Справа № 640/20806/21
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2022-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2022 року м. Київ № 640/20806/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Клименчук Н.М., за участю секретаря судового засідання Турчин М.М.,

за участю сторін:

від позивача - ОСОБА_1 від відповідача - Золотухіна Ганна Олександрівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Національної поліції України

про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

На підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні проголошено скорочену (вступну та резолютивну) частини рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог частини шостої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - Позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовною заявою до Національної поліції України (надалі - Відповідач), у якій просить:

- визнати дії Національної поліції, що призвели до її звільнення та позбавлення Конституційного права на працю, протиправними;

- визнати протиправним та скасувати наказ Національної поліції від 24.06.2021 № 779 о/с, в частині звільнення за п.4 ч.1 ст.83 та п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» з посади завідувача сектору з питань державної служби Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України;

- поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору з питань державної служби Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України з 25.06.2021 року;

- зобов`язати Національну поліцію нарахувати та оплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу без урахування податків, зборів та обов`язкових платежів, з розрахунку 1737,05 грн. за один день вимушеного прогулу в період з 25.06.2021 по день винесення рішення судом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.08.2021 відкрито провадження у справі.

В обґрунтування позовних вимог Позивачем зазначено, що звільнення є незаконним таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства та порушує конституційне право Позивача на проходження державної служби.

Позивач вказує, що її попереджено про скорочення та повідомлено про можливе майбутнє звільнення 25.05.2021 та 26.05.2021 під підпис, з усним коментарем, що це формальне скорочення та відбудеться перепризначення посади у зв`язку з реорганізацією. Однак, при попередженні про звільнення, жодних посад Позивачу ні 25.05.2021, ні 26.05.2021, не запропоновано. За весь час з моменту попередження про скорочення, Позивача один раз ознайомлено з інформацією з приводу некомплекту в Національній поліції України станом на 14.06.2021, в якому не зазначено всіх вакантних посад та в перелік не були включені вакантні посади Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України. Крім того, в переліку запропонованих посад вказано ті посади, на яких працювали державні службовці по контракту (за результатами добору) і на дані посади завершено конкурс. Жодних посад та всіх вакантних посад, що були наявними на момент попередження мене про звільнення та з`явилися протягом періоду з дня попередження до дня звільнення, а також існували безпосередньо станом на день звільнення), які Позивач зважаючи на досвід могла обіймати відповідно до своєї кваліфікації не запропоновано.

Отже, як вказує позивач, з моменту ознайомлення з 17.06.2021 протягом 30 календарних днів їй не запропоновано вакантні посади у Національній поліції України, що є порушенням абзацу 2 частини 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VIII (в редакції чинній на момент виникнення Закону № 1285-IXвід 23.02.2021) та ч. 3 ст. 49-2 Кодексу законів про працю України.

Також, як вказує позивач, її звільнення відбулось без урахування переважного права залишення на службі в поліції, передбаченого частиною 1 п. 3 частини 2 ст. 42 КЗпП України.

Отже, позивач вважає, що її протиправно звільнено у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури і штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», оскільки відповідно до наказу Національної поліції України від 19.05.2021 № 412, штатна кількість посад зменшена не була, ні в департаменті кадрового забезпечення ні в апараті Національної поліції України.

Крім того позивач звертає увагу на те, що її вислуга на посадах державної служби становить 26 років 4 місяці, з 2013 року їй довічно встановлено 2-гу групу інвалідності загального захворювання, проте позивач самостійно працює, щоб мати можливість існувати і цього права на працю позивача позбавила Національна поліція. У сім`ї немає інших працівників з самостійним заробітком, так як позивач не заміжня та проживає одна. Національна поліція не надала соціальних пільг щодо надання службового житла, погодила тільки реєстрацію у гуртожитку без надання койко-місця. Позивач вимушений орендувати житло, за яке компенсації не отримувала. У травні 2021 року по державній програмі Позивач оформив іпотечний кредит на житло на підставі довідок про дохід, який він отримував у Національній поліції.

Отже обгрунтовуючи дії, які вчинили посадові особи поліції стосовно жінки інваліда, позивач вважає умисною та прямою дискримінацією, оскільки позивач позбавлений роботи та можливості сплачувати фінансові зобов`язання, які виникли, коли він була працівником поліції. Також Позивач позбавлений права медичного обслуговування в ЦП МВС України та відсутністю можливості придбання ліків та лікування хронічних захворювань.

Відповідач у відзиві проти позову заперечив, зазначаючи, що звільнення проведено відповідно до діючого законодавства. Зокрема, як вказує відповідач, з метою оптимального розподілу та ефективного використання штатної чисельності, удосконалення структури органів і підрозділів, дотримання штатної дисципліни для виконання покладених на Національну поліції завдань наказом Національної поліції України від 19.05.2021 № 412 затверджено Перелік змін у штатах Національної поліції України, у Департаменті кадрового забезпечення Національної поліції України (далі - ДКЗ). Згідно із вказаним наказом, в ДКЗ, зокрема, в секторі з питань державної служби в порядку реорганізації скорочено всі посади, в тому числі посада, яку займав Позивач.

Позивача 26.05.2021 ознайомлено з попередженням про наступне вивільнення (додається) відповідно до абзацу шостого статті 49-2 КЗпП України про те, що наказом НПУ від 19.05.2021 № 412 «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції» посаду, яку обіймав позивач скорочено. Позивачу 14.06.2021 запропоновано повний список вакантних посад категорії державної служби по підрозділах апарату центрального органу управління Національної поліції України, про отримання якого позивач власноручно поставив підпис та підтвердив у своєму зверненні від 13.07.2021 №КР-12792791. Проте позивач 25.05.2021 по 24.06.2021 з заявою про призначення на будь-яку із запропонованих посад не звертався. Відповідно до наказу НПУ від 22.06.2021 №769о/с позивачу надано щорічну оплачувану відпустку на 2 календарних дні, з 22 по 23 червня 2021 року.

Відповідач вказує, що в останній робочий день 24.06.2021 позивач відмовилась від запропонованих їй вакантних посад категорії державної служби по підрозділах апарату центрального органу управління Національної поліції України (додається), про що поставив власний підпис. Наказом НПУ від 24.06.2021 №779 о/с позивача з 24.06.2021 звільнено з посади відповідно до пункту 4 (за ініціативою суб`єкта призначення) частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» з урахуванням частини шостої статті 49-2 Кодексу законів про працю України. В день звільнення - 24.06.2021 ОСОБА_1 отримано у ДКЗ трудову книжку та витяг з наказу НПУ від 24.06.2021 №і779о/с, про що останній поставив власний підпис. Одночасно про ознайомлення Позивача з наказом НПУ від 24.06.2021 №779о/с про її звільнення свідчить власний підпис Позивача на вказаному наказі.

Вказані докази, на переконання відповідача, спростовують твердження позивача про відсутність факту реального скорочення її посади, не пропонування їй вакантних посад, не отримання нею в день звільнення витягу наказу про звільнення. Натомість доводить, що НПУ при звільненні Позивача додержано вимоги, встановлені статтями 83,87 Закону України «Про Державну службу», НПУ добросовісно забезпечено дотримання права Позивача на продовження державної служби шляхом неодноразового пропонування їй вакантних посад, від яких Позивач відмовилась на власний розсуд.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружним адміністративним судом міста Києва встановлено наступне.

Наказом Національної поліції України від 24.06.2021 №1779 о/с ОСОБА_1 звільнено з посади державного службовця 6 рангу, завідувача сектору з питань державної служби Департаменту кадрового забезпечення з 24 червня 2021 року (далі - Наказ від 24.06.2021 №1779).

Наказ від 24.06.2021 №1779 прийнято відповідно до пункту 4 (за ініціативою суб`єкта призначення) частини першої статті 83 та пункту 1 (скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу) частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», з урахуванням частини шостої статті 49-2 Кодексу законів про працю України.

Підстава - наказ Національної поліції від 19.05.2021 № 412 та попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 від 26.05.2021.

Не погоджуючись із вказаним наказом позивач звернулась із відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 49 2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до ст. 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" містяться роз`яснення, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП України, а також дотриманням установлених вимог при вивільненні працівника (попередження за 2 місяці про наступне вивільнення, врахування переважного права на залишення на роботі, наявність скорочення чисельності або штату працівників, змін в організації виробництва і праці тощо). Ці норми кореспондуються з конституційним правом громадянина на захист від незаконного звільнення (ст. 43 Конституції України).

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Виходячи з нормативного тлумачення пункту 1 частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція висловлена в низці постанов Верховного Суду, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 819/691/17, від 08 травня 2019 року у справі № 06/1175/17, від 11 березня 2020 року у справі №813/1220/16, від 11 червня 2020 року в справі № 826/19187/16, від 31 березня 2020 року в справі № 826/6148/16, від 09 жовтня 2019 року в справі №821/595/16.

Така правова позиція викладена також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17 (П/9901/310/18).

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначаються Законом України «Про державну службу» № 889-VIII від 10.12.2015р. (далі - Закон № 889-VIII).

Відповідно до приписів ч.2 та 3 ст. 5 Закону № 889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з ч.1 ст. 3 Закону № 889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (ч.2 ст.1 Закону № 889-VIII).

За правилами частини першої статті 34 Закону №889-VIII призначення на посаду державного службовця здійснюється безстроково, крім випадків, визначених цим та іншими законами України.

Як вбачається з оскаржуваного Наказу Національної поліції України від 24.06.2021 №1779 о/с ОСОБА_1 звільнено з посади державного службовця на підставі ч.1 ст. 87 Закону № 889-VIII.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Як вбачається з матеріалів справи наказом Національної поліції України від 19.05.2021 № 412 затверджено Перелік змін у штатах Національної поліції України, зокрема у Департаменті кадрового забезпечення Національної поліції України (далі - ДКЗ).

Згідно із вказаним Наказом від 19.05.2021 № 412 сектор з питань державної служби реорганізується, скорочуються всі 2 посади.

В матеріалах справи міститься попередження про наступне звільнення, яке ОСОБА_1 підписано 26.05.2021.

Також до матеріалів справи залучено «Некомплект вакантних посад категорії державної служби та цивільного персоналу по підрозділах апарату центрального органу управління Національної поліції України станом на 01.06.2021», в якому вказаний перелік вакантних посад та який містить підпис ОСОБА_1 про отримання 14.06.2021.

В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що всі призначення на вакансії за вказаним переліком здійснюються за результатами проведення конкурсів, переможці яких по кожній посаді вже були відомі на той час.

Судом встановлено, що згідно Наказу № 412 від 19.05.2021 року «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції» затверджено перелік змін у штатах Національної поліції України. Проте вакантні посади Департаменту кадрового забезпечення, які зазначені у штатному розкладі, як утворені 9 посад, та які могли бути теоретично запропоновані ОСОБА_1 , відсутні у Некомплекті станом на 01.06.2021 рік. Зокрема:

- державний службовець 1 посада - головний спеціаліст відділу комплектування апарату управління комплектування;

- державний службовець 1 посада - заступник начальника відділу проходження служби;

- цивільний персонал 1 посада - провідний інспектор відділу проходження служби;

- цивільний персонал 1 посада - провідний інспектор відділу організації соціальної роботи;

- державний службовець 3 посади - головний спеціаліст відділу організаційно- аналітичного та документального забезпечення;

- цивільний персонал 1 посада - провідний інспектор відділу організаційно- аналітичного та документального забезпечення;

- цивільний персонал 1 посада - провідний документознавець відділу організаційно- аналітичного та документального забезпечення.

Наведені докази в своїй сукупності свідчать про порушення процедури проведення скорочення посади, оскільки не включено 9 вакантних посад Департаменту кадрового забезпечення до Некомплекту вакантних посад, на які ОСОБА_1 могла бути переведена.

Частиною 3 ст. 87 Закону № 889-VIII передбачено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Як вбачається з матеріалів справи, під час попередження ОСОБА_1 одночасно не запропоновано рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

ОСОБА_1 запропоновано участь у конкурсі на зовсім інші посади лише 14.06.2021, тобто лише за десять днів до звільнення (25.06.2021), хоча як рівнозначні посади так і нижчі посади державної служби створені згідно Наказу № 412 від 19.05.2021 року «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції». Вказане є порушенням ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VІІІ.

Крім цього, функціональні обов`язки та завдання з питань державної служби в положенні про Департамент кадрового забезпечення Національної поліції, які виконувала ОСОБА_1 збереглися, що є доказом порушення вимог типового положення про службу управління персоналом державного органу затвердженого Наказом Національного агентства України з питань державної служби від 03.03.2016 № 47.

З огляду на викладені обставини суд вважає, що Відповідач у даній ситуації повинен був запропонувати ОСОБА_1 переведення на новостворені посади згідно Наказу № 412 від 19.05.2021, які за функціональними обов`язками є схожими з тими на який працював позивач. Натомість Відповідачем запропоновано Позивачу участь у конкурсі на зовсім інші посади.

Отже звільнення ОСОБА_1 у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури і штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» є протиправним.

Водночас суд вважає необгрунтованим посилання Позивача на її звільнення під час перебування у відпустці, оскільки згідно витягу з Наказу Національної поліції України від 22.06.2021 № 769 о/с ОСОБА_1 надано частину щорічної основної оплачуваної відпустки строком два календарні дні 22 та 23 червня 2021 року. В той же час звільнення згідно Наказу Національної поліції України №1779 о/с відбулося 24.06.2021, тобто не під час відпустки.

Суд критично ставиться до посилання позивача на наявну у матеріалах справи заяву від 25.05.2021 про надання відпустки строком чотири доби, з огляду на те, що у даній справі не оскаржується наказ Національної поліції України від 22.06.2021 № 769 о/с про надання ОСОБА_1 частини щорічної основної оплачуваної відпустки строком два календарні дні.

Крім того, приписами ч.5 ст. 87 Закону № 889-VIII передбачено, що наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки. У такому випадку оформлення і видача трудової книжки, а також розрахунок при звільненні проводяться протягом семи днів з дня звільнення.

При вирішенні даної справи суд також враховує, що згідно довідки МСЕК № 347933 ОСОБА_1 з 03.12.2013 встановлено другу групу інвалідності, а 21.05.2021 між ОСОБА_1 та АТ «Державний ощадний банк України» укладено іпотечний договір для придбання нерухомості.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про протиправність та необґрунтованість наказу Національної поліції України № 779 о/с від 24.06.2021 в частині звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача сектору з питань державної служби Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України за п.4 ч.1 ст.83 та п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу».

В силу вимог статей 72 - 76 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Однак, відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження правомірності власного рішення.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 у справі "Волков проти України", звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як спосіб відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 8 Конституції України та статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з частиною другою статті 21 та частини першої статті 23 Загальної декларації прав людини кожна людина має право рівного доступу до державної служби в своїй країні, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Нормами частини другої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Верховний Суд України у своєму рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача, який виключатиме подальше її звернення до суду за захистом порушених прав та інтересів, буде поновлення позивача на посаді з якої її звільнено або на рівнозначній посаді.

Щодо дати поновлення на посаді суд зазначає наступне.

Як вбачається з оскаржуваного наказу Головного управління Національної поліції в Київській області № 779 о/с від 24.06.2021 позивача звільнено з займаної посади з 24.06.2021. Отже саме ця дата є останнім робочим днем. Вказане підтверджується і записом в трудовій книжці позивача, копія якої долучена до матеріалів справи.

Вказане підтверджується також пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, де зазначається, що днем звільнення вважається останній день роботи.

За вказаних обставин, Позивач підлягає поновленню на посаді з 25.06.2021 року.

Згідно з ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення ч.2 ст.233 КЗпП України.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, ст.ст.1, 12 Закону України "Про оплату праці" зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У п.2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у ч.2 ст.233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь яким-строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч.2 ст.233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Згідно з ч.4 ст. 63 Закону України "Про Конституційний Суд України" рішення і висновки Конституційного Суду України мотивуються письмово, підписуються окремо суддями Конституційного Суду України, які голосували за їх прийняття і які голосували проти їх прийняття, та оприлюднюються. Вони є остаточними і не підлягають оскарженню.

Відповідно до ст.69 Закону України "Про Конституційний Суд України" рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов`язковими до виконання.

Також, право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу є невід`ємним правом Позивача, захист якого гарантований частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню ч. 7 ст. 235 КЗпП України).

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 (справа №21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до частини третьої пункту 3 розділу ІІІ Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Системний аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Крім того, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказано у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №201/12340/16-а (2а/201/1042/2016).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звільнено відповідно до наказу Національної поліції України № 779 о/с від 24.06.2021 з займаної посади з 24.06.2021.

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки № 29/5-288 від 10.08.2021 Національної поліції України, складеної відповідно до вимог п.2 розділу ІІ Постанови КМ України № 100, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за квітень та травень 2021 року становить 1 737,06 грн.

В позовній заяві позивач просить стягнути на її користь з Національної поліції України середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.06.2021 по день винесення рішення судом.

Рішення у справі постановлено 11.02.2022, відтак, середній заробіток за час вимушеного прогулу слід розраховувати за період роботи з 25.06.2021 по 11.02.2022.

Таким чином, сума середнього заробітку позивача, яка підлягає стягненню з відповідача, за період з 25.06.2021 по 11.02.2022 становить 277 929,60 грн. (160 робочих днів х 1 737,06 грн.) (суму визначено без утримання податку).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду, зокрема, про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

За наведених вище обставин суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, питання щодо розподілу судових витрат розгляду не підлягає.

Керуючись положеннями статей 2, 5 - 11, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати дії Національної поліції України щодо звільнення ОСОБА_1 протиправними.

3. Визнати протиправним та скасувати Наказ Національної поліції України № 779 о/с від 24.06.2021 в частині звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача сектору з питань державної служби Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України за п.4 ч.1 ст.83 та п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу».

4. Зобов`язати Національну поліцію України поновити ОСОБА_1 з 25.06.2021 на посаді завідувача сектору з питань державної служби Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України або на рівнозначній посаді, з якої ОСОБА_1 було звільнено.

5. Стягнути з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.06.2021 по 11.02.2022 у розмірі 277 929,60 грн. (двісті сімдесят сім тисяч дев`ятсот двадцять дев`ять гривень 60 копійок).

6. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 з 25.06.2021 на посаді завідувача сектору з питань державної служби Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України або на рівнозначній посаді.

7. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 10 536,60 грн. (десять тисяч п`ятсот тридцять шість гривень 60 коп.).

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Національна поліція України (01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 10; ).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 25.07.2022.

Суддя Н.М. Клименчук