Справа № 640/9258/22
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2022-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

13 липня 2022 року м. Київ № 640/9258/22

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Кармазін О.А., ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї матеріалами

ОСОБА_1
до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві
про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, код ЄДР: 42098368), в якому просить суд:

1) визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо утримання/стягнення сум пенсій, які здійснюються на підставі рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 948 від 29.04.2020, протиправними;

2) визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення сум пенсій, виплачених надміру № 948 від 29.04.2020;

3) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві виплатити ОСОБА_1 , утриману на підставі рішення про стягнення сум пенсій, виплачених надміру № 948 від 29.04.2020, суму пенсії.

До суду з даним позовом позивач звернувся 21.06.2022.

В обґрунтування позовних вимог позивач наголошує на порушенні своїх прав щодо стягнення з позивача сум пенсії, виплачених надміру, оскільки оскаржуване рішення прийнято без урахування всіх обставин.

Ухвалою від 23.06.2022 відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Також, ухвалою судді від 23.06.2022 позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам, встановленим статтями 160, 161 КАС України.

Залишаючи позовну заяву без руху суддею була звернута увага позивача на пропуск позивачем шестимісячного строку звернення до суду, оскільки з даним позовом позивач звернувся до суду поза межами шестимісячного строку, передбаченого ч. 2 ст. 122 КАС України. При цьому, заява про поновлення пропущеного строку звернення з адміністративним позовом до суду до позову не додано, як і доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду.

Крім того, була звернута увага на те, що позивач також просить суд, зокрема, визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо утримання/стягнення сум пенсій, які здійснюються на підставі рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 948 від 29.04.2020, протиправними.

Однак, як було зазначено, позовна заява не містить викладу обставин щодо обґрунтування вимоги позивача про визнання дій ГУ ПФУ в м. Києві щодо утримання/стягнення сум пенсій, які здійснюються на підставі рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 948 від 29.04.2020, протиправними, оскільки у такій позовній заяві позивачем не обґрунтовано, які саме дії пенсійного органу щодо утримання/стягнення сум пенсій, які здійснюються на підставі рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 948 від 29.04.2020 призвели до порушення прав позивача, а також не зазначено, якими саме діями порушено вимоги чинного законодавства (із зазначенням конкретних норм, які порушено відповідачем своїми діями).

Відтак, ухвалою суду від 23.06.2022 позивача зобов`язано усунути недоліки позовної заяви шляхом надання суду: 1) уточненої позовної заяви (відповідно до кількості учасників справи), із приведенням її у відповідність до вимог КАС України, з урахуванням висновків суду, викладених у даній ухвалі; 2) заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із цим позовом із обґрунтування поважності причин його пропуску та доказів поважності причин його пропуску.

Вказана ухвала була отримана позивачем 29.06.2022.

11.07.2022 канцелярією суду зареєстровано уточнену позовну заяву, в якій позивачем так і не було викладено обставини щодо обґрунтування вимоги позивача про визнання дій ГУ ПФУ в м. Києві щодо утримання/стягнення сум пенсій, які здійснюються на підставі рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 948 від 29.04.2020, протиправними, оскільки у такій позовній заяві позивачем не обґрунтовано, які саме дії пенсійного органу щодо утримання/стягнення сум пенсій, які здійснюються на підставі рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 948 від 29.04.2020 призвели до порушення прав позивача, а також не зазначено, якими саме діями порушено вимоги чинного законодавства (із зазначенням конкретних норм, які порушено відповідачем своїми діями).

Також в уточненій позовній заяві позивачем заявлено клопотання про поновлення строку звернення до суду з даним позовом, в якому позивач зазначає, що шестимісячний строк звернення до суду, передбачений частиною другою статті 122 КАС України, не підлягає застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку з недоплаченою сумою пенсії та зазначає, що такий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 24.11 2020 у справі № 815/460/18.

Також зазначає, що неможливість обмеження шестимісячним строком обов`язку України як держави забезпечити реалізацію громадянином України свого конституційного право на соціальний захист підтверджується також встановленим статтями 256 та 257 Цивільного кодексу України трирічним строком позовної давності, який означає строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У протилежному випадку обов`язок громадянина, зокрема, у формі майнового зобов`язання перед державою підлягав б судовому захисту протягом 3 років, а такий же обов`язок держави перед громадянином - 6 місяцями.

На думку позивача, строкового обмеження стосовно виплати пенсії у належному розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини відповідного суб`єкта владних повноважень, немає. Аналогічна правова позиція стосовно застосування процесуального строку у спорах, пов`язаних із правом особи на соціальний захист, викладена у постановах Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі №164/1904/14-ц, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 №522/2738/17, у постановах Верховного Суду, зокрема, від 24.04.2018 у справі №646/6250/17, від 30.10.2018 у справ; №493/1867/17, від 22.01.2019 у справі №201/9987/17(2-9/201/304/20 П), від 29.11.2019 у справі №642/7479/16-а, від 30.01.2020 у справі №554/5119/16-а, від 23.07.2020 у справі №761/28365/16-а.

У позовній заяві також зазначено, що у пункті 35 постанови від 24.11.2020 у справі №815/460/18 ВС зазначив, що процесуальний закон у частині визначення строків звернення до суду не містить особливостей стосовно спорів у сфері соціального захисту, зокрема, тих, що стосуються регулярних (щомісячних тощо) виплат, які держава в особі її уповноважених суб`єктів владних повноважень з власної вини протягом тривалого часу не виплачувала такій фізичній особі пенсію або виплачувала у неповному розмірі.

Як зазначає позивач норми статті 122 КАС України не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку виплатою недоплаченої суми пенсії. Зважаючи на те, що не проведення виплати належної суми пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, виплати недоплаченої суми пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком. Аналогічний правовий висновок щодо статей 122 та 123 КАС України викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 (справа №815/1226/18).

Також зазначає, що Верховним Судом у рішенні від 03.05.2018 у справі №805/402/18, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018, зроблено висновок, що КАС України є загальним законом, яким врегульовані строки звернення до адміністративного суду за захистом прав, водночас відносини щодо строків звернення до адміністративного суду регулюються не тільки нормами КАС України, а й іншими законами України.

Спеціальним законом, яким врегульовано правовідносини щодо пенсійного забезпечення громадян, строки та порядок перерахунку пенсій є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до частини 2 статті 46 якого нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком; необхідними умовами застосування наведеної норми адміністративними судами є: 1) факт нарахування сум пенсій за минулий час, що підтверджується відповідними доказами; 2) доведеність вини пенсійного органу - наявність протиправних дій або протиправної бездіяльності, наслідками яких є невиплата сум пенсій.

Відтак, позивач зазначив, що у його випадку управління ПФУ з жовтня 2020 року щомісяця безпідставно утримувало 20% нарахованої пенсії, за наслідками цих протиправних дій, з вини відповідача він щомісяця не отримував нараховану у визначеному законодавством розмірі пенсію та втрачав частину доходу на суму безпідставного утримання, що безпосередньо впливало на його соціальне забезпечення та законне сподівання на отримання пенсії у передбаченому законом розмірі.

Додає, що вимоги про скасування рішення відповідача та про виплату утриманої на підставі такого рішення пенсії прямо пов`язані з виплатою сум пенсії за минулий час, тому такий позов може бути подано без обмеження будь-яким строком. Право особи на отримання пенсії є безумовним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань у соціальній сфері.

Позивач також зазначає, що рішення ГУ ПФУ в м. Києві від 29.04.2020 №948, як акт індивідуальної дії не реалізовано (вичерпано) його застосуванням, оскільки згідно з листом відповідача від 13.06.2022 залишок надміру виплаченої суми пенсії, яка підлягає стягненню на підставі спірного рішення, станом на 01.06.2022 становить 41225,13 грн, тому застосування загальних строків звернення до суду обмежує доступ до правосуддя та відновлення порушеного права і сприяє легалізації триваючого правопорушення з боку держави.

Крім того, позивач зазначає про те, що він намагався вирішити спір у досудовому порядку, неодноразово звертаючись до Управління ПФ, в тому числі шляхом проведення особистого прийому, та зважаючи на введення воєнного стану в Україні із 05:30 год. 24.02.2022, прошу вважати судом пропущений строк поважним та забезпечити доступ до правосуддя.

Відтак позивач просить суд поновити йому строк звернення до суду з даним позовом.

Разом з тим, по-перше, зважаючи на те, що позивач наголошує на тому, що строк звернення до суду з вказаним позовом не застосовується, позивачем заявлено про визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлення такого строку для звернення до суду з даним позовом.

По-друге, причини пропуску строку звернення до суду, що викладені у клопотанні про поновлення строку звернення до суду, яке міститься в уточненій позовній заяві є неповажними, а обставини щодо обрахунку позивачем строку звернення до суду, є помилковими, виходячи з наступного.

Так, згідно з ч. 6 ст. 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Частиною 1 ст. 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За приписами ч. 1 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху.

Тобто, суд звертає увагу позивача на те, що шестимісячний строк звернення до суду починає свій перебіг саме з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, з наведених положень КАС України вбачається, що у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для його поновлення та розгляду справи є лише наявність поважних причин, тобто, наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

В контексті наведеного слід зазначити, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, а також однією із гарантій дотримання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

При цьому, положення «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке прийнято рішення або вчинені дії.

Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Доказами того, що особа знала про можливе порушення своїх прав є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

У справах «Стаббігс та інші проти Великобританії» та «Девеер проти Бельгії» Європейський суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 у справі «Мельник проти України» зазначив, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності.

Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Суд звертає увагу позивача на те, що дотримання строку звернення до суду, не є формальним ставленням суду до учасників справи. Ігнорування або неправильне застосування строків звернення до суду, призведе до порушення принципу правової визначеності, як складової верховенства права та, відповідно не забезпечення належного відправлення правосуддя.

Так, як вже було зазначено судом, предметом даного спору є визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо утримання/стягнення сум пенсій, які здійснюються на підставі рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 948 від 29.04.2020; 2) визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення сум пенсій, виплачених надміру № 948 від 29.04.2020; 3) зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві виплатити ОСОБА_1 , утриману на підставі рішення про стягнення сум пенсій, виплачених надміру № 948 від 29.04.2020, суму пенсії.

З матеріалів позовної заяви видно, що листами від 28.04.2020 № 2600-0405-8/51294 та від 30.04.2020 № 2600-0405-8/52643 ГУ ПФУ в м. Києві повідомило позивача про те, що у зв`язку з зарахуванням на військову службу у позивача виникла переплата пенсії за період з 17.07.2019 по 29.02.2020 в розмірі 76902 грн. 89 коп. та повідомлено про стягнення сум пенсії, виплаченої надміру на підставі рішення від 29.04.2020 № 948 на суму 76902,89 грн.

Тобто, про порушення своїх прав та про наявність рішення від 29.04.2020 № 948 на суму 76902,89 грн. позивачу стало відомо ще у квітні-травні 2020 року з моменту отримання листів ГУ ПФУ в м. Києві від 28.04.2020 № 2600-0405-8/51294 та від 30.04.2020 № 2600-0405-8/52643, оскільки позивач звертався до ГУ ПФУ в м. Києві із листом від 19.05.2020, в якому зазначив, що підстави для повернення пенсії, яка, на думку працівників пенсійного фонду, є надмірно сплаченою, відсутні, оскільки будь-які зловживань з боку позивача або вчинення недобросовісних дій чи подання недостовірних даних до органу, що призначає та виплачує пенсію не було, а проходження служби в ГУ НП у м. Києві після поновлення у зв`язку з незаконним звільненням мало місце у період з 13.01.2020 по 17.03.2020.

Натомість до суду з даним позовом позивач звернувся лише 21.06.2022, тобто із значним пропуском (понад 2 роки) шестимісячного строку звернення до суду з даним позовом.

Суддя також акцентує увагу на тому, що відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства, згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 5 КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Так, Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Принципом адміністративного судочинства є верховенство права, тоді як пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо захисту його прав та обов`язків. У такій формі в цьому пункті втілено «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу, тобто право на порушення провадження в суді за адміністративним позовом, однак це право не є абсолютним та може бути реалізовано лише у тому випадку, коли особою, яка звертається до суду, дотримано певні норма національного законодавства в частині вимог, передбачених для подання позовної заяви, у тому числі щодо дотримання учасником строку, визначеного національним законодавством для звернення до суду, що свідчить про забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, як складової верховенства права.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому, правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. У разі порушення такого строку та недотримання принципу юридичної визначеності зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що такий строк звернення до суду може бути обмеженим.

Посилання представника позивача у позовній заяві на постанови Верховного Суду від 24.11 2020 у справі № 815/460/18, від 25.05.2016 у справі №164/1904/14-ц, від 24.04.2018 у справі №646/6250/17, від 30.10.2018 у справ; №493/1867/17, від 22.01.2019 у справі №201/9987/17, від 29.11.2019 у справі №642/7479/16-а, від 30.01.2020 у справі №554/5119/16-а, від 23.07.2020 у справі №761/28365/16-а, від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18), 03.05.2018 у справі №805/402/18 та постанову Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 №522/2738/17, є помилковими, оскільки предмети за такими справами не є подібними (відрізняються) від предмету позову за даною позовною заявою.

При цьому, оскарження позивачем дій та рішення № 948 від 29.04.2020 про стягнення з позивача відповідачем сум пенсій, виплачених надміру, яке прийнято у зв`язку із зарахуванням позивача на військову службу не свідчить про те, що позивачу була нарахована пенсія, але невиплачена з вини пенсійного органу, які б надали суду можливість регулювання строків звернення до суду без обмеження будь-яким строком на підставі ч. 3 ст. 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та ч. 2 ст. 46 Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Крім того, посилання позивача у позовній заяві, у клопотанні про поновлення строку звернення до суду на вимоги положень ст.ст. 256 та 257 Цивільного кодексу України щодо застосування трирічного строку позовної давності, який означає строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, є безпідставним та помилковим, оскільки адміністративний суд у своїй діяльності, зокрема, щодо строків звернення до суду, керується Кодексом адміністративного судочинства України, як спеціальним законом або іншими законами, які регулюють строки звернення до суду з вимогами, що виникають у сфері публічно-правових відносин.

Безпідставними також є посилання позивача на те, що рішення ГУ ПФУ в м. Києві від 29.04.2020 №948, як акт індивідуальної дії не реалізовано (вичерпано) його застосуванням, оскільки, як вже було зазначено вище строк звернення до суду починає свій перебіг саме з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, рішення ГУ ГІФУ в м. Києві від 29.04.2020 №948 є саме актом індивідуальної дії, а не нормативно-правовим актом, оскарження якого може відбуватися протягом усього строку чинності такого нормативно-правового акту.

Також не є поважними причинами пропуск строків звернення до суду обставини введення в Україні з 24.02.2022 воєнного стану на підставі Указу Президента від 24.02.2022 № 64/2022, оскільки як вже було зазначено вище шестимісячний строк звернення до суду у позивача виник з моменту коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав та інтересів, а саме про порушення своїх прав позивач дізнався у квітні-травні 2020 року у зв`язку з чим строк звернення до суду сплив до введення такого військового стану.

Щодо посилання позивача у позовній заяві на те, що позивач намагався вирішити спір у досудовому порядку, неодноразово звертаючись до Управління ПФУ, в тому числі шляхом проведення особистого прийому, то вказані обставини також не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду з даним позовом, оскільки досудове врегулювання даного спору законом не передбачено, тоді як періодичність звернення до пенсійного органу щодо усунення порушень вимог законодавства та проведенням особистого прийому позивача не змінює обрахунок строків звернення до суду з даним позовом та не поновлює строк звернення до суду на підставі кожного наступного звернення.

Таким чином, причини пропуску строку звернення до суду з даним позовом, що викладені у клопотанні про поновлення строку звернення до суду, що міститься у позовній заяві, є неповажними.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Отже, враховуючи вищевказане та беручи до уваги пропуск позивачем строку звернення до суду причини відносно чого судом визнаються неповажними, суддя приходить до висновку про повернення позовної заяви позивачу.

Згідно з п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Керуючись ст. 160, 169, 241-243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

У Х В А Л И В:

1. Причини пропуску строку звернення до суду, що викладені у клопотанні про поновлення строку звернення до суду, що міститься у позовній заяві, визнати неповажними.

2. Відмовити позивачу у поновлені строку звернення до суду з даним позовом.

3. Позовну заяву повернути позивачу.

4. Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати особі, яка звернулася із позовною заявою. Копія позовної заяви залишається в суді.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 КАС України ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею. Відповідно до ч. 7 ст. 169 КАС України ухвала може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зважаючи на затвердження Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя 17 серпня 2021 року N 1845/0/15-21, апеляційні скарги в електронній формі подаються безпосередньо до апеляційного суду.

Днем вручення процесуальних документів в електронній формі є день отримання судом повідомлення про доставлення документів на офіційну електронну адресу особи (п. 2 ч. 6 ст. 251 КАСУ), якою є (п. 5.8. Положення про ЄСІТС від 17 серпня 2021 року N 1845/0/15-21): сервіс Електронного кабінету ЄСІТС, адреса електронної пошти, вказана користувачем в Електронному кабінеті ЄСІТС, адреса електронної пошти, вказана в одному з державних реєстрів або адреса електронної пошти, з якої надійшли до суду документи, засвідчені кваліфікованим електронним підписом (п. 59 «Перехідні положення»).

Суддя О.А. Кармазін