Справа № 640/13146/21
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2022-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2022 року м. Київ № 640/13146/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України

третя особа Військова частина № НОМЕР_1

про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Генерального штабу Збройних Сил України (далі також - відповідач, Генштаб ЗСУ), в якому просив суд:

1) визнати протиправним бездіяльність Генерального штабу Збройних Сил України, в особі Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, щодо не виплати позивачу індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 28.02.2018, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, базовий місяць для нарахування індексації - січень 2008 року;

2) зобов`язати Генеральний штаб Збройних Сил України, в особі Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 по 28.02.2018, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, базовий місяць для нарахування індексації - січень 2008 року;

3) визнати протиправним бездіяльність Генерального штабу Збройних Сил України, в особі Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, щодо не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 - 2018 роки;

4) зобов`язати Генеральний штаб Збройних Сил України, в особі Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 - 2018 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що на день звільнення позивача з військової служби він не отримав у повному обсязі кошти на які мав право за час проходження військової служби, а саме: не були виплачені грошова компенсація соціальної відпустки як учаснику бойових дій, що передбачена ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, та індексація грошового забезпечення за період з січня 2016 року по 28.02.2018. Позивач у лютому 2021 року звернувся до Військової частини та Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України із письмовими заявами про виплату недоплачених сум коштів (компенсації та індексації грошового забезпечення), проте у відповідь отримав незаконні відмови.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва відкрито провадження у справі №640/13146/21, залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача - Військову частину НОМЕР_1 , та цю справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідачем (Генеральним штабом ЗСУ) подано відзив на позовну заяву, де представник останнього заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Свої заперечення представник мотивував наступним: Фінансове управління Генштабу ЗСУ відмовляючи позивачу у проведенні індексації грошового забезпечення діяло у відповідності до норм чинного законодавства. Зокрема, з огляду на обставини переміщення позивача по службі в період з 2007 по 2018 роки відсутні підстави для застосування в якості базового місяця січень 2008 року, як місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016 по 01.03.2018. При цьому, проведення індексації грошового забезпечення військовослужбовців перебуває у прямій залежності від фінансових ресурсів відповідних бюджетів. В даному випадку була відсутня можливість для виплати позивачу індексації грошового забезпечення в період з 27.01.2016 по 01.03.2018, позаяк останній отримав свого часу премію у розмірі від 350 до 420% посадового окладу, що повністю мала відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Крім того, Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №1078, не передбачено механізму виплат сум індексації за минулі періоди, а тому дії відповідача в межах спірних відносин є правомірними. Щодо заявлених позивачем вимог в частині не нарахування та не виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 - 2018 роки представник позивача зазначив, що така відпустка не є щорічною та/або такою, що передбачена ст. 24 Закону України «Про відпустки», а тому наслідок компенсації при звільненні така не підлягає.

У свою чергу представник позивача подав через канцелярію суду відповідь на відзив, де останній повторно наголосив на правомірності та обгрунтованості заявлених ОСОБА_1 позовних вимог до Фінансового управління Генштабу ЗСУ.

Поряд з цим, представником третьої особи (ВЧ НОМЕР_1 ) до суду були подані письмові пояснення по суті заявлених позовних вимог, в тексті яких військова частина заперечувала проти задоволення позову. Зокрема, третя особа зазначила, що позивач у період до 01.03.2018 перебував на військові службі в іншій військовій частині, де свого часу отримував грошове забезпечення та використовував належні йому відпустки.

В подальшому, суд своєю ухвалою від 02.05.2021 замінив неналежного відповідача (Генеральний штаб ЗСУ) на належного, а саме на Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України (, адреса: 03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6).

20.06.2022 представник Фінансового управління Генерального штабу ЗСУ подав через канцелярію суду відзив на позов, де просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю з мотивів аналогічних тим, що були наведені у відзиві Генерального штабу ЗСУ.

Розглянувши подані сторонами та третьою особою документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України.

Відповідно до витягу з наказу тимчасово виконуючого обов`язки Міністра оборони України (по особовому складу) від 04.06.2018 №313 полковника ОСОБА_1 , заступника начальника відділу аналізу інформації інформаційно-аналітичного центру Головного командного центру Збройних сил України вирішено звільнити з військової служби у відставку за п. «б» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (тобто, за станом здоров`я).

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.07.2018 №101 позивача, звільненого наказом т.в.о. Міністра оборони України (по особовому складу) від 04.06.2018 №313 у запас за пунктом «а» (за станом здоров`я), відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням вимог частини восьмої цієї ж статті з правом носіння військової форми одягу, вважати таким, що: починаючи з 05.07.2018 справи і посаду здав, та підлягає направленню для зарахування на військовий облік до Шевченківського районного у місті Києві військового комісаріату; з 05.07.2018 виключений зі списків особового складу, всіх видів забезпечення; з 06.07.2018 позивачу припинено доступ до секретної інформації.

11 лютого 2021 року уповноважений представник позивача (Бунаков В.П.) звернувся до Фінансового управління Генерального штабу ЗСУ та Військової частини НОМЕР_1 із письмовими заявами від 11.02.2021, де просив:

- надати йому довідку про суми виплаченої ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з січня 2015 року по день звільнення, із розбивкою помісячно та зазначенням місяця підвищення (базового місяця) та визначеної раніше суми (фіксованої суми). Водночас позивач просив у випадку, якщо йому не виплачувалася індексація грошового забезпечення за вказаний період, то у зв`язку з цим здійснити нарахування такої індексації та її виплату;

- нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

У відповідь на ці заяви Військова частина НОМЕР_1 своїми листом від 22.02.2021 вих. №363/10/779 і №363/10/780 повідомила представника позивача про те, що надання запитуваної інформації та вжиття відповідних заходів не входить до компетенції Військової частини, оскільки остання не є розпорядником коштів та перебуває на фінансовому забезпеченні у Фінансовому управлінні Генерального штабу ЗСУ (яке саме й здійснює нарахування грошового забезпечення військовослужбовцям).

У свою чергу Фінансове управління Генерального штабу ЗСУ надіслало представнику позивача лист-відповідь від 22.03.2021 вих. №305/562, де повідомило про наступне. «Відповідно до статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та враховуючи Указ Президента України «Про часткову мобілізацію», військовослужбовцям Збройних Сил України у зв`язку із дією на території України особливого періоду додаткові відпустки як учаснику бойових дій не надаються по даний час. При цьому, Законами України «Про відпустки» та «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не передбачено порядку перенесення на інший період або продовження додаткової відпустки учасникам бойових дій, тому невикористана у поточному році така відпустка на наступний рік не переноситься. У зв`язку з набранням законної сили постанови Великої палати Верховного Суду від 21.08.2019 №620/4218/18 Міністром оборони України було прийнято рішення від 14.11.2019 №177709/з виплачувати грошову компенсацію за відповідним рапортом військовослужбовця при його звільненні з військової служби на підставі наказу командира (начальника). Враховуючи вищевикладене, розрахунок при Вашому звільненні з військової служби Фінансовим управлінням здійснено відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.07.2018 №101 та в повному обсязі. Підстав для нарахування й виплати звільненим військовослужбовцям, в тому числі й Вам, грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій у Фінансового управління немає. Відповідно до інформаційно-рекомендаційного листа Юридичного департаменту Міністерства оборони України від 03.10.2019 №298/5/2867 у випадках звернення до військових частин (установ, організацій) осіб, звільнених з військової служби та в установленому порядку виключених зі списків особового складу військової частини (установи, організації), виплату компенсації рекомендується здійснювати на підставі відповідних рішень суду після набрання ними законної сили.

Стосовно індексації грошового забезпечення. Проведення індексації грошового забезпечення військовослужбовців Фінансовим управлінням Генерального штабу Збройних Сил України здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів заселення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 зі змінами (далі - Порядок). Згідно Порядку та роз`яснення Мінсоцполітіки від 04.07.2017 №220/5140 проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. При цьому, Порядок не передбачає механізм виплати сум індексації у поточному році за минулі періоди. У 2016-2018 роках фінансовий ресурс для здійснення виплати грошового забезпечення військовослужбовцям органів військового управління зарахований на фінансове забезпечення до Фінансового управління, в тому числі й Вам, не дозволяв проводити його індексацію. Картка особистого рахунку військовослужбовця за 2015 рік здана до Галузевого державного архіву Міністерства оборони України, тому надати інформацію щодо виплаченої індексації за 2015 рік неможливо. Фінансове управління надає інформацію військовослужбовцям (особам звільненим з військової служби), зарахованим до нього на фінансове забезпеченні тільки про фактично нараховане (виплачене) їм грошове забезпечення, в т.ч. індексацію, згідно чинного законодавства. При цьому, чинним законодавством не передбачено форму довідки про розрахунки виплат, які військовослужбовцям не проводилась (не здійснювались).».

Не погоджуючись із наведеною позицією відповідача, вважаючи його дії щодо відмови у нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення в повному обсязі за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 - 2018 роки протиправними, позивач звернувся до адміністративного суду з цією позовною заявою.

Розглядаючи справи по суті, суд виходив за наступного.

Частиною другою ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі по тексту - Закон №2232-ХІІ) в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до ст. 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі по тексту - Закон №2011-ХІІ) в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 9 Закону №2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 №1282-ХІІ (далі по тексту - Закон №1282-ХІІ), в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 2 Закону №1282-ХІІ, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

За змістом ст. 4 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Статтею 6 Закону №1282-ХІІ передбачено, що у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (далі по тексту - Порядок №1078).

Згідно з п. 1-1 Порядку №1078 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка (застосовується з 01 січня 2016 року).

Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Відповідно до п. 2 Порядку №1078, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

За змістом п. 4 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, що надаються залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

Пунктом 5 Порядку №1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Аналіз наведених норм законодавства України дає підстави суду дійти висновку, що на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації, при цьому базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації слід вважати місяць підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду 12.12.2018 у справі №825/874/17, від 19.07.2019 у справі №240/4911/18, від 07.08.2019 у справі №825/694/17 та від 20.11.2019 у справі №620/1892/19.

Відповідно до п. 6 Порядку №1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (вказана норма застосовується із 01.12.2015).

При цьому, нормами Закону № 1282-ХІІ та Порядку №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації, зокрема, п. 6 Порядку №1078 безпосередньо не скасовано виплату індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та не пов`язано індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації, при цьому, у Законі йдеться про фінансові ресурси бюджетів всіх рівнів.

У статті 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 №2017-ІІІ зазначено, що законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. Відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 зазначено, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 зазначеного Рішення).

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

У своїх рішеннях Конституційного Суду України від 06.07.1999 №8-рп/99 та від 23.03.2002 №5-рп/2002 Суд зазначив, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності громадян, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань, тощо, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Також у рішенні від 15.10.2013 у справі №9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частина другої статті 233 Кодексу законів про працю України Конституційний Суд України зазначив про те, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Як зазначив Верховний Суд у постановах від 19.06.2019 у справі №825/1987/17, від 20.11.2019 у справі №620/1892/19, від 05.02.2020 у справа №825/565/17 індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Отже, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. За відсутності затвердженого особливого порядку індексації грошового забезпечення військовослужбовців, нарахування індексації грошового забезпечення здійснюється у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку, а саме відповідно до Порядку №1078. Сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.

Відповідно до ст. 49 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати.

В ході розгляду справи судом відповідно до наявних у справі матеріалів встановлено, що позивач проходив військову службу в Збройних Силах України, в т.ч. у період з 01.01.2016 по 28.02.2018, де отримував грошове забезпечення.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.07.2018 за №101 позивача, звільненого наказом тимчасово виконуючого обов`язки Міністра оборони України (по особовому складу) від 04.06.2018 №313 з військової служби у відставку, з 05.07.2018 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

За змістом листа Фінансового управління Генштабу ЗСУ від 22.03.2021 вих. №305/562, суд встановив, що відповідач не нарахував та не виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 з посиланням на відсутність фінансування для цього.

У контексті з наведеним суд зазначає, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних вище нормативно-правових актів, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. При цьому, відсутність бюджетного фінансування вказаної витрати на позбавляє позивача права на її отримання і не звільняє від обов`язку її виплачувати.

Зважаючи на наведене, не нарахування та не виплата індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 позивачу, не ґрунтується на вимогах чинного законодавства України та є протиправною.

Частиною другою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. При цьому, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У силу приписів норм ч.ч. 1, 2 і 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема про: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З урахуванням викладеного та оскільки матеріали справи не містять жодних доводів та доказів на спростування встановленого судом факту допущення відповідачем бездіяльності в частині нарахування та виплати позивачу за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 індексації грошового забезпечення позивача, то суд дійшов висновку про наявність правових підстав прийняття рішення про задоволення позову позивача у спосіб визнання протиправною бездіяльність відповідача в частині нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення в за періоди з 01.01.2016 28.02.2018, а також про зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення в повному обсязі за вказаний період.

Щодо визначення базових місяців для нарахування індексації грошового забезпечення суд зазначає таке.

Враховуючи положення Порядку №1078 місяць, у якому підвищилося грошове забезпечення з урахуванням виплат, що входять до його складу (посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення), є базовим. У разі підвищення військовослужбовцю грошового забезпечення, для визначення базового місяця при проведенні індексації здійснюється порівняння суми підвищення грошового забезпечення та суми індексації, що нараховується в місяці збільшення грошового доходу. При проведенні такого порівняння береться грошове забезпечення до підвищення у розрахунку за повний відпрацьований місяць та величина приросту індексу споживчих цін, на який нараховується індексація. Якщо відбувається підвищення грошового забезпечення на суму меншу, ніж сума індексації, має бути здійснено підвищення грошового забезпечення та додано суму індексації, визначену з урахуванням суми підвищення грошового забезпечення.

Відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі по тексту - Постанова №1294) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Перелік одноразових додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил затверджено Додатком 25 до Постанови №1294.

Згідно з абз. 5 п. 5 Порядку №1078 у разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.

У свою чергу схема посадових окладів осіб офіцерського складу Збройних Сил України затверджена Постановою №1294, яка набрала чинності з 01.01.2008.

Отже, з набранням чинності Постановою №1294 відбулись зміни розміру тарифних ставок (посадових окладів) відповідних категорій військовослужбовців.

Суд враховує, що відповідно до роз`яснення Мінсоцполітики від 08.08.2017 №48/о/66-17 на запит ДФ Міноборони від 18.07.2017 №248/3/9/1/863 зміна розміру доплат, надбавок та премій не впливає на початок обчислення індексації, якщо не підвищується посадовий оклад.

Таким чином, визначення базового місяця залежить тільки від зміни розміру тарифної ставки (посадового окладу), яка вперше відбулась у січні 2008 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка набрала чинності 01.01.2008 та втратила чинність 01.03.2018 у зв`язку із прийняттям наказу Міністерства оборони України від 01.03.2018 №90 «Про встановлення тарифних розрядів осіб офіцерського складу Збройних Сил України».

Підвищення тарифних ставок (окладів) військовослужбовців за період з січня 2008 року по березень 2018 року не відбувалося, що є підставою для встановлення базового місяця для проведення індексації за вказаний період - січень 2008 року.

Відтак, суд погоджується з доводами позивача про те, що саме січень 2008 року є базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення військовослужбовця, що було виплачене за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.

Щодо правомірності позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у не нарахуванні та не виплаті позивачу при звільненні з військової служби грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 - 2018 роки, суд дійшов висновку про наступне.

Позивач, оскаржуючи бездіяльність відповідача, стверджує про порушення його права як військовослужбовця та учасника бойових дій на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2015 по 2018 роки.

Відповідно до ст. 1 Закону №2011-ХІІ, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням встановлених законами особливостей.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (ст. 2 цього ж Закону).

Так, згідно з п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-ХІІ (далі - Закон №3551-ХІІ) учасникам бойових дій надається пільга у вигляді одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Підстави та порядок надання додаткових відпусток визначені відповідними законами України (ч. 8 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ). Так, п. 4 та абз. 2 п. 14 ст. 10-1 зазначеного Закону встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби, додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строк не більше 15 календарних днів.

У рік звільнення військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки (абз. 3 п. 14 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ).

При цьому, грошова компенсація виплачується за всі невикористані дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки (п. 3 розд. ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260).

Отже, військовослужбовці, в тому числі учасники бойових дій, мають право на додаткову відпустку та, у випадку її невикористання, на отримання грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за всі минулі роки.

Суд не погоджується з доводами відповідача, що така грошова компенсація не має надаватися у зв`язку з відсутністю правового регулювання, оскільки відсутність нормативно-правового акта, яким регулюється порядок виплати такої грошової компенсації не звільняє відповідача від обов`язку здійснення даних виплат.

Крім того, суд зазначає, що Указом Президента України від 17.03.2014 №303/2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію, з моменту оголошення якої настає особливий період (абз. 4 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII).

Перелік відпусток, які можуть надаватися в особливий період визначений в п.п. 17, 18 та 19 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і є вичерпним. Вказаний перелік не передбачає надання жодних додаткових відпусток, в тому числі, додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Проте, навіть якщо додаткові відпустки тимчасово не надаються в особливий період, це не означає, що право на неї скасовано. Відповідно, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не обмежує та не припиняє право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації, навіть якщо така відпустка не надавалася під час особливого періоду.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у рішенні від 16.05.2019 у зразковій справі №620/4218/18.

Верховний Суд зазначив, що висновки у цій зразковій справі підлягають застосуванню в адміністративних справах за зверненням до суду осіб, звільнених з військової служби, яким при звільнені було відмовлено у виплаті грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період, визначений підпунктами 17, 18 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Таким чином, аналіз законодавчих норм в їх сукупності дає підстави вважати, що під час звільнення зі служби та виключення зі списків особового складу, із військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок, в тому числі, нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за всі роки, включно із роком звільнення, не залежно від оголошення особливого періоду.

Отже, позивач має право на грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, а відповідач не має права відмовити в нарахуванні та виплаті такої компенсації, якщо доказами підтверджено такі умови (елементи):

1) позивач є військовослужбовцем, учасником бойових дій;

2) позивач звільнився з військової служби;

3) позивач не використав календарні дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2018 рік;

4) компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2015 - 2018 роки не нарахована та виплачена відповідачем.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України тягар доведення в адміністративній справі лежить на відповідачеві - суб`єкті владних повноважень.

Суд розглянув наявні докази та прийшов до таких висновків щодо кожного з цих пунктів.

1) у період з 01.01.2016 по 28.02.2018 позивач був військовослужбовцем, та є учасником бойових дій. Статус позивача, як військовослужбовця та учасника бойових дій відповідно до визначень, встановлених п. 9 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» підтверджується: копією посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого Управлінням особового складу штабу Командування Сухопутних військ ЗСУ 26.02.2015, відповідно до якого ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

2) позивач звільнився з військової служби, починаючи з 05.07.2018.

3) як стверджує позивач та не заперечується відповідачем і третьою особою, позивачем, як учасником бойових дій, не використані дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2018 рік. Крім того, відповідач у відзиві на позовну заяву не спростували та не заперечили, що компенсація невикористаної додаткової відпустки позивачу не здійснювалась.

4) грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, на які позивач має право, як учасник бойових дій, за період з 2015 по 2018 роки не нарахована та виплачена ані відповідачем, ані третьою особою.

Будь-які докази, що підтверджують виплату позивачу, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки в період з 2014 року по 2018 рік в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2015 року по 2018 рік.

При цьому, суд вважає, що припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

У зв`язку з встановленими обставинами суд дійшов висновку про наявність ознак протиправної бездіяльності відповідач щодо не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та, як наслідок, задоволення позовних вимог у частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Частиною другою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

За наслідком розгляду цієї справи по суті судові витрати на користь сторін розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255, 257 - 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.

Зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України (, адреса: 03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, буд. 6) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, з урахуванням висновків суду, що наведені у тексті цього рішення суду

Визнати протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.

Зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України (, адреса: 03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, буд. 6) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок