський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді Козлової Н.Ю., за участю секретаря Мацухової А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області в особі Запорізького сектору Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження іноземця

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з адміністративним позовом, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати рішення б/н від 21.05.2022 року про примусове повернення його в країну походження.

Ухвлою суду від 24.06.2022 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного провадження але з викликом сторін та ввстановленням строку відповідачу для подання відзиву на позовну заяву.

У судовому засіданні представник позивача доводила суду, що 14 лютого 2022 року позивач прибув до України через пункт пропуску «Бориспіль» по паспорту НОМЕР_1 з приватною метою одружитися з дівчиною, громадянкою України, з якою вже давно знайомі. Дозволений строк перебування на території України закінчувався 15 травня 2022 року. Проте, в зв`язку з тим, що строк на укладення шлюбу з моменту подання заяви до органів реєстрації актів цивільного стану в України встановлений в тридцять календарних днів, а згодом в Україні розпочалась повномасштабна війна через вторгнення російської федерації, шлюб вдалося укласти лише в останній день дозволеного перебування на території України - 14.05.2022 року. У зв`язку із воєнними діями йому не можливо було подати заяву на отримання дозволу на міграцію в Україну, міграційні служби, оскільки відповідні служби не працювали взагалі. Тому виїхати з України він не мав і наразі також не має змоги через війну.

Відповідно до рішення б/н від 21.05.2022 року про примусове повернення в країну походження громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вирішено примусово повернути його за межі України, до Республіки Азербайджан, а також зобов`язано покинути територію України у 30 денний термін з дня винесення рішення про примусове повернення з України, не пізніше 19.06.2022 року.

Крім того, рішення про моє примусове повернення в країну походження від 21.05.2022 р. ухвалювалось на підставі постанові про встановлення даного факту про притягнення позивача за ч.І ст. 203 КУпАП від 21.05.2022 року, яка не набрала законної сили, а тому даний факт юридично не є встановленим.

Представник позивача наполягала, що підстава, на яку посилається позивач в позовній заяві, є невиконання іноземцем в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення. А з аналізу норм Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» можна дійти висновку, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини, а саме: прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення, яке відповідає вимогам чинного законодавства та встановленій формі; ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Проте, відповідачем не була дотримана процедура примусового повернення позивача до країни походження чи до третьої країни що визначена відповідною інструкцією.

Так, відповідно до п. 2 розділу II Інструкції рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, в журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства. У разі відмови іноземця від особистого підпису в рішенні про примусове повернення посадова особа робить про це запис у рішенні про примусове повернення в присутності двох свідків. Один з примірників рішення про примусове повернення видається іноземцю, стосовно якого воно прийнято, інший залишається в органі, який його прийняв (п. 4 Інструкції).

Проте, рішення про примусове повернення з України не було доведено до позивача у встановленому порядку мовою, якою він володіє і здатний розуміти зміст офіційного документу, і взято зобов`язання про добровільний виїзд з України у строк до 19.06.2022 року. Українською мовою він не володіє зовсім, і розуміти зміст та значення офіційних документів українською мовою не мав змоги.

Згідно рішення при його оголошенні перекладач був відсутній, проте під час складення цього рішення представник відповідача самостійно внесла дані, що перекладач не потрібен. Також не було з`ясовано, чи маю намір позивач оскаржити рішення про примусове повернення, при цьому, а в разі висловлення такого наміру, слід було негайно повідомити центр надання правової допомоги.

Також, при складанні протоколу, постанови та рішення відносно нього, представник Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області спілкувалась на державній мові- українській.

Недотримання відповідачем вимог п. п. 6, 7 розділу І, п.п.2, 10 розділу II Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом № 353/271/150 дає підстави позивачу просити суд задовольнити його позов визнавши протиправним та скасувати рішення б/н від 21.05.2022 року про примусове повернення в країну походження громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 .

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, надавши відзив на позовну заяву з викладенням обґрунтованих заперечень та письмових доказів в обгрунтоування заперечень. А також пояснив суду, що що рішення про повернення відносно громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_4 прийнято правомірно, на підставах передбачених чинним законодавством України. Просив суд відмовити у його задоволенні.

Заслухавши доводи представника позивача, пояснення представника відповідача, з`ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши докази, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, суд приходить до наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Також, згідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За правилами ч. 7 ст. 5 КАС України іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи користуються в Україні таким самим правом на судовий захист, що й громадяни та юридичні особи України.

Судом встановлено, що 14 лютого 2022 року позивач ОСОБА_1 прибув до України через пункт пропуску «Бориспіль» по паспорту НОМЕР_1 з приватною метою одружитися з дівчиною, громадянкою України, з якою вже давно знайомі. Дозволений строк перебування на території України закінчувався 15 травня 2022 року.

21.05.2022 року Запорізьким сектором УДМС у Запорізькій облас рішення № 6 про примусове повернення до країни походження або третіх держав у відношенні громадянина Азербайджанської Республіки Насірова ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Так, частиною 3 статті 3 Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні. Частиною першою статті 16 цього ж Закону передбачено, що реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в`їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону. Відповідно до частин 2 та 3 статті 25 Закону іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Частинами 3, 4 вказаної статті визначено, що один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України. Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Відповідно до ч. 8 с. 26 Закону примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Іноземці та особи без громадянства, зазначені у частині двадцятій статті 4 цього Закону, не можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, яка вчинила акт агресії проти України, або в країну, яка не визнає територіальну цілісність та суверенітет України або відмовляється визнавати протиправність посягань на територіальну цілісність та суверенітет України, зокрема, голосувала проти Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй "Про територіальну цілісність України" від 27 березня 2014 року № 68/262.

При цьому відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також статтею 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено вичерпний перелік обставин, за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн, зокрема: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Також забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150.

Відповідно до п. 5 розділу І Інструкції, підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Як вбачається з матеріалів справи, під час перевірки законності перебування на території України громадянин ОСОБА_1 надав свідоцтво про шлюб з громадянкою України, який укладений 14.05.2022 року, тобто в останній день перебування.

У відведений законодавством термін громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 документи для оформлення продовження строку перебування, посвідки на тимчасове проживання до органів міграційної служби не подав та з території України не виїхав, що свідчить про умисне порушення міграційного законодавства.

Отже позивачем не вжито жодних заходів для легалізації свого перебування на території України.

Позивач вказує, що оскаржуване рішення є передчасним, оскільки він не дочекався набрання законної сили постанови про адміністративного стягнення, прийнятого у відношенні Позивача.

Слід зазначити, постанова про накладення адміністративного стягнення за ч.1 ст. 203 КУпАП є лише санкцією за адміністративне правопорушення, тому відсутність або наявність постанови про адміністративне правопорушення не впливає на прийняття рішення про примусове повернення.

Щодо тверджень позивача про незабезпечення його належним перекладачем та право останнього скористатися правовою допомогою, суд оцінює критично, оскільки згідно матеріалів справи, під час оформлення рішення про примусове повернення громадянин ОСОБА_1 надав письмове пояснення про причини порушення законодавства та зазначив, що юридичної допомоги не потребує, від послуг перекладача відмовляється, оскільки розуміє українську мову. Пояснення написано ним власноруч та ним підписано.

Тобто, громадянин ОСОБА_1 , під час оформлення рішення про примусове повернення розумів на достатньому рівні українську мову.

Крім того, норма статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», на підставі якої приймається рішення не містить обоє язку забезпечувати іноземця перекладачем.

Можливість надання іноземцеві перекладача під час прийняття рішення визначено в Наказі від 23.04.2012 року № 353/271/150 «Про затвердження Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», де перекладач або/та законний представника надаються на вимогу особи.

Інструкція не тлумачить терміну перекладач. Якщо брати за аналогію частину 1 статі 71 КАС України де зазначено, що Перекладачем є особа, яка вільно володіє мовою, якою здійснюється адміністративне судочинство, та іншою мовою, знання якої необхідне для усного або письмового перекладу з однієї мови на іншу, а також особа, яка володіє технікою спілкування з глухими, німими чи глухонімими. Таких висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду при розгляді справи 732/415/19.

Статтею 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянство» чітко зазначено перелік випадків, коли відносно іноземця або особи без громадянства не може бути застосоване примусове повернення чи примусове видворення або особа видана чи передача до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання: де їх життю або здоров`ю. Вказаний перелік підстав є вичерпний та такий, який не підлягає розтлумаченню. Доказів, які б підтверджували обставини, настання яких застосування положень частини першої статті 31 Закону України «Про статус іноземців та осіб без громадянства» позивачем не надано. Такі підстави стверджувати, що позивач підпадає під захист статті 3 Конвенці прав людини і основоположних свобод є хибним.

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що рішення про і повернення відносно громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_4 прийнято правомірно, на підставах та передбачені чинним законодавством України, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Також у зв`язку з тим, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 19, 26 Конституції України, ст.ст. 1, 3, 4, 26, 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", п.п. 4, 5 Розділу І Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150, ст.ст. 2, 6, 77, 246, 250, 288, 293 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області в особі Запорізького сектору Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження іноземця відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду через районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.Ю.Козлова