Справа № 640/22477/20
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2022-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2022 року м. Київ № 640/22477/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрівської Н.А.,

розглянувши у спрощеному провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до 1. Головного управління ДПС у Київській області,

2. Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління ДПС у Київській області (далі по тексту - відповідач 1, ГУ ДПС у Київській області), Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі по тексту - відповідач, ГУ ПФУ у Київській області), у якому просив:

- визнати протиправними дії та зобов`язати ГУ ДФС у Київській області (або орган, який на дату прийняття рішення є його правонаступником) провести позивачу розрахунок розміру грошового забезпечення с урахуванням встановленої вислуги років станом на 01 травня 2014 року та вислуги років за період з 01 травня 2014 року по 27 березня 2019 року, оформити всі необхідні документи та подати їх до ГУ ПФУ у Київській області для призначення пільгової пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (у редакції Закону від 02 квітня 1994 року), виходячи з розміру грошового забезпечення на момент звільнення;

-зобов`язати ГУ ПФУ у Київській області призначити та виплачувати позивачу пенсію за вислугу років відповідно до пункту «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (у редакції Закону від 02 квітня 1994 року), відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей» № 900 від 23 грудня 2015 року, постанов Кабінету Міністрів України № 988 від 11 листопада 2015 року «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» і № 947 від 18 листопада 2015 року «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006 року № 268 з дати подачі відповідної заяви про призначення пенсії.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на протиправні дії відповідача 1 щодо відмови в оформленні всіх необхідних документів та поданні їх до ГУ ПФУ у Київській області для призначення пільгової пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а також щодо відмови відповідача 2 у призначенні пенсії, оскільки позивач має право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Зокрема, відповідачем 1 протиправно не враховано дані вислуги років, визначені на попередніх місцях служби, зазначені у грошових атестатах; позивач має право на пенсію за вислугу років у зв`язку з тим, що станом на дату звернення до відповідача 1 із заявою про оформлення документів для призначення пенсії мав вислугу понад 21 рік 09 місяців; відповідач 1 протиправно відмовив у направленні документів позивача до ГУ ПФУ в м. Києві, оскільки на нього покладено лише функції щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсію, необхідних для призначення пенсії документів.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/22477/20 і призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (письмового провадження).

Відповідачем 1 подано відзив на позовну заяву, у якому ГУ ДПС у м. Києві не погоджується із заявленими позовними вимогами, оскільки вислуга років станом на 27 березня 2019 року у календарному обчисленні становить 19 років 05 місяців 21 день; у пільговому обчисленні немає; для виплати одноразової грошової допомоги 19 років, що підтверджується даними з матеріалів архівної особової справи, включаючи період з 01 травня 2014 року по 27 березня 2019 року, чого недостатньо для призначення пенсії за вислугу років, а дії відповідача 1 в межах спірних відносин є правомірними.

Відповідачем 2 подано відзив на позовну заяву, у якому ГУ ПФУ в Київській області не погоджується із заявленими позовними вимогами, оскільки

Головним управлінням ДФС у м. Києві подано клопотання про заміну відповідача правонаступником.

При вирішенні питання щодо можливості заміни первинного відповідача на його правонаступника, суд приходить до таких висновків.

Згідно з вимогами статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2020 року № 893 «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби» наказом ДПС України від 30 вересня 2020 року № 529 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби України» розпочато виконання утвореними територіальними підрозділами ДПС функцій і повноважень територіальних органів ДПС України, що ліквідуються.

Відповідно до наказу ДПС України від 24 грудня 2020 року №755 «Про початок забезпечення здійснення територіальними органами ДПС повноважень та функцій» з 01 січня 2021 року розпочато здійснення територіальними органами ДПС, утвореними як її відокремлені підрозділи, згідно з наказом ДПС України від 30 вересня 2020 року №529 та відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2020 № 893.

Основні завдання та повноваження Державної податкової служби України визначені в Положенні про Державну податкову службу України, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 06 березня 2019 року № 227 (далі - Положення № 227).

Відповідно до пункту 7 Положення № 227 Державна податкова служба України здійснює повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку її територіальні органи.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Головне управління ДПС у Київській області () перебуває в стані припинення з огляду на рішення державного органу про припинення юридичної особи в результаті її ліквідації з 19 жовтня 2020 року.

Головне управління ДПС у Київській області (відокремлений підрозділ) зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з кодом ВП 44096797.

Державною податковою службою України, з метою реалізації постанови Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2020 року № 893, враховуючи наказ ДПС України від 30 вересня 2020 року №529, видано наказ від 12 листопада 2020 року № 643 «Про затвердження положень про територіальні органи ДПС».

Відповідно до абзацу третього пункту 1 Положення про Головне управління ДПС у Київській області, затвердженого наказом ДПС України від 12 листопада 2020 року № 643, Головне управління ДПС у Київській області (код ЄДРПОУ ВП 44096797) є правонаступником майна, прав та обов`язків Головного управління ДПС у Київській області (відокремленого підрозділу) () у відповідних сферах діяльності.

Станом на час розгляду справи по суті правонаступником у сфері виконуваних функцій Головного управління ДФС у Київській області () є Головного управління ДПС у Київській області (відокремлений підрозділ) ().

У зв`язку з наведеним, суд дійшов висновку про необхідність у порядку статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України замінити відповідача його правонаступником у сфері виконуваних функцій - Головним управлінням ДПС Київській області (код ЄДРПОУ - 44096797, адреса: 03151, місто Київ, вул. Народного ополчення, будинок 5А).

Ознайомившись із письмово викладеними доводами учасників справи, дослідивши подані документи і матеріали, суд встановив такі обставини справи.

Відповідно до грошового атестату №69 ДПС у м. Києві засвідчує, що вислуга років ОСОБА_1 станом на 01 листопада 2004 року становить 7 років 5 місяців 24 дні; відповідно до грошового атестату №29 ГУ ДФС у Дніпропетровській області засвідчує, що вислуга років станом на 01 травня 2014 року визначена 16 років 11 місяців 24 дні.

При цьому, відповідно до записів у трудовій книжці позивач з 06 жовтня 1999 року по 27 березня 2019 року працював у податковій міліції; з 01 вересня 1994 року по 30 червня 1999 року навчався у Донецькому державному університеті.

Наказом ДФС України від 25 березня 2019 року №594-о «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з податкової міліції ДФС у запас ЗСУ за підпунктом «г» Положення (через скорочення штатів).

Заявою від 03 липня 2020 року позивач звернувся до ГУ ДФС у Київській області з проханням провести відносно нього розрахунок розміру грошового забезпечення, оформити всі необхідні документи та подати їх до ГУ ПФУ в Київській області.

Листом ГУ ДФС у Київській області від 24 липня 2020 року №33/7/10-97-07 за наслідками розгляду заяви щодо направлення до ГУ ПФУ в Київській області для призначення пенсії за вислугу років розглянуто. За даними матеріалів архівної особової справи при звільненні позивача з податкової міліції вислуга років станом на 27 березня 2019 року складала 19 років 05 місяців 21 день у календарному обчисленні. Враховуючи викладене та відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» підстав для направлення матеріалів щодо призначення пенсії за вислугу років немає.

Заявою від 05 серпня позивач звернувся до ГУ ПФУ в Київській області про надіслання документів для призначення пільгової пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Листом ГУ ПФУ в Київській області від 08 вересня 2020 року №1000-0235-8/72687 на звернення позивача повідомлено про необхідність звернутися в кадрове відділення структури, в якій він проходив службу для призначення пенсії.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, осіб начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України визначає Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі по тексту - Закон № 2262-ХІІ).

Пунктом «б» статті 1-2 Закону № 2262-ХІІ передбачено, право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог частини п`ятої статті 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби) особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, співробітники Служби судової охорони, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.

Відповідно до пункту «а» статті 12 Закону № 2262-ХІІ пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д», «ж» статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби:

по 30 вересня 2011 року і на день звільнення мають вислугу 20 років і більше;

з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року і на день звільнення мають вислугу 20 календарних років та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік і більше;

з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки і більше;

з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки і більше;

з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки і більше;

з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше.

Згідно з частиною четвертою статті 17 Закону № 2262-ХІІ, при призначенні пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, враховуються тільки повні роки вислуги років або страхового стажу без округлення фактичного розміру вислуги років чи страхового стажу в бік збільшення.

З огляду на викладене, для отримання права на призначення пенсії обов`язковою умовою є наявність календарної вислуги років у мінімально визначеному законом розмірі.

Судом встановлено, що позивача звільнено наказом ДФС України від 25 березня 2019 року №594-о; вислуга років станом на 27 березня 2019 року склала відповідно до позиції ГУ ДФС у Київській області 19 років 05 місяців 21 день, відповідно до позиції позивача - більше 21 року 9 місяців.

Водночас, відповідно до положень пункту «а» статті 12 Закону № 2262-ХІІ у позивача виникло б право на призначення пенсії за вислугу років у випадку, якщо б на день звільнення він мав вислугу 24 календарних роки і більше.

Проте, зазначеної вислуги років станом на дату звільнення позивач не мав, що не заперечується ним особисто на не спростовується матеріалами справи.

Отже, враховуючи те, що зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», суд зазначає, що в контексті спірних відносин та за обставин цієї справи, для призначення пенсії позивач повинен був мати вислугу 24 календарних роки і більше.

Однак, враховуючи відсутність такої календарної вислуги, суд приходить до висновку про відсутність у позивача права на призначення пенсії за вислугою років з урахуванням пільгової вислуги років, оскільки позивач не має встановленої пунктом «а» частини першої статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» календарної вислуги років.

При цьому, судом не приймаються до уваги доводи позивача стосовно необхідності застосування щодо нього положень законодавства, чинних на дату початку своєї професійної діяльності у період його дії, яке передбачало право на призначення пенсії за вислугу років із наявністю вислуги не менше 20 років, оскільки приписами статті 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Проте, в межах спірних відносин звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод у відношенні позивача не відбулося, оскільки на момент внесення змін до Закону № 2262-ХІІ пенсія позивачу за вислугу років не була призначена, як і у позивача не було права на призначення пенсії за вислугу років на дату внесення змін до вказаного Закону у частині збільшення вислуги років у календарному обчисленні.

Також судом не приймаються до уваги доводи позивача щодо формальної участі відповідача 1, яка полягає виключно у прийнятті заяви про призначення пенсії, оформленні відповідних документів та подання до органу ПФУ, оскільки відповідно до положень Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року №3-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 лютого 2007 року за №135/13402 визначено , що заяви про призначення пенсії за вислугу років звільненим зі служби, які мають право на пенсію згідно із Законом 2262-12 подаються цими особами до органів, що призначають пенсії через уповноважені структурні підрозділи Державної податкової служби України.

Тобто, обов`язковою передумовою для подачі відповідної заяви є наявність права на призначення пенсії за вислугу років.

Водночас, судом встановлено та не спростовано позивачем під час судового розгляду справи, що станом на дату звільнення зі служби у нього була відсутня законодавчо визначена мінімально необхідна вислуга років для призначення пенсії відповідно до пункту «а» статті 12 Закону № 2262-ХІІ, з урахуванням чого відповідач 1 правомірно не вчиняв дій щодо оформлення всіх необхідних документів та подання їх до ГУ ПФУ у Київській області для призначення пільгової пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (у редакції Закону від 02 квітня 1994 року).

Враховуючи викладене, оскільки судом не встановлено, матеріалами справи не підтверджено наявність у позивача права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (у редакції Закону від 02 квітня 1994 року), суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 9, статтею 72, частинами першою, другою, п`ятою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачами доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору відшкодуванню позивачу не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 2, 5-11, 73-77, 90, 139, 241-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному статтями 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України протягом 30 днів з моменту складення повного тексту

Суддя: Н.А. Добрівська