Справа № 420/2163/22
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2022-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/2163/22

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Кравченка К.В.,

Зуєвої Л.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2022 року, прийняте у складі суду судді Свиди Л.І. в місті Одеса, по справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулось до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, в якому позивач просив суд про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови позивачу у встановлені статусу інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни, зобов`язання відповідача встановити позивачу статус інваліда війни та видати посвідчення інваліда війни відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2022 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на те, що рішення суду першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального і процесуального права, тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення по справі, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що п.2 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час. За таких обставин, оскільки позивач під час виконання службових обов`язків 29 вересня 2011 року, перебуваючи на службі в батальйоні міліції особливого призначення «Беркут» ГУМВС України в Одеській області у складі оперативної групи здійснював затримання озброєних злочинців, в ході якого отримав вогнепальне поранення у передпліччя, ЗЧМТ, струс мозку, при чому нещасний випадок стався в період проходження служби при виконанні службових обов`язків, апелянт вважає, що суд помилково визначив, що встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни можливе виключно під час виконання військового обов`язку.

Відповідач надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 в період часу з 29.08.2003 року по 04.10.2021 року проходив службу в органах внутрішніх справ України.

Під час виконання службових обов`язків 29.09.2011 року, старшина міліції ОСОБА_1 , перебуваючи на службі в батальйоні міліції особливого призначення «Беркут» ГУМВС України в Одеській області у складі оперативної групи здійснював затримання озброєних злочинців, в ході якого отримав вогнепальне поранення у передпліччя, ЗЧМТ, струс мозку.

Головою ліквідаційною комісією ГУ МВС України в Одеській області затверджено акт №7 (форма Н-1) про нещасний випадок (у тому числі поранення) старшини міліції ОСОБА_1 , згідно якого зроблено висновок про те, що нещасний випадок стався в період проходження служби при виконанні службових обов`язків.

Позивачу встановлено діагноз та причинний зв`язок захворювання (поранення, контузії, травми, каліцтва), що пов`язані з виконанням службових обов`язків, що підтверджується свідоцтвом про хворобу №418/2 від 23.09.2021, виданим медичною (військово-лікарською) комісією Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Одеській області».

11.10.2021 року позивачу встановлено II групу інвалідності у зв`язку з травмами, що пов`язані з виконанням службових обов`язків та видано довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ №512568.

22.11.2021 року представник позивача звернувся до відповідача із заявою в якій просив надати ОСОБА_1 статус інваліда війни та видати посвідчення інваліда війни.

Листом Управління соціального захисту населення в Суворовському районі Департаменту праці та соціальної політики ОМР від 15.12.2021 року №04-Л-61874-п позивачу повідомлено про відмову у задоволенні його заяви, у зв`язку із тим, що за довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії від 11.10.2021 року серія 12 ААВ №512568 позивача визнано особою з інвалідністю травма якої пов`язана з виконанням службових обов`язків. Враховуючи викладене, права на встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення позивач не має.

Вважаючи відмову відповідача щодо встановлення статусу особи інваліда війни та видання посвідчення інваліда війни відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», протиправною, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до інвалідів війни, є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. За висновками суду першої інстанції, оскільки травма, яку отримав позивач та внаслідок якої йому встановлено інвалідність, не пов`язана із участю позивача у захисті Батьківщини чи в бойових діях, відсутні правові підстави для встановлення позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них є Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII (далі Закон №3551, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 4 Закону №3551 ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Статтею 7 Закону №3551 визначено осіб, які належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що на нього поширюється чинність одразу двох пунктів частини першої та пункту 2 частини другої статті 7 Закону №3551.

У даному контексті колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до положень частини першої статті 7 Закону №3551, до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 7 Закону №3551 до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

З системного аналізу вимог статей 4, 7 Закону №3551 вбачається, що віднесення особи до особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до статті 7 Закону №3551 безпосередньо пов`язане з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у статті 4 цього Закону, згідно з частиною першою якої ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Зважаючи на викладене, визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до «осіб з інвалідністю внаслідок війни», є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. У цьому контексті положення ст. 7 Закону №3551 необхідно тлумачити таким чином, що підставою для визнання особи особою з інвалідністю внаслідок війни, у тому числі отриманої під час виконання службових обов`язків, є факт участі особи у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Оскільки травма, яку отримав позивач та внаслідок якої встановлено інвалідність, не пов`язана із участю позивача у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує висновки, викладені зокрема у постановах Верховного Суду від 02 квітня 2021 року у справі № 0540/9350/18-а, від 18 листопада 2020 року у справі №1140/2362/18 та від 30 вересня 2019 року у справі №824/32/19-а, які відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Враховуючи викладене, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст .ст. 292, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2022 року залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: К.В. Кравченко

Суддя: Л.Є. Зуєва