Справа № 520/1458/22
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2022-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

01 вересня 2022 р. справа № 520/1458/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Старосєльцевої О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з викликом (повідомленням) осіб справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявниця, громадянин, колишній поліцейський), у порядку адміністративного судочинства заявила вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльність ГУНП в Харківській області (, яке розташоване за адресою: 61022, м.Харків, вул.Жон Мироносиць, 5) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (зареєстрованій та проживаючій за адресою: АДРЕСА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), компенсації за невикористані частини чергових оплачуваних відпусток за 2016 рік у кількості 10 днів, за 2017 рік у кількості 25 днів, за 2018 рік у кількості 25 днів, за 2019 рік у кількості 15 днів у загальній кількості 75 діб, у сумі 38960,20 гривень; 2) зобов`язання ГУНП в Харківській області (, яке розташоване за адресою: 61022, м.Харків, вул.Жон Мироносиць, 5) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (зареєстрованій та проживаючій за адресою: АДРЕСА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), компенсацію за невикористані частини чергових оплачуваних відпусток за 2016 рік у кількості 10 днів, за 2017 рік у кількості 25 днів, за 2018 рік у кількості 25 днів, за 2019 рік у кількості 15 днів у загальній кількості 75 днів, у сумі 38960,20 гривень.

Аргументуючи ці вимоги зазначила, що під час звільнення не було проведено повного розрахунку за невикористані відпустки минулих років.

Відповідач, Головне управління Національної поліції в Харківській області (далі за текстом - адміністративний орган, владний суб`єкт, орган поліції, ГУ, Управління), з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення зазначив, що заявник не має права на одержання грошової компенсації за невикористані відпустки попередніх років.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявниця народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За викладеними у позові твердженнями заявниці у період 27.05.1993р.-06.11.2015р. мало місце безперервне проходження публічної служби у якості атестованого працівника міліції в органах та підрозділах внутрішніх справ України, а у період 07.11.2015р.-16.10.2020р. мало місце безперервне проходження публічної поліцейської служби в штаті ГУ Національної поліції у Харківській області, що також не заперечується відповідачем.

Відповідно до наказу ГУ НП в Харківській області від 13.10.2020р. №322 о/с заявниця була звільнена зі служби з 16.10.2020р. на підставі п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням).

Означеним наказом тривалість невикористаної щорічної відпустки за період з 01.01.2020р. по 16.10.2020р. була обчислена у кількості 22 діб.

Згідно з листом ГУ НП в Харківській області від 16.12.2021р. №347зі/119/05/29-2021 сума грошової компенсації за невикористану заявником відпустку за період з 01.01.2020р. по 16.10.2020р. у кількості 22 діб склала 11.428,28грн. (із вирахуванням військового збору), тобто у співвідношенні 519,47грн. за добу, та яка виплачена через банківську установу 29.10.2020р.

У тексті листа УКЗ ГУ НП в Харківській області від 15.12.2021р. №118зі/119-12/02-2021 органом публічної адміністрації визнані обставини обліку за заявником 10 діб невикористаних щорічної оплачуваної відпустки за 2016р., 25 діб невикористаних щорічної оплачуваної відпустки за 2017р., 25 діб невикористаних щорічної оплачуваної відпустки за 2018р., 15 діб невикористаних щорічної оплачуваної відпустки за 2019р.

Зазначені відомості також підтверджуються витягами до наказів ГУ НП в Харківській області №356о/с від 20.09.2016р., №154о/с від 01.03.2017р., №530 о/с від 14.08.2017р., №217о/с від 10.08.2018р., №311о/с від 28.08.2018р., №151о/с від 05.06.2020р., №278о/с від 04.09.2020р.

Під час звільнення заявникові не виплачувалась грошова компенсації за невикористані відпустки попередніх (минулих) років, що відповідачем визнано у тексті відзиву на позов.

Не погодившись із повнотою розрахунку при звільненні зі служби в Національній поліції України, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Правовідносини з приводу проходження публічної служби в поліції унормовані, насамперед, приписами Закону України "Про Національну поліцію", затвердженого Законом України від 15.03.2018р. №2337-VIII Дисциплінарного статуту Національної поліції України; далі за текстом - Статут).

Прогалини у нормативному регулюванні цих відносин можуть усуватись нормами Закону України "Про державну службу", Кодексу законів про працю, Закону України "Про оплату праці", Закону України "Про відпустки" тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі та суті служби у поліції.

Статтею 83 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Викладене повністю кореспондується з положеннями ч.1 ст.24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Суд наголошує, що правовідносини з приводу проходження публічної служби в поліції і грошового забезпечення поліцейських унормовані, насамперед, приписами Закону України "Про Національну поліцію".

Так, ст.94 Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України. За поліцейськими, які тимчасово проходять службу за межами України, зберігається виплата грошового забезпечення в національній валюті та виплачується винагорода в іноземній валюті за нормами і в порядку, що визначаються Кабінетом Міністрів України. Поліцейські, відряджені до інших органів державної влади, установ, організацій та прикомандировані відповідно до цього Закону, отримують грошове забезпечення, враховуючи посадовий оклад за посадою, яку вони займають в органі, установі чи організації, до якої вони відряджені, а також інші види грошового забезпечення, визначені цим Законом. Грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.

Відносини з фінансового забезпечення кадрової поліцейської служби деталізовані Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016р. №260; далі за текстом - Порядок №260), пунктом 3 якого встановлено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.

До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку №260 установлено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Отже, з викладеного випливає, що питання виплати грошової компенсації за невикористану частину відпустки поліцейським, які звільняються, врегульовані саме нормами пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260, які є спеціальними за своєю правовою природою.

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Саме такий правовий висновок був сформульований Верховним Судом у постанові від 06.02.2020 р. по справі №818/1276/17.

Однак, у силу правових висновків постанови Верховного Суду від 24.06.2021р. у справі №520/8054/2020: 1) Право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону №580-VIII. Її аналіз дозволяє зробити висновок, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки; 2) Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII, а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік; 3) законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року і не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році; 4) у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок; 5) випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки (Аналогічні висновки висловлено судовою палатою Верховного Суду у постанові від 19.01.2021р. у справі № 160/10875/19, та у постановах Верховного Суду від 04.02.2021р. по справі №160/5393/19, від 31.03.2021р. по справі №320/3843/20, від 26.05.2021р. по справі №360/1362/20).

При розв`язанні даного спору підлягає застосуванню остання у часі правова позиція Верховного Суду з приводу однієї і тієї ж норм закону.

Суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів і наведення у процесуальних документах адекватних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення і безпідставності доводів іншого учасника справи.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України, позаяк з урахуванням правових висновків постанови Верховного Суду від 24.06.2021р. у справі №520/8054/2020 невірно організував виконання управлінської функції фінансового забезпечення поліцейського та не провів повного розрахунку в частині виплати грошової компенсації за невикористані відпустки попередніх років.

Факт порушення суб`єктивного права заявника на отримання грошової компенсації за невикористані відпустки попередніх років поліцейської служби слід визнати доведеним.

Водночас із цим, суд зауважує, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 23.06.2021р. у справі №520/13014/2020 вимога про стягнення заборгованості не дублює вимогу про зобов`язання нарахувати і виплатити заборгованість, ці вимоги є двома різними способами захисту порушеного права, які передбачають відмінний механізм виконання судових рішень; списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, відповідно до ч.1 ст.2 та ч.1 ст.3 Закону України від 05.06.2012р. №4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права є вимога про стягнення коштів.

Згідно із правовим висновком постанови Верховного Суду від 24.06.2021р. у справі №520/8054/2020 у даному конкретному випадку належним способом захисту є вимога про зобов`язання провести нарахування та здійснити виплату.

До того ж, за загальним правилом п.18 ч.1 ст.19, п.19 ч.1 ст.4 КАС України рішенням суб`єкта владних повноважень є письмовий акт, дією суб`єкта владних повноважень є вчинок з приводу реалізації управлінського повноваження, а бездіяльністю є ухилення від виконання обов`язку.

У даному конкретному випадку має місце подія вчинення органом публічної адміністрації саме бездіяльності у проведенні нарахування та здійснення виплати.

Згідно зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Тлумачення змісту ст.13 Конвенції наведено у низці рішень Європейського суду з прав людини, зокрема: у рішенні від 29.06.2006р. по справі "Пантелеєнко проти України" зазначено, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом; у рішенні від 31.07.2003р. по справі "Дорани проти Ірландії" указано, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів" наголошено, що ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними; у рішенні від 17.07.2008р. по справі "Каіч та інші проти Хорватії" визначено, що обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту, адже протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, для реального та найшвидшого відновлення суб`єктивного права громадянина на одержання виплати у належному розмірі адміністративний орган повинен вчинити власне волевиявлення з приводу призначення виплати та негайно після настання цієї події ініціювати процедуру переказу безготівкових коштів (у разі наявності достатнього обсягу фінансових ресурсів) або негайно ініціювати процедуру отримання від розпорядника публічних коштів вищого рівня додаткових асигнувань для виконання прийнятого рішення в частині проведення платежів (у разі відсутності достатнього обсягу фінансових ресурсів).

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.01.2020р. у справі №814/1460/16 адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що факт порушення прав та охоронюваних законом інтересів заявника у спірних правовідносинах слід визнати доведеним, що є підставою для часткового задоволення позовних вимог у спосіб захисту, сформульований у резолютивній частині даного акту органу судової влади України.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), вичерпно реалізував існуючі правові механізми з"ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Наведений заявником у тексті позову алгоритм розрахунку розміру грошової компенсації за невикористані відпустки попередніх років слід визнати юридично неспроможним, адже такий механізм обчислення підлягає застосуванню виключно до випадків обчислення розміру компенсації середнього заробітку за час вимушеного прогулу (у тому числі і при протиправному звільненні зі служби/посади), а у межах даного спору має місце неповний розрахунок при звільненні поліцейського.

Натомість, у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 24.06.2021р. у справі №520/8054/2020 грошова компенсація за невикористані дні відпусток минулих/попередніх років повинна бути обчислена виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області (, адреса: 61022, м.Харків, вул.Жон Мироносиць, 5) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) грошової компенсації за невикористані частини щорічних оплачуваних відпусток за 2016 рік у кількості 10 днів, за 2017 рік у кількості 25 днів, за 2018 рік у кількості 25 днів, за 2019 рік у кількості 15 днів.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції у Харківській області (, адреса: 61022, м.Харків, вул.Жон Мироносиць, 5) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію за невикористані частини щорічних оплачуваних відпусток за 2016 рік у кількості 10 днів, за 2017 рік у кількості 25 днів, за 2018 рік у кількості 25 днів, за 2019 рік у кількості 15 днів.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя О.В. Старосєльцева