Справа № 540/4296/21
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2022-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2022 р.м.ОдесаСправа № 540/4296/21

Головуючий І інстанції: Хом`якова В.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2021 року (м.Херсон, дата складання повного тексту судового рішення - 17.11.2021р.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

16.08.2021р. ОСОБА_1 звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ПФУ в Херсонській області, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Херсонській області щодо невиплати йому пенсії з жовтня 2016р. як «внутрішньо переміщеній особі»;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Херсонській області поновити нарахування та виплату йому пенсії, а також виплатити заборгованість за період, починаючи з жовтня 2016р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є внутрішньо переміщеною особою, перебуває на обліку у ГУ ПФУ в Херсонській області та отримує пенсію за вислугу років у розмірі - 5563 гривень. Однак, з жовтня 2016р. відповідач без жодних правових підстав припинив нарахування пенсії, що, на переконання позивача, є протиправним та порушує його право на гідне пенсійне забезпечення, передбачене чинним законодавством.

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2021р. (ухваленим в порядку письмового провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено повністю. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Херсонській області стосовно припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з жовтня 2016р. Зобов`язано ГУ ПФУ в Херсонській області поновити нарахування та виплату пенсії позивачу, та виплатити заборгованість по пенсії, що виникла за період з жовтня 2016р. Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Херсонській області судовий збір у розмірі - 908 грн.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач 29.12.2021р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 17.11.2021р. та прийняти нове - про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

02.02.2022р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ ПФУ в Херсонській області та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) є пенсіонером за вислугу років з 2013р., що підтверджується пенсійним посвідченням серія НОМЕР_1 , та перебував на обліку у ГУ ПФУ в Херсонській області, як внутрішньо переміщена особа, відповідно до довідки від 19.10.2015р. № (термін дії до 19.04.2016р.). Зареєстроване місце проживання позивача з 23.10.2015р.: АДРЕСА_1 .

До 30.09.2016р. ОСОБА_1 отримував пенсію за вислугу років у розмірі - 5563,29 грн., яка перераховувалась на його рахунок в установі АТ «Ощадбанк».

31.08.2016р. постійною комісією по розгляду скарг та звернень громадян з питань призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям та житлової субсидії Генічеської РДА прийнято рішення про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 , що оформлено протоколом №20.

На підставі рішення комісії та атестата №206 про зняття з обліку, позивача знято з обліку ГУ ПФУ в Херсонській області, як пенсіонера - внутрішньо переміщеної особи та припинено виплату пенсії за вислугу років з 01.10.2016р.

Не погоджуючись з причинами припинення виплати пенсії, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності заявлених позовних вимог та, відповідно, відсутні у відповідача законних підстав щодо невиплати позивачу пенсії за вислугу років з 01.10.2016р.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з нормою ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються та не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996р., ратифікована Законом України від 14.09.2006р. №137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007р., передбачає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (п.23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складової права на соціальний захист, є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади та механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг врегульовано Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-VI.

У відповідності до ч.3 ст.4 Закону №1058-IV, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону №1058-IV регламентовано, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням та порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

До приведення законодавства України у відповідність із Законом №1058-IV закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону (п.16 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV).

Тобто, як вірно зазначив суд першої інстанції, положення Закону №1058-IV є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.

Як передбачено ч.1 ст.47 Закону №1058-IV, пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Згідно з ч.1 ст.49 цього Закону, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду є вичерпним та, серед іншого, визначає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що закріплене у Конституції України поняття «Закон України» не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, ухвалений Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни ж до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом ухвалення закону про внесення змін. У свою чергу, нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом попередньої інстанції, підставою для припинення виплати пенсії позивачу стало припинення дії довідки від 19.10.2015р. № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, відсутність іншої довідки щодо продовження строку дії попередньої довідки, та відсутність позивача за адресою проживання, яка вказана у довідці від 19.10.2015р. №.

Водночас, будь-які мотиви із посиланням на встановлену законом підставу для припинення виплати позивачу пенсії пенсійним органом не наведені та в матеріалах справи відсутні.

Так, визначення поняття «внутрішньо переміщеної особи» міститься, зокрема, у ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014р. №1706-VII, згідно з якою, це особа, яка перебуває на території України на законних підставах; має право на постійне проживання в Україні; була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

За правилами ч.1 ст.4 Закону №1706-VII, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, окрім випадків, передбачених ст.12 цього Закону.

Реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема, адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо.

Для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи (ст.7 Закону №1706-VII).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що за змістом п.1 постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014р. №637, призначення та продовження виплати, зокрема, пенсій, довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з «Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014р. №509).

Виплата (продовження виплати) пенсій, що призначені цим особам, здійснюється в установах ПАТ «Державний ощадний банк України» та із використанням його платіжних пристроїв. Такі виплати можуть здійснюватися за бажанням особи з доставкою додому.

Зазначені виплати припиняються з місяця, наступного за тим, у якому завершився строк дії такої довідки, виданої після 09.09.2015р. У разі продовження строку дії довідки зазначені виплати поновлюються з дати припинення їх виплати.

Згідно з Порядком №509, на час його ухвалення строку дії довідки внутрішньо переміщеної особи встановлено не було. Однак 26.08.2015р. постановою Кабінету Міністрів України №636 до Порядку №509 було внесено зміни, якими, зокрема встановлено строк дії такої довідки у 6 (шість) місяців з дати її видачі.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016р. №352 внесено зміни до Порядку №509, за якими довідка діє безстроково; довідка, видана до 20.06.2016р., яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, окрім випадків, передбачених ст.12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Згідно зі ст.12 Закону №1706-VII, підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа:

1) подала заяву про відмову від довідки;

2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину;

3) повернулася до покинутого місця постійного проживання;

4) виїхала на постійне місце проживання за кордон;

5) подала завідомо недостовірні відомості.

Матеріалами даної справи підтверджується те, що при постановленні на облік до ГУ ПФУ в Херсонській області Костєлєй І.С. надав довідку від 19.10.2015р. № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Втім, жодного доказу на підтвердження наявності підстав для припинення позивачу виплати пенсії відповідачем надано не було. Докази скасування довідки від 19.10.2015р. № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи у матеріалах даної справи відсутні. Закінчення ж строку дії довідки про взяття на облік як особи, переміщеної з тимчасово окупованої території, не є передбаченою законом підставою для припинення нарахування та виплати пенсії позивачу.

Аналогічна правова позиція також зазначена у постановах Верховного Суду від 25.03.2020р. у справі №592/5928/17 та від 09.04.2020р. у справі №185/3103/17(2-а/185/255/17).

При цьому, слід підкреслити пріоритетність застосування положень ст.49 Закону №1058-IV.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07.10.2009р. №25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У справі «Пічкур проти України», рішення у якій набрало статусу остаточного 07.02.2014р., Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала ст.14 Конвенції, у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника, призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п.п.51- 54).

Згідно з ч.2 ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Отже, у вищевказаних рішеннях Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися із місцем проживання людини, а держава, відповідно до конституційних принципів, зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, які виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою та людиною, який передбачає взаємні права і обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Так, свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується кожному, хто на законних підставах перебуває на території України (ст.33 Конституції України).

З огляду на викладене вище, відсутність позивача за місцем проживання не може позбавляти права на виплату пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб. Факт внутрішнього переміщення особи підтверджується виключно довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, а виникнення сумнівів у пенсійного органу відносно постійного проживання особи за наведеною у такій довідці адресою не може бути підставою для припинення соціальних виплат.

Не спростовують правильності висновків суду 1-ї інстанції посилання ГУ ПФУ в Херсонській області на необхідність застосування до цих спірних правовідносин положень Постанови №637 та №365.

Згідно з п.1 ч.1 ст.10 Закону №1706-VII, Кабінет Міністрів України координує і контролює діяльність органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього Закону.

Частиною 2 ст.20 Закону №1706-VII закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти України діють в частині, що не суперечить цьому Закону.

Разом із тим, наведені положення Закону №1706-VII не надають Кабінету Міністрів України повноважень на визначення випадків припинення виплати пенсій чи страхових виплат.

За змістом конституційних норм Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, що належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як ухвалювати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Преамбулою Закону №1058-IV передбачено те, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

При цьому, згідно з преамбулою Закону №1706-VII, цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, установлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

За змістом ч.1 ст.2 Закону №1706-VII, Україна вживає усіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, стосовно захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Отже, враховуючи наведені норми Закону №1706-VII, судова колегія вважає, що ухвалення законодавцем цього Закону спрямоване на встановлення додаткових гарантій дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, до яких належить і позивач, а не на звуження обсягу його прав, закріплених в інших законодавчих актах України.

Така правова позиція узгоджується з практикою Верховного Суду, викладеною у постановах від 26.06.2019р. у справі №235/4013/17, від 23.01.2020р. у справі №636/3448/16-а, від 30.03.2021р. у справі №241/5/17.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано відповідачем при розгляді справи в судах обох інстанцій.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи позивача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області - залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 30.08.2022р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко