Справа № 640/29515/21
Суддя: Огурцов О.П.
Дата ухвалення: 2022-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2022 року м. Київ № 640/29515/21

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Огурцов О.П., розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику сторін адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до проНаціонального агентства з питань запобігання корупції визнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування довідки

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Національного агентства з питань запобігання корупції, в якому просить:

- визнати протиправними дії відповідача з проведення повної перевірки щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2020 рік, поданої ОСОБА_1 , суддею Верховного Суду;

- визнати протиправною та скасувати довідку про результати проведення повної перевірки щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2020 рік, поданої ОСОБА_1 , суддею Верховного Суду, від 15.09.2021 № 540/21.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач вважає помилковими висновки відповідача про відмінність недостовірних відомостей в декларації від достовірних на загальну суму 2600000 грн., викладені в довідці Національного агентства з питань запобігання корупції про результати проведення повної перевірки щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, щорічної за 2020 рік, поданої ОСОБА_1 , суддею Верховного Суду, від 15.09.2021 №540/21.

Позивач посилається на те, що домоволодіння - житловий будинок загальною площею 173,3 м.кв., земельна ділянка загальною площею 666 м2, що перебував у користуванні члена сім`ї (доньки), не підлягало декларуванню, оскільки право користування ним донька набула не на підставі правочину, а на підставі закону. При цьому позивач зазначає про те, що фактично донька проживала у вказаному домоволодінні тільки підчас очного навчання у школі, що сукупно складає 161 день, а відповідачем не доведено обставину проживання доньки у домоволодінні станом на останній день звітного періоду або більше ніж 183 дні протягом 2020 року. Також позивач зазначає про те, що як оцінці в даному випадку підлягала вартість права користування домоволодінням, а не вартість самого домоволодіння, крім того вартість не задекларованого домоволодіння не доведена відповідачем належними і допустимими доказами

Щодо не зазначення у декларації відомостей про квартиру, розташовану у місті Будва, країна Чорногорія , в якій протягом 2020 року проживали чоловік та син позивачки, зазначає, що відповідні відомості не вказала через відсутність достовірних відомостей про власника квартири, яка перебувала в оренді чоловіка та через технічні недоліки сайту https://portal.nazk.gov.ua/, через який здійснюється подання електронних декларацій.

Також позивач зазначає про те що під час проведення повної перевірки щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2020 рік, поданої позивачем відповідач діяв не у спосіб, передбачений законом, оскільки здійснював перевірку за відсутності погодженого Вищою радою правосуддя порядку здійснення повної перевірки декларації, поданої суддею.

Відповідач проти позовних вимог заперечив, надав суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову з огляду на те, що оскаржуваною довідкою не передбачено визначення будь-яких обов`язків для позивача чи інших юридично значимих наслідків, відтак довідка лише фіксує факт проведення повної перевірки декларації, містить виклад систематизованої інформації і не є рішенням суб`єкта владних повноважень, а отже не може бути оскаржена до суду.

Відповідач зазначив про те, що доводи позивача в частині не зазначення у декларації відомостей про об`єкт нерухомості - домоволодіння (житловий будинок загальною площею 173,3 м2, земельна ділянка загальною площею 666 м2) ґрунтуються на помилковому тлумаченні пункту 2 частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції», і декларуванню підлягають не тільки права, які виникли на підставі правочинів, а і права, що виникли на підставі закону.

Щодо не зазначення у декларації відомостей про квартиру, розташовану у місті Будва, країна Чорногорія , відповідач вказав, що позивачем не вжито жодних заходів для з`ясування необхідної для заповнення декларації інформації, а технічні недоліки реєстру не спростовують факту порушення вимог ЗУ «Про запобігання корупції».

Водночас, відповідач зазначив про те, що під час проведення перевірки позивача діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений законом, і, враховуючи відсутність погодженого Вищою радою правосуддя проекту спеціального порядку здійснення повних перевірок щорічних декларацій суддів, правомірно керувався положеннями Закону України «Про запобігання корупції» і загального Порядку проведення повної перевірки особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого наказом Національного агентства з питань запобігання корупції від 29.01.2021 №26/21.

Позивачем надано суду відповідь на відзив, в якій вона повторно виклала аргументи, зазначені у позові, та вказала про те, що оскаржуване рішення ставить під сумнів її доброчесність, може бути підставою для початку дисциплінарного провадження відносно неї і є обов`язковим для розгляду органами досудового розслідування, а відтак порушує її права, а тому підлягає судового контролю.

Відповідачем надано суду заперечення на відповідь на відзив в яких вказано про те, що позивачем ні в позовні заяві, ні у відповіді на відзив так і не зазначено, яких саме негативних наслідків вона зазнала у зв`язку з складання оскаржуваної довідки, у той час, як доводи позивача про протиправність висновків викладених в зазначеній довідці можуть бути предметом перевірки під час вирішення судом спору про притягнення її до будь - якого виду відповідальності. Також відповідач зазначив про те, що вимоги Закону України «Про запобігання корупції» по своїй природі є імперативними та не потребують від державних органів вжиття додаткових заходів спонукання до їх виконання, у той час, як Порядок проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування затверджений наказом Національного агентства від 29.01.2021 № 26/21 лише розширює норми вказаного Закону, оскільки по суті саме Закону України «Про запобігання корупції» визначає обов`язки, які покладено на суб`єктів декларування, а Порядок лише визначає механізми їх реалізації.

Об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 Указом Президента України від 07.05.2019 за № 195/2019 призначена на посаду судді Верховного Суду у Касаційний адміністративний суд.

14.03.2021 на виконання вимог частини першої статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» ОСОБА_1 подана щорічна декларація особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2020 рік.

Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 51 -3 Закону України «Про запобігання корупції», підпункту 1 пункту 2 розділу ІІ Порядку проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого Наказом Національного агентства з питань запобігання корупції від 29.01.2021 № 26/21, до протоколу автоматизованого розподілу обов`язків з проведення перевірок від 26.03.2021 №195/0/14-21 уповноваженою особою Національного агентства - головним спеціалістом другого відділу Управління проведення обов`язкових повних перевірок у період з 29.03.2021 по 15.09.2021 проведено повну перевірку декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, щорічної за 2020 рік, унікальний ідентифікатор документа - НОМЕР_2 поданої ОСОБА_1 , суддею Верховного Суду до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування 16.03.2021.

В межах проведення вказаної перевірки відповідачем надіслано на адресу позивача запит про надання пояснень та документів від 28.04.2021 №42-01/28331/21 в якому поставлені запитання з приводу виявлених розбіжностей в декларації та запропоновано повідомити відомості про фактичне місце проживання у 2020 році (із зазначенням періоду) та станом на 31.12.2020 позивача та членів її сім`ї.

На виконання вказаного запиту позивачем надано відповідь від 20.05.2021 щодо виявлених відповідачем розбіжностей. Зазначеною відповіддю позивачем повідомлено відповідача про те, що протягом 2020 року та станом на 31.12.2020 вона фактично проживала у АДРЕСА_2 на правах орендаря квартири, а її донька протягом 2020 року та станом на 31.12.2020 фактично проживала разом із своїм батьком у АДРЕСА_3 . Позивач вказала про те, що її чоловік разом із сином протягом 2020 року та станом на 31.12.2020 фактично проживали у Чорногорії, м. Будва на правах орендаря квартири. Разом із відповіддю на запит позивач надала копії документів, зокрема, копії закордонних паспортів - власного і членів сім`ї.

Відповідачем надіслано позивачу запит про надання пояснень та документів від 25.05.2021 №42-01/36189/21, яким, зокрема, запропоновано надати пояснення та копії документів, на підставі яких набуто право власності/користування на об`єкт нерухомості, в якому протягом 2020 року проживали чоловік разом із сином.

Позивач надала відповідь від 28.05.2021, у якій пояснила, що об`єкт нерухомості (квартира), в якому протягом 2020 року проживали чоловік разом із сином, орендується її чоловіком відповідно до договору оренди від 06.01.2020, копію якого надала разом із поясненнями.

Відповідачем надіслано позивачу запит про надання пояснень та документів від 17.08.2021 №42-01/62379/21 щодо надання пояснень з приводу причин не відображення у декларації житлового будинку і земельної ділянки за адресою АДРЕСА_3 , в яких протягом звітного періоду проживала донька позивача.

На зазначений запит позивач надала відповідь від 31.08.2021, в якій пояснила, що донька проживала у зазначеному домоволодінні із своїм батьком, як його неповнолітня дитина. Оскільки батько не є власником житла, а також земельної ділянки, розташованої за вказаною адресою, то у доньки були відсутні будь-які цивільно-правові підстави на право користування чужим майном у розумінні Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим таке право і не було відображено у декларації.

За результатами перевірки складено довідку від 15.09.2021 № 540/21 про результати проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, щорічної за 2020 рік, поданої ОСОБА_1 , суддею Верховного Суду відповідно до якої встановлено, що суб`єкт декларування при складанні та поданні декларації вказав недостовірні відомості, чим не дотримав вимог частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції». Також зазначеній довідці вказано про те, що недостовірні відомості відрізняються від достовірних на загальну суму 2600000,00 грн., що перевищує 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на дату подання декларації та факт того, що у діях суб`єкта декларування встановлено ознаки злочину, передбаченого статті 3662 Кримінального кодексу України.

Позивач не погоджуючись з діями відповідача з проведення повної перевірки поданою нею щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2020 рік та довідкою від 15.09.2021 № 540/21 звернулась з відповідним позовом до суду.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про запобігання корупції» Національне агентство з питань запобігання корупції є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику.

Пунктом 8 частини першої статті 11 вказаного встановлено, що до повноважень НАЗК належать здійснення в порядку, визначеному цим Законом, контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зберігання та оприлюднення таких декларацій, проведення моніторингу способу життя осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про запобігання корупції» суб`єкти декларування - це особи, зазначені у пункті 1, підпунктах а і в пункту 2, пунктах 4 і 5 частини першої статті 3 цього Закону, інші особи, які зобов`язані подавати декларацію відповідно до цього Закону.

Відповідно до підпункту "ґ" пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» до суб`єктів, на яких поширюється дія цього Закону відносяться, зокрема, судді.

Частиною першою статті 45 зазначеного Закону встановлено, що особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Абзацами 1 та 2 частини першої статті 51-3 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено, що повна перевірка декларації полягає у з`ясуванні достовірності задекларованих відомостей, точності оцінки задекларованих активів, перевірці на наявність конфлікту інтересів та ознак незаконного збагачення чи необґрунтованості активів і може здійснюватися у період здійснення суб`єктом декларування діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, а також протягом трьох років після припинення такої діяльності. Обов`язковій повній перевірці підлягають декларації службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, суб`єктів декларування, які займають посади, пов`язані з високим рівнем корупційних ризиків, перелік яких затверджується Національним агентством.

Згідно примітки до вказаної статті під службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, в цій статті розуміються в тому числі судді.

В підпункті 1.1 пункту 1 розділу 3.1 довідки від 15.09.2021 № 540/21 відповідач, як на фактичну підставу висновків про порушення пункту 2 частини 1 статті 46 Закону України «Про запобігання корупції», вказує на не зазначення позивачем у декларації відомостей про об`єкт нерухомості - домоволодіння (житловий будинок загальною площею 173,3 м2, земельна ділянка загальною площею 666 м.кв. за адресою АДРЕСА_3 , що перебував у користуванні члена сім`ї (доньки), 2004 р.н., у зв`язку з фактичним місцем проживання, що підтверджується поясненнями суб`єкта декларування.

Пояснення позивача враховано не було, оскільки відповідно до пункту 2 частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції» в декларації зазначаються об`єкти нерухомості, що належить суб`єкту декларування та членам його сім`ї, зокрема, які знаходяться у них в оренді чи на іншому праві користування, незалежно від форми укладання правочину, внаслідок якого набуте таке право.

Згідно з положеннями пункту 2 частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції» у декларації зазначаються відомості про: об`єкти нерухомості, що належать суб`єкту декларування та членам його сім`ї на праві приватної власності, включаючи спільну власність, або знаходяться у них в оренді чи на іншому праві користування, незалежно від форми укладення правочину, внаслідок якого набуте таке право. Такі відомості включають:

а) дані щодо виду, характеристики майна, місцезнаходження, дату набуття майна у власність, оренду або інше право користування, вартість майна на дату набуття його у власність, володіння або користування;

б) у разі якщо нерухоме майно перебуває у спільній власності, про усіх співвласників такого майна вказуються відомості, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, або найменування відповідної юридичної особи із зазначенням коду Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. У разі якщо нерухоме майно перебуває в оренді або на іншому праві користування, про власника такого майна також вказуються відомості, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, або найменування відповідної юридичної особи із зазначенням коду Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Відповідно до частини п`ятої статті 46 вказаного Закону відображення доходів і видатків суб`єктів декларування здійснюється у грошовій одиниці України. Вартість майна, майнових прав, активів, інших об`єктів декларування, передбачених частиною першою цієї статті, зазначається у грошовій одиниці України на момент їх набуття у власність або останньої грошової оцінки. Вартість майна, майнових прав, активів, інших об`єктів декларування, що перебувають у володінні чи користуванні суб`єкта декларування, зазначається у випадку, якщо вона відома суб`єкту декларування або повинна була стати відомою внаслідок вчинення відповідного правочину.

Частинами першою та другою статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З системного аналізу положень пункту 2 частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції» та норм Цивільного кодексу України вбачається, що обов`язковою передумовою зазначення у декларації відомостей про об`єкти нерухомості, що знаходяться в оренді чи на іншому праві користування у суб`єкта декларування або членів його сім`ї, є вчинення ними саме правочину, внаслідок якого було набуте таке право, незалежно від форми такого правочину.

Таким чином, обов`язок щодо декларування права користування нерухомим майном виникає у суб`єкта декларування у випадку виникнення відповідного права на конкретній підставі, а саме на підставі вчинено особою правочину, тобто вольової дії, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи на настання юридичних наслідків (виникнення прав).

Відповідно до частини другої статті 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно з частиною першою статті 30 Цивільного кодексу України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Частиною першою статті 34 Цивільного кодексу України встановлено, що повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Вичерпний перелік правочинів, які особа має право вчиняти у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років визначено в статті 32 Цивільного кодексу України та серед них відсутнє право на набуття особою права користування нерухомими майно. Також положення вказаної статті встановлено, що неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників.

Відповідно до частини першої статті 215 та частини першої статті 216 Цивільного кодексу України відсутність у особи необхідного обсягу цивільної дієздатності на момент вчинення правочину є підставою недійсності правочину. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Як вбачається з паспорту громадянина України для виїзду за кордон доньки позивача їй в 2020 виповнилось 16 років. Докази на підтвердження надання позивачем чи батьком доньки позивача дозволу на набуття прав користування нерухомими майно донькою позивача в матеріалах справи відсутні. Також про наявність відповідних доказів, як і про наявність факту надання згоди батьками доньки позивача на вчинення нею будь - яких правочинів в оскаржуваній довідці не зазначено.

Таким чином протягом усього звітного періоду (2020 рік) донька позивача не мала повної цивільної дієздатності, а тому не могла вчинити правочин, внаслідок якого могла б набути право оренди або будь-яке інше право користування домоволодінням.

Відповідач у відзиві зазначає про те, що дочка позивача проживаючи разом з батьком у домоволодінні свого члена сім`ї - діда, набула права користування на підставі закону, в силу статті 405 Цивільного кодексу України та статті 156 Житлового кодексу України, як член сім`ї власного діда.

Частиною першою статті 405 Цивільного кодексу України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частини першої та другої статті 156 Житлового кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Отже, дочка позивача набула права користування відповідним нерухомим майном, про що відповідачем безпосередньо зазначено у наданому суду відзиві, в силу вимог законодавства, а не на підставі правочину.

Посилання відповідача на те, що визначення «інше право користування» є узагальнюючим поняттям, яке охоплює усі правові підстави виникнення такого права, суд вважає необґрунтованим, оскільки в пункті 2 частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції» після відповідної фрази чітко зазначено про те, що інше право підлягає декларування незалежно від форми укладення правочину, внаслідок якого воно набуто.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку про те, що у позивача не виникало обов`язку щодо декларування права користування її донькою нерухомим майном за адресою, а отже позивачем не було допущено порушення частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції» внаслідок відсутності декларування відповідного права.

В підпункті 1.2 пункту 1 розділу 3.1 довідки від 15.09.2021 № 540/21 відповідач, як підставу висновків про порушення пункту 2 частини 1 статті 46 Закону України «Про запобігання корупції», посилається на не зазначення позивачем у декларації відомостей про об`єкт нерухомості - квартиру, розташовану умісті Будва країна Чорногорія , в якій протягом 2020 року проживали чоловік та син позивача.

З пояснень позивача, які було надано відповідачу під час проведення перевірки, вбачається, що відомості про зазначений об`єкт нерухомості не були вказані в декларації через технічну неможливість вказати в декларації об`єкт нерухомості, у зв`язку з тим, що об`єкт нерухомості розташований за межами України, а відомості про власника, такі як його громадянство, юридична чи фізична особа, позивачу були невідомі.

Відповідно до довідки від 15.09.2021 № 540/21 пояснення суб`єкта декларування не враховано, оскільки вони не спростовують правопорушення.

З аналізу копії договору оренди квартири, розташованої в м. Будва, країна Чорногорія , від 06.01.2020, який було укладено між чоловіком позивача (орендар) і третьою особою (орендодавець), судом встановлено, що з нього є неможливим встановити, чи є орендодавець власником квартири, що передається в оренду. Також, з вказаного договору є неможливим встановити громадянство орендодавця оскільки в преамбулі договору вказується, що орендодавець «из Украины», натомість в реквізитах договору вказано, що орендодавець «из Будвы».

З наданої позивачем роздруківки підрозділу «інформація щодо об`єкта нерухомості» розділу 3 «об`єкти нерухомості» сайту https://portal.nazk.gov.ua/, через який здійснюється подання електронних декларацій, вбачається технічна неможливість додати відомості про власника без обов`язкового зазначення типу особи - громадянин України; юридична особа, зареєстрована в Україні; іноземний громадянин; юридична особа, зареєстрована за кордоном. У відповідній графі відсутня можливість обрати позначку «не відомо», «не застосовується» або «член сім`ї не надав інформацію».

Відповідач обставини існування вказаних недоліків в роботі сайту https://portal.nazk.gov.ua/ не спростував. Натомість вказав, що існування технічних недоліків в роботі сайту не звільняє позивача від обов`язку декларування і не спростовує порушення. При цьому відповідач не навів правового обґрунтування алгоритму дій позивача у випадку неможливості подання нею певних даних через технічні недоліки роботи сайту.

Суд звертає увагу на те, що подання позивачем певних звернень з питань виникнення у неї труднощів у здійсненні декларування певних даних через технічні недоліки роботи сайту є правом позивача, оскільки положеннями чинного законодавства відповідного обов`язку не передбачено.

Крім того, суд звертає увагу на той факт, що, як вбачається з відзиву відповідача, він був обізнаний про наявність відповідних технічних недоліків в роботі сайту, водночас у суду відсутні докази на підтвердження вжиття відповідачем заходів щодо їх усунення.

Відповідно до частини другої 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

В аспекті наведеного суд враховує рішення ЄСПЛ від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України», в якому визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі, коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Таким чином у позивача була відсутня можливість здійснити декларування прав члені її сім`ї на користування об`єктом нерухомості - квартири, розташованої у місті Будва країна Чорногорія, через не забезпечення державною належної якості та чіткості роботи технічних засобів за допомогою яких має здійснюватись відповідне декларування, про що відповідач був обізнаний, та належного правового регулювання порядку дій які має вчинити позивач у випадку виникнення технічних перешкод у здійсненні декларування певних об`єктів нерухомості.

Враховуючи наведене суд дійшов висновку про те, що хоча формально позивачем не було чітко дотримано вимог пункту 2 частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції», водночас в даному випадку це не може бути кваліфіковано, як порушення відповідних норм оскільки воно відбулося поза межами волі позивача, внаслідок існування об`єктивних обставин на які позивач не могла жодним чином не могла вплинути, у той час, як відповідач, як суб`єкт владних повноважень мав жити заходів щодо недопущення існування відповідних обставин.

Надаючи оцінку наявності порушеного права позивача спірним рішенням, як актом індивідуальної дії, і належності обраного способу захисту, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про запобігання корупції» Національне агентство з питань запобігання корупції є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику.

Передбачений розділом VII вказаного Закону фінансовий контроль є одним з механізмів запобігання і протидії корупції, в межах якого визначена категорія осіб зобов`язана щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 7-1 частини першої статті 11 Закону України «Про запобігання корупції» до повноважень НАЗК належить здійснення в порядку, визначеному цим Законом, контролю та перевірки декларацій суб`єктів декларування.

Таким чином, держава з метою запобігання і протидії корупції встановила для визначеної категорії осіб зобов`язання з подання декларацій, а також встановила орган, який має повноваження контролю та перевірки виконання особами обов`язку. Отже, НАЗК виконує щодо таких осіб публічно-владні управлінські функції (а саме, функції контролю та перевірки) підчас використання наданих повноважень.

За таких обставин рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, вчинені в межах запровадженого державою фінансового контролю як одного з механізмів запобігання і протидії корупції, підлягають судовому контролю на предмет того, чи не є висновки, викладені в рішеннях, дії або бездіяльність такого суб`єкта, довільними, нераціональними, несправедливими відносно конкретної фізичної чи юридичної особи та чи не порушують її прав.

Обов`язковою передумовою застосування судового контролю рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є порушення ними прав, свобод або законних інтересів особи.

Посилання відповідача на те, що оскаржуваною довідкою не передбачено виникнення будь-яких обов`язків для позивача та не встановлено строку виконання, а тому вона не породжує жодних негативних наслідків для суб`єкта декларування суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Сам факт того, що державний орган - спеціально уповноважений суб`єкт у сфері протидії корупції, публічно, шляхом розміщення відповідної довідки на веб-сайті, заявив про зазначення позивачем недостовірних відомостей у декларації, вже породжує негативні наслідки для позивача, оскільки заперечує законність її дій при складанні і поданні декларації, ставить під сумнів її доброчесність.

Така заява може бути підставою для початку дисциплінарного провадження відносно позивача, оскільки зазначення в декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, завідомо неправдивих відомостей або умисне незазначення відомостей, визначених законодавством є підставою для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.

В залежності від суми, на яку відповідно до висновків НАЗК недостовірні відомості в декларації відрізняються від достовірних, на підставі довідки може складатись протокол про адміністративне правопорушення або обґрунтований висновок про виявлення ознак корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, який, в силу приписів частини сьомої статті 12 Закону України «Про запобігання корупції», є обов`язковим для розгляду органами досудового розслідування.

Отже, факт складання відповідачем довідки, за результатами повної перевірки щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2020 рік, поданої позивачем, з відображенням в ній факту допущення позивачем порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції», породжує для позивача настання правових наслідків, які мають суттєвий вплив на її права та інтереси.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

При цьому вимога на захист порушеного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Скасування акта суб`єкта владних повноважень як спосіб захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку про те, що скасування довідки від 15.09.2021 №540/21 забезпечить відновлення порушених прав позивача, оскільки наслідком застосування такого способу захисту буде нівелювання тих правових наслідків, до яких призвів незаконний акт з моменту його прийняття. Отже, такий спосіб захисту є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права позивача.

Щодо оскарження позивачем дій відповідача з проведення повної перевірки щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2020 рік, поданої позивачем суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 52-2 Закону України «Про запобігання корупції», порядок здійснення повної перевірки декларації, поданої суддею, суддею Конституційного Суду України, моніторингу способу життя судді, судді Конституційного Суду України визначається Національним агентством за погодженням відповідно Вищої ради правосуддя або зборів суддів Конституційного Суду України. Такий порядок не може встановлювати особливості здійснення повної перевірки декларації, поданої суддею, суддею Конституційного Суду України, моніторингу способу життя судді, судді Конституційного Суду України, не передбачені цим Законом.

Згідно з пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про запобігання корупції» щодо відновлення інституційного механізму запобігання корупції» від 15.12.2020 №1079-ІХ, Національне агентство з питань запобігання корупції у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом розробляє проекти порядків здійснення повної перевірки декларації, поданої суддею, суддею Конституційного Суду України, моніторингу способу життя судді, судді Конституційного Суду України та надає їх на погодження Вищій раді правосуддя та зборам суддів Конституційного Суду України, які протягом місяця з дня їх отримання погоджують такі проекти порядків. В іншому випадку, за відсутності відповідного погодження протягом строку, встановленого абзацом першим цього пункту, Національне агентство з питань запобігання корупції здійснює повну перевірку декларацій, поданих суддями, суддями Конституційного Суду України, а також моніторинг способу життя судді, судді Конституційного Суду України безпосередньо у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання корупції».

На виконання вказаних приписів законодавства 01.02.2021 відповідач звернувся за погодженням до Вищої ради правосуддя із проектом Порядку проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданої суддею.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 09.02.2021 № 282/0/15-21 відповідачу було надано зауваження і пропозиції до проекту вказаного Порядку та запропоновано надати для погодження в межах строків, визначених пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про запобігання корупції» щодо відновлення інституційного механізму запобігання корупції», доопрацьований проект такого Порядку.

Станом на момент проведення повної перевірки декларації позивача, відповідач не мав погодженого Вищою радою правосуддя Порядку проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданої суддею, а отже, діяв відповідно до приписів частини другої пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про запобігання корупції» щодо відновлення інституційного механізму запобігання корупції» від 15.12.2020 №1079-ІХ.

Частинами першою, другою та третьою статті 51-1 Закону України «Про запобігання корупції» встановлено, що Національне агентство проводить щодо декларацій, поданих суб`єктами декларування, такі види контролю: щодо своєчасності подання; щодо правильності та повноти заповнення; логічний та арифметичний контроль. Національне агентство проводить повну перевірку декларацій відповідно до цього Закону. Порядок проведення передбачених цієї статтею видів контролю, а також повної перевірки декларації визначається Національним агентством.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 12, частини третьої статті 511 Закону України "Про запобігання корупції", відповідачем, наказом від 29.01.2021 № 26/21 "Про затвердження Порядку проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування", який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.02.2021 за №158/35780, затверджено Порядок проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача з проведення повної перевірки щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Керуючись статтями 241, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_4 ) до Національного агентства з питань запобігання корупції (; бульвар Дружби Народів, буд. 28, м. Київ, 01103) про визнання протиправними дій, визнання протиправною і скасування довідки - задовольнити частково.

2. Визнати протиправною і скасувати довідку Національного агентства з питань запобігання корупції про результати проведення повної перевірки щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, щорічної за 2020 рік, поданої ОСОБА_1 , суддею Верховного Суду, від 15.09.2021 №540/21.

3. В частині позовних вимог щодо визнання протиправними дій Національного агентства з питань запобігання корупції з проведення повної перевірки щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2020 рік, поданої ОСОБА_1 , суддею Верховного Суду - відмовити.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Національного агентства з питань запобігання корупції (; бульвар Дружби Народів, буд. 28, м. Київ, 01103) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_4 ) сплачену суму судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України. Зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.П. Огурцов