Справа № 580/9354/21
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2022-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/9354/21 Суддя першої інстанції: Віталіна ГАЙДАШ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Кобаля М.І., Костюк Л.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на прийняте у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 12 січня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - Відповідач, в/ч НОМЕР_1 ) про:

- визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо непроведення із ОСОБА_1 своєчасного розрахунку при звільненні з військової служби;

- стягнення з в/ч НОМЕР_1 середнього грошового забезпечення (середнього заробітку) за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби з 06.07.2021 по день фактичного розрахунку 02.09.2021 в сумі 29 822,58 грн.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 12.01.2022 позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки повний розрахунок з Позивачем при звільненні проведено Відповідачем із затримкою у 41 робочий день, то вимоги останнього про стягнення середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку при звільненні в сумі 29 822,58 грн є обґрунтованими.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та закрити провадження у справі. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що положення ст. 117 КЗпП України не поширюються на правовідносини, які виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, що узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України», а відтак стягнення з в/ч НОМЕР_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставним. Крім того, наголошує на необхідності врахування практики Верховного Суду при вирішенні цієї категорії справ, яка передбачає можливість зменшення розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні пропорційно до обсягу нездійснених виплат.

Після усунення визначених в ухвалі від 26.04.2022 про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.08.2022 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні, виходячи з такого.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи і не заперечуються учасниками справи, наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 05.07.2021 №132 прапорщика ОСОБА_1 , звільнену наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 05.07.2021 №27-РС у запас за пунктом «й» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 05.07.2021 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 10).

Цим наказом передбачено виплату Позивачу: премії від посадового окладу в розмірі 100%; грошової компенсації за 35 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2020 рік та за 18 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2021 рік; грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік в сумі 13 932 грн 30 коп; грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 13 325 грн 30 коп; одноразової грошової вихідної допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 2015-2020 роки.

Судом першої інстанції також встановлено, що остаточний розрахунок при звільненні ОСОБА_1 проведено в/ч НОМЕР_1 02.09.2021, що підтверджується копією виписки по картковому рахунку Позивача (а.с. 13).

За наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні від 16.08.2021 (а.с. 16) в/ч НОМЕР_1 листом від 18.08.2021 №3798 повідомила останню про відсутність правових підстав для її задоволення, оскільки спеціальним законодавством, що регламентує порядок проходження військової служби, відповідних зобов`язань роботодавця не передбачено (а.с. 14-15).

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗПп України), Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Постанова №100), суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що непроведення своєчасного та повного розрахунку з Позивачем є підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 29 822,58 грн, із розрахунку тривалості затримки 41 робочий день та середньоденного заробітку у розмірі 727,38 грн.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися з огляду на таке.

Відповідно до абз. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Ні Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», ні Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем (у цьому випадку в/ч НОМЕР_1 ) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Ця позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 справі №21-8а15 та була підтримана у подальшому Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.09.2018 у справі №810/1549/17, від 17.10.2018 у справі № 805/2948/17-а, від 08.11.2018 у справі №821/1333/16, від 16.04.2020 у справі № 822/3307/17, від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18.

Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків повного проведення розрахунку при звільненні з військової служби, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, судова колегія приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладався, зокрема, у постановах Верховного Суду від 28.10.2020 у справі №240/222/20, від 04.09.2020 у справі №120/2005/19-а, від 09.10.2020 у справі №580/3988/19, від 03.08.2021 у справі № 580/278/19.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

При цьому згідно ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.

Наведена позиція щодо застосування вказаних норм матеріального права викладена у постанові Верхового Суду України від 15.09.2015 у справі №21-1765а15.

При цьому, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні з вини роботодавця та факт проведення з ним остаточного розрахунку. У випадку вирішення спору на користь працівника, в тому числі в судовому порядку на спірну суму також підлягає нарахування середнього заробітку за час затримки, розмір якої визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Указаний правовий висновок щодо застосування положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 у справі № 826/9793/18 та від 23.04.2020 у справі № 810/3573/18.

Посилання Апелянта на неврахування судом першої інстанції рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України», за яким зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права, судова колегія вважає безпідставним, оскільки в указаному ж рішенні у пункті 58 Європейський суд з прав людини наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам (див., наприклад, рішення у справі «Вайт та Кенеді проти Німеччини» (Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, п. 54, ЕСПЛ 1999-I).

Крім того, на відміну від обставин справи «Меньшакова проти України», у спірному випадку заборгованість із виплати заробітної плати виникла не із судового рішення.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), передбачено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

У спірному випадку, на переконання судової колегії, вина в/ч НОМЕР_1 полягала у тому, що останньою при проведенні розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні не було своєчасно виплачено усі належні до отримання суми коштів при звільненні.

Таким чином, оскільки остаточний розрахунок з Позивачем проведений Відповідачем лише 02.09.2021, то колегія суддів вважає обґрунтованим висновки суду першої інстанції про те, що період, протягом якого в/ч НОМЕР_1 не виконувала свій обов`язок щодо виплати належних ОСОБА_1 , як звільненому працівникові, сум, є період з 06.07.2021 по 02.09.2021.

Відповідно п. 2 Порядку №100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно п. 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За правилами п. 8 вказаного Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Судова колегія звертає увагу, що Порядок № 100 регулює загальні засади обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати, в той час як Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, встановлює особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців Збройних Сил України. При цьому з аналізу положень Порядку №260 випливає, що для розрахунку середньоденного та загального розміру середнього грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України потрібно використовувати не робочі, а календарні дні.

Отже, для спірних правовідносин при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.

Згідно довідки в/ч НОМЕР_1 від 12.10.2021 №4376 (а.с. 17) середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 з розрахунку календарних днів складає 460,02 грн ((13 713,71 грн (грошове забезпечення за травень 2021 року) + 14 347,71 (грошове забезпечення за червень 2021 року без урахування одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 34 830,50 грн) / 61 (кількість календарних днів у травні-червні 2021 року)). Викладене, на переконання судової колегії, свідчить про помилковість твердження Позивача, з яким погодився суд першої інстанції, про те, що розмір середньоденного заробітку ОСОБА_1 складає 727,38 грн, оскільки, по-перше, він має обчислюватися виходячи з кількості календарних днів, а не робочих, по-друге, матеріалами справи не підтверджується, що розмір грошового забезпечення Позивача у травні-червні 2021 року становив 13 508,00 грн та 14 132,49 грн відповідно.

Крім іншого, судом першої інстанції не було враховано, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16).

Згідно вже згаданої вище постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Матеріали справи свідчать, що загальний розмір належних ОСОБА_1 при звільненні виплат мав складати 102 883,64 грн. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, 08.07.2021 Позивачу виплачено кошти в сумі 677,81 грн (0,7% від загальної суми), 09.07.2021 - в сумі 14 132,49 грн (13,7% від загальної суми), 16.07.2021 - 60 851,81 грн (59,1 % від загальної суми), 26.07.2021 - 338,90 грн (0,33% від загальної суми), 04.08.2021 - 13 723,32 грн (13,3% від загальної суми), 12.08.2021 - 13 125,42 грн (12,8% від загальної суми) та 02.09.2021 - 33,89 грн (0,03 % від загальної суми).

Відтак, з 06.07.2021 по 08.07.2021 сума невиплачених коштів при звільненні складала 102 883,64 грн, тобто 100% від загальної належної до виплати при звільненні суми; станом на 09.07.2021 ця сума складала 102 205,83 грн, тобто 99,3%; з 10.07.2021 по 16.07.2021 - 88 073,34 грн (85,6%); з 17.07.2021 по 26.07.2021 - 27 221,53 грн (26,5%), з 27.07.2021 по 04.08.2021 - 26 882,63 грн (26,1%); з 05.08.2021 по 12.08.2021 - 13 159,31 грн (12,8%), з 13.08.2021 по 02.09.2021 - 33,89 грн (0,03%).

З урахуванням загальних правил Порядку №100, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні належних ОСОБА_1 виплат за період з 06.07.2021 по 02.09.2021 має становити 26 681,16 грн (460,02 грн х 58 календарних днів).

Водночас, виходячи з принципу пропорційності та зважаючи за наведену вище судову практику в аналогічній категорії справи, судова колегія приходить до висновку, що належним і достатнім способом захисту порушених прав ОСОБА_1 є стягнення на її користь 1 380,06 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.07.2021 по 08.07.2021 (460,02 грн х 3 календарних дні х 100%), 456,80 грн за 09.07.2021 (460,02 х 1 х 99,3%), 2 756,46 грн за період з 10.07.2021 по 16.07.2021 (460,02 грн х 7 х 85,6%), 1 219,05 грн за період з 17.07.2021 по 26.07.2021 (460,02 грн х 10 х 26,5%), 1 080,63 грн за період з 27.07.2021 по 04.08.2021 (460,02 х 9 х 26,1%), 471,06 грн за період з 05.08.2021 по 12.08.2021 (460,02 грн х 8 х 12,8%) та 289,80 грн за період з 13.08.2021 по 02.09.2021 (460,02 грн х 21 х 0,03%), що разом складає 7 653,86 грн, який підлягає виплаті з відрахуванням усіх обов`язкових платежів.

Такий підхід до визначення пропорційності належної до виплати суми затримки розрахунку при звільненні узгоджується й з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10.02.2022 у справі №580/2264/20.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи цей спір, не врахував особливостей правового регулювання спірних правовідносин та залишив поза увагою особливості обчислення середньоденного заробітку військовослужбовців і принцип пропорційності відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Наведені вище обставини є підставою для зміни судового рішення у відповідній частині.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу - задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити у мотивувальній частині та шляхом заміни у резолютивній частині рішення розміру належного до виплати середнього грошового забезпечення (середнього заробітку) за час затримки розрахунку при звільненні з: « 29 822,58» на: « 7 653,86».

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про необхідність зміни розподілу судових витрат і стягнення за рахунок бюджетних асигнувань в/ч НОМЕР_1 області на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, в сумі 236,08 грн, пропорційно до задоволених позовних вимог (26%).

Керуючись ст. ст. 139, 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 12 січня 2022 року - змінити у мотивувальній частині та змінити в абзаці третьому резолютивної частини цифри « 29 822 (двадцять дев`ять тисяч вісімсот двадцять два) грн. 58 коп.» на « 7 653 (сім тисяч шістсот п`ятдесят три) гривні 86 копійок».

Змінити розподіл судових витрат, зазначивши, що стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 підлягають витрати, пов`язані із сплатою судового збору, в сумі 236 (двісті тридцять шість) гривень 08 копійок.

В іншій частині рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 12 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді М.І. Кобаль

Л.О. Костюк

Повний текст постанови складено та підписано 31 серпня 2022 року.