Справа № 640/25205/20
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2022-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2022 року м. Київ № 640/25205/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І, розглянувши за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства фінансів України

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства фінансів України (далі - відповідач, Мінфін), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства фінансів України від 17.09.2020 №520-о «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту зв`язків з органами державної влади та громадськістю Міністерства фінансів України;

- стягнути з Міністерства фінансів України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що наказом Міністерства фінансів України від 17.09.2020 року №520-о його звільнено з посади директора Департаменту зв`язків з органами державної влади та громадськістю у зв`язку із скороченням посади державної служби відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Оскаржуваний наказ на думку позивача є протиправним, оскільки відповідачем не дотримано умов та процедури звільнення, чим порушено норми Кодексу Законів про Працю України та Конституції України. Після ліквідації Департаменту зв`язків з органами державної влади та громадськістю посада директора була скорочена, разом з тим як зазначає позивач, йому не надано переважне право на переведення на посаду начальника Управління співпраці з державними органами відповідно до статті 41 Закону України «Про державну службу» з урахуванням професійної компетентності без обов`язкового проведення конкурсу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2020 року відкрито провадження в справі №640/25295/20 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позовну заяву, витребувано від відповідача завірені належним чином документи, а саме: копію наказу від 17.09.2020 №520-о та матеріалів, що слугували підставою для прийняття такого наказу; копію особової справи позивача; довідку-розрахунок середньомісячного грошового забезпечення позивача.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву та витребувані документи, проти задоволення позову заперечує з підстав викладених в ньому, зазначає, що діяв у порядку та спосіб, визначені законодавством України, наполягає, що позивача звільнено з державної служби згідно норм чинного законодавства та у зв`язку з ліквідацією Департаменту зв`язків з органами державної влади та громадськістю та скороченням посади директора вказаного Департаменту.

Окрім цього, відповідач стверджує, що станом на момент звільнення позивача, законодавством України передбачено право, а не обов`язок суб`єкта призначення або керівника державної служби пропонувати державному службовцю вакантні посади державної служби.

З урахуванням викладеного, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2021 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та перехід до розгляду у порядку загального позовного провадження, а також відмовлено представнику Міністерства фінансів України у задоволенні клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, з урахуванням доводів позовної заяви та відзиву на позовну заяву, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 працював в Міністерстві фінансів України на посаді директора Департаменту зв`язків з органами державної влади та громадськістю Міністерства фінансів України.

20 липня 2020 року ОСОБА_1 ознайомлено з попередженням про наступне звільнення із займаної посади та припинення державної служби відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», оскільки у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців, його посаду скорочено (а.с.16).

Наказом Міністерства фінансів України від 17 вересня 2020 року №520-о позивача звільнено з посади директора Департаменту зв`язків з органами державної влади та громадськістю Міністерства фінансів України, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців з припиненням державної служби відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Підставою прийняття оскаржуваного наказу зазначено попередження від 20 липня 2020 року з відміткою про ознайомлення.

Вважаючи вказаний наказ протиправним, позивач звернувся до суду.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд виходить з положень частини другої статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, визначено Законом України «Про державну службу» (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин - 30 березня 2020 року).

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про державну службу» державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до статті п`ятої Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення відповідно до статті 87 цього Закону.

Згідно пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

За змістом частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою названої статті КЗпП України установлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до частини другої статті 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Разом з тим, в силу приписів частини другої, третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Предметом судового розгляду у цій справі є правомірність наказу Мінфіну від 17.09.2020 №520-о про звільнення позивача з посади директора Департаменту зв`язків з органами державної влади та громадськістю на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Підставою прийняття оскаржуваного наказу зазначено попередження про звільнення у зв`язку із скороченням посади державної служби від 20.07.2020 з відміткою про ознайомлення.

В цій частині суд враховує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Згідно з частиною третьою статті 87 Закону N889-VIII (в редакції до набрання чинності Законом України від 19 вересня 2019 року N117-IX), процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначалась законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускалось лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Законом України від 19 вересня 2019 року N 117-IX "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" були внесені зміни та доповнення до Закону N 889-VIII.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону N 889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Законом України "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" від 14 січня 2020 року N 440-IX, частину третю статті 87 доповнено новим абзацом першим такого змісту: "3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення".

Отже, після внесення Законом України від 14 січня 2020 року №440-IX змін у Закон України «Про державну службу», норми частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про Працю України в частині обов`язку власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації на державних службовців не поширюються.

Cуд з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постанові від 29.11.2021 року у справі № 640/19610/20, вважає за необхідне звернути увагу на те, що аналіз положень Закону №889-VIII, яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття оскаржуваного наказу, свідчить, що суб`єкт призначення не зобов`язаний пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

Верховний Суд у зазначеній постанові наголошує на тому, що Законом України «Про державну службу», який є спеціальним по відношенню до державних службовців, встановлено право суб`єкта призначення щодо працевлаштування державного службовця, який вивільняється. При цьому, вжите у частині третій статті 87 Закону України «Про державну службу» слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 28.07.2021 у справі № 640/11024/20.

Крім того, відповідно до пункту 3 частини третьої статті 13 Закону України «Про державну службу» Національне агентство з питань державної служби (далі - НАДС) надає роз`яснення з питань застосування цього Закону та інших нормативно-правових актів у сфері державної служби.

У роз`ясненні НАДС від 20.02.2020 № 86, яке розміщено, на офіційному сайті Судова влада України зазначено, що при звільненні державного службовця на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не його обов`язком.

З матеріалів справи вбачається, що 20.07.2020 позивача ознайомлено із попередженням про наступне звільнення у зв`язку із зміною структури та штатного розпису Мінфіну без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Судом також встановлено, що одночасно, позивачу запропоновано продовжити роботу в апараті Міністерства фінансів України на одній із посад, що наведені відповідачем у додатку до пропозиції (а.с.232). З пропозицією позивач особисто під власний підпис ознайомився ще 28 листопада 2019 року, залишивши примітку та зазначивши, що про прийняте рішення йому повідомлено 29.11.2019.

Разом з тим, в окремих письмових заявах позивач просив перевести його на вакантну посаду Директора Департаменту місцевих бюджетів.

З огляду на наведені вище норми законодавства, а також виходячи з того, що пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не його обов`язком, доводи позивача у вказаній частині суд вважає необґрунтованими.

Також, враховуючи те, що позивача про наступне звільнення повідомлено в межах встановлених законом строків (не пізніше ніж за 30 календарних днів до звільнення), суд приходить до висновку про те, що процедура звільнення позивача у вказаній частині була дотримана.

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що доводи позивача, викладені в позовній заяві під час розгляду справи не знайшли переконливого підтвердження, з огляду на що ознак протиправності оскаржуваного наказу про звільнення суд не вбачає, підстави для його скасування відсутні.

Щодо переважного права позивача на залишення на посаді, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої, пункту 5 частини другої статті 42 КЗпП України переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці , при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу.

При цьому, під змінами в організації виробництва і праці слід розуміти, зокрема, ліквідацію, реорганізацію або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників .

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 16.08.2019р. у справі №819/555/16, адміністративне провадження №К/9901/10126/18.

Так, наказом Міністерства фінансів України від 17.09.2020 №520-о ОСОБА_1 звільнено з посади директора Департаменту зв`язків з органами державної влади та громадськістю у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Мінфіну без скорочення чисельності або штату державних службовців відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» із припиненням державної служби.

З аналізу вищевикладеного суд приходить до висновку про те, що переважне право на залишення на роботі відповідно до вимог частини першої, пункту 5 частини другої статті 42 КЗпП України поширюється лише на випадки звільнення працівників при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

Водночас, як встановлено вище, позивача звільнено у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Мінфіну без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Таким чином, доводи позивача про неврахування його переважного права на залишення на посаді є помилковими та не приймаються судом до уваги.

Також суд зазначає, що у межах розгляду даної справи суд не оцінює підстав, необхідності та доцільності ліквідації структурних підрозділів Міністерства фінансів України, оскільки державний орган має право самостійно визначати потреби у зміні структури органу, чисельність працівників і штатного розпису. При цьому, дані обставини не потребують доведення, а суд не може вимагати від відповідача обґрунтування доцільності ліквідації одного з Департаментів.

Оскільки суд не встановив підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу про звільнення позивача з посади, похідні вимоги про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також задоволенню не підлягають.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої підлягають відшкодуванню або оплаті витрати позивача - не суб`єкта владних повноважень лише при задоволенні адміністративного позову.

Отже, з урахуванням результатів розгляду справи підстави для розподілу судових витрат у даній справі відсутні.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 72-77, 241-246, 255, 257, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства фінансів України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Підстави для відшкодування судових витрат відсутні.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 , тел. НОМЕР_2 .

Відповідач: Міністерство фінансів України, адреса: 01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2, , тел. +38.

Суддя В.І. Келеберда