Справа № 420/8789/22
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2022-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/8789/22

Категорія: 109010000 Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С.О.

Місце ухвалення: м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А. І.

Ступакової І. Г.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси Великодного Дмитра в інтересах держави в особі Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2022 року за матеріалами адміністративного позову заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси Великодного Дмитра в інтересах держави в особі Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Міністерства культури та інформаційної політики України, про зобов`язання укласти охоронний договір, -

В С Т А Н О В И Л А :

До Одеського окружного адміністративного суду 28 червня 2022 надійшов адміністративний позов заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси Великодного Дмитра в інтересах держави в особі Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Міністерства культури та інформаційної політики України, в якому позивач просить:

зобов`язати ОСОБА_1 укласти з Департаментом культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації () охоронний договір на об`єкт культурної спадщини - будинок прибутковий Рокко, споруджений наприкінці XIX століття, за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 20 (юридична адреса пл. Соборна, 2) на умовах і в порядку, визначеними постановою Кабінету Міністрів України № 1768 від 28.12.2001 року;

зобов`язати Балтер Яніва укласти з Департаментом культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації () охоронний договір на об`єкт культурної спадщини - будинок прибутковий Рокко, споруджений наприкінці XIX століття, за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 20 (юридична адреса пл. Соборна, 2) на умовах і в порядку, визначеними постановою Кабінету Міністрів України № 1768 від 28.12.2001 року;

у разі задоволення позовної заяви стягнути з відповідачів на користь Одеської обласної прокуратури сплачений судовий збір за подачу позову та інші судові витрати, які прокуратурою будуть понесені при розгляді справи за даним позовом, на рахунок Одеської обласної прокуратури за наступними реквізитами: отримувач коштів Одеська обласна прокуратура (адреса: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3); ); банк отримувача: ДКСУ у м. Києві; код банку отримувача: 820172; код класифікації доходів бюджету 22030101, р/рUА0000564.

Обґрунтовуючи наявність підстав для звернення до суду з даним позовом, заступник керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси Великодний Дмитро зазначив, що аналіз положень ст.53 КАС України, у взаємозв`язку зі змістом норм ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» та позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 15.10.2019 року по справі №903/129/18, від 26.05.2020 року по справі 912/2385/18, дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження. Враховуючи, що відповідачами право власності на нежитлове приміщення на пл. Соборній, у м. Одесі, котре має статус пам`ятки архітектури та містобудування місцевого значення, набуто ще 26.07.2017 року, проте станом на час звернення з позовом до суду охоронний договір на користування приміщенням у будівлі-пам`ятці не укладено, вимоги припису №05-02/6 від 26.01.2022 року у цій частині невиконані, а Департамент культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації позов протягом тривалого часу не подавав, на думку заявника, єдиним ефективним засобом поновлення порушених інтересів держави є подання позову прокурором. При цьому, у такому разі прокурор виступає не як альтернативний, а як єдиний можливий суб`єкт звернення до суду.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 30.06.2022 року позов заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси Великодного Дмитра в інтересах держави в особі Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Міністерства культури та інформаційної політики України про зобов`язання укласти охоронний договір повернуто позивачу.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, заступник керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси Великодного Дмитра подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу від 30.06.2022року та повернути справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В своїй скарзі апелянт зазначив, що у вказаних правовідносинах бездіяльність позивача порушує інтереси держави, оскільки не вживаються передбачені законом заходи щодо збереження об`єкта культурної спадщини місцевого значення. Як вбачається з доданих до позову матеріалів та встановлено актом огляду Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації від 04.01.2022 року, з боку відповідачів наявні правопорушення у вигляді зволікань в укладенні охоронного договору та проведення ремонтно-будівельних робіт у будинку без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини та погодженої науково-проектної документації. Таким чином, з огляду на обізнаність Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації про порушення відповідачами пам`яткоохоронного законодавства України, та зволікання органом у здійсненні контрольних функцій, наявні підстави для звернення прокурора із відповідним позовом до суду в інтересах держави.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що Департаментом культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадини Одеської обласної державної адміністрації складено припис №05-02/6 від 26.01.2022 року щодо термінового припинення ремонтно-будівельних робіт та надання документації для укладення охоронного договору.

Органами прокуратури 10.02.2022 року на адресу Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадини Одеської обласної державної адміністрації надіслано лист у якому запропоновано самостійно вирішити питання щодо звернення до суду з відповідним позовом.

Листом за №936/10/01-07/2-22 від 30.05.2022 року Департаментом культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадини Одеської обласної державної адміністрації повідомлено позивача, що позов не подавався у зв`язку з відсутністю видатків.

Крім цього, в матеріалах справи наявний Лист Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадини Одеської обласної державної адміністрації за №803/10/01-12/2-22/660 від 02.05.2022 року, в якому останнім повідомлялося, що Департаментом буде розглянута можливість звернення до суду з позовом за фактом самочинного будівництва та зобов`язання укласти охоронний договір після закінчення воєнного стану на території України.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що саме лише посилання прокурора у позовній заяві на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження захисту державних інтересів, недостатньо для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки, за змістом абз. 2 частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва, а тому прийшов до висновку, що у заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси відсутні підстави для звернення до суду в інтересах держави з заявленими вимогами, відтак позовна заява підлягає поверненню.

Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 3 статті 5 КАС України передбачено, що до суду можуть звертатися в інтересах інших осіб органи та особи, яким законом надано таке право.

Статтею 131-1 Конституції України визначено, що прокуратура здійснює: 1) підтримання публічного обвинувачення в суді; 2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; 3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно із статтею 53 КАС України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону №1697-VII прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

За положеннями частин першої, третьої цієї статті прокурор вправі представляти інтереси громадянина або держави в суді, представництво яких полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких повноважень обґрунтовуються прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Із наведених нормативних положень вбачається, що прокурор як посадова особа державного правоохоронного органу з метою реалізації встановлених для цього органу конституційних функцій вправі звертатися до адміністративного суду із позовною заявою про захист прав, свобод та інтересів громадянина чи держави, але не на загальних підставах, право на звернення за судовим захистом яких гарантовано кожному (стаття 55 Конституції України), а тільки тоді, коли для цього були виняткові умови, і на підставі визначеного законом порядку такого звернення.

Основний Закон та ординарні закони не дають переліку випадків, за яких прокурор здійснює представництво в суді, однак встановлюють оцінні критерії, орієнтири й умови, коли таке представництво є можливим. Здійснювати захист інтересів держави в адміністративному суді прокурор може винятково за умови, коли захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Водночас, в адміністративному процесі прокурор набуває статусу позивача в разі, якщо певними діями, рішеннями чи бездіяльністю порушено інтерес держави у публічних правовідносинах, а орган, який уповноважений реалізовувати або захищати такий інтерес, відсутній або в силу закону не наділений повноваженнями самостійно звертатися до суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.02.2019 (справа №826/13768/16) послалася на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 25.04.2018 у справі №806/1000/17, згідно з яким Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, зокрема зазначив, що за змістом частини третьої статті 23 Закону № 1697-VІІ прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

2) у разі відсутності такого органу.

Верховний Суд звернув увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

У постанові від 13.07.2022 року у справі № 120/1460/21-а Верховний Суд, проаналізувавши нормативне регулювання питання здійснення прокурором процесуального представництва держави в суді дійшов до висновку, що таке представництво:

по-перше, може бути реалізовано у виключних випадках, зокрема у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

по-друге, прокурор у позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, зазначає орган, уповноважений державною здійснити відповідні функції у спірних правовідносинах;

по-третє, прокурор повинен пересвідчитися, що відповідний державний орган не здійснює захисту інтересів держави (тобто, він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається), приміром, повідомити такий державний орган про виявлені порушення, а у разі невчинення цим органом дій спрямованих на захист інтересів держави, представляти інтереси держави в суді відповідно до статті 23 Закону № 1697-VІІ, навівши відповідне обґрунтування цього.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України «Про охорону культурної спадщини» до спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини належать, з-поміж інших, обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації.

Згідно з п.6 ст.6 Закону України «Про охорону культурної спадщини» до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить забезпечення захисту об`єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження.

Відповідно до Положення про Департамент культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, затвердженого розпорядженням виконуючого обов`язки голови Одеської обласної державної адміністрації від 27 травня 2019 року №647/А-2019 (далі Положення №647/А-2019) Департамент культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації є структурним підрозділом Одеської обласної державної адміністрації, що утворюється головою обласної державної адміністрації.

Згідно з п. 6.3 Положення №647/А-2019 Департамент культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, відповідно до покладених на нього завдань, з-поміж іншого,

реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини;

сприяє збереженню культурної спадщини;

здійснює контроль за виконанням Закону України «Про охорону культурної спадщини», інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини;

видає розпорядження та приписи щодо охорони пам`яток місцевого значення, припинення робіт на пам`ятках, їхніх територіях та в зонах охорони, якщо ці роботи проводяться за відсутністю затверджених та погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених Законом України «Про охорону культурної спадщини», дозволів або з відхиленням від них;

укладає охоронні договори на пам`ятки.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами справи, зміст наведених правових норм свідчить про наявність органу державної влади, уповноваженого на захист інтересів держави у сфері охорони об`єктів культурної спадщини, котрим є Департамент культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації (далі Департамент), та який з метою забезпечення захисту об`єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження, має право звертатись до суду.

При цьому, судом першої інстанції вірно не взято до уваги викладене у Листі №936/10/01-07/2-22 від 30.05.2022 року посилання Департаменту на відсутність видатків для сплати судового збору, як на підставу неможливості звернення органу до суду з відповідним позовом, оскільки приписами ч.1 ст.130 КАС України, ст. 8 Закону України Про судовий збір передбачено можливість відстрочення, розстрочення або звільнення від сплати судового збору.

При цьому, неможливість сплати судового збору та недостатнє фінансування органу державної влади не свідчить про наявність виключного випадку, за якого прокурор може представляти інтереси держави.

Аналогічна правова позиція, викладена Верховним Судом у постанові від 11.11.2021 в справі №160/8411/20 та в постанові Верховного Суду від 04.08.2022 року у справі №160/5247/20

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність органу державної влади, до компетенції якого віднесені повноваження із захисту інтересів держави у сфері охорони об`єктів культурної спадщини, та про відсутність в останнього перешкод для звернення до суду з відповідним позовом.

Щодо посилань апелянта на факт не звернення Департаменту до суду із позовом про зобов`язання відповідачів укласти охоронний договір на об`єкт культурної спадщини, як на обставину, що свідчить про бездіяльність контролюючого органу та, відповідно, є підставою для представництва прокурором інтересів держави у даному спорі, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим."

Водночас Верховний Суд зазначає, що підстави для представництва прокурором інтересів держави повинні існувати на час звернення до суду і повинні бути доведені відповідними доказами. Прокурор повинен надати суду докази, які свідчать про те, що відповідний орган державної влади (інший суб`єкт владних повноважень) не здійснює захисту інтересів держави або здійснює його неналежним чином. Такими доказами, зокрема, можуть бути звернення прокурора до відповідного органу щодо захисту інтересів держави, відповіді на них та інші письмові докази, що стосуються справи. Самого лише твердження прокурора про те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для відкриття провадження у справі недостатньо.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 263/2038/16-а та від 03 лютого 2021 року у справі № 806/1326/17.

Як вбачається з матеріалів справи, уповноваженою особою Департаменту за результатами перевірки об`єкта культурної спадщини складено Акт огляду від 04.01.2022 року, в якому зазначено про проведення ремонтно-будівельних робіт у будинку без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини та погодженої науково-проектної документації.

За фактом виявлених правопорушень Департаментом культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадини Одеської обласної державної адміністрації складено припис №05-02/6 від 26.01.2022 року щодо термінового припинення ремонтно-будівельних робіт та надання документації для укладення охоронного договору.

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про охорону культурної спадщини», приписи органів охорони культурної спадщини є обов`язковими для виконання всіма юридичними та фізичними особами.

Наведені обставини, на переконання колегії суддів, спростовують викладені в позовній заяві доводи прокурора щодо невжиття Департаментом жодних заходів з поновлення прав територіальної громади у сфері охорони об`єктів культурної спадщини.

Крім того, у відповідності до приписів ст. 55 Конституції України суб`єкт владних повноважень має саме право, а не обов`язок, звертатися до адміністративного суду із позовною заявою про захист прав, свобод та інтересів громадянина чи держави на загальних підставах, право на звернення за судовим захистом яких гарантовано кожному.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що положеннями спеціального законодавства не встановлено, що у випадку невиконання припису органу охорони культурної спадщини останній імперативно зобов`язаний звернутись до адміністративного суду із відповідним позовом, колегія суддів приходить до висновку, що Департамент культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадини Одеської обласної державної адміністрації наділений дискреційним повноваженням на власний розсуд обирати один з декількох варіантів управлінських рішень, самостійно вирішувати питання доцільності, ефективності того чи іншого способу захисту інтересів держави у вказаній категорії спорів, зокрема, і щодо необхідності звернення до суду із позовом.

При цьому, з матеріалів справи не вбачається, що Департамент відмовляється від використання такого способу захисту державних інтересів, як судовий, про що зокрема, свідчить Лист №803/10/01-12/2-22/660 від 02.05.2022 року, в якому Департамент повідомляв, що ним буде розглянута можливість звернення до суду з позовом за фактом самочинного будівництва та зобов`язання укласти охоронний договір після закінчення воєнного стану на території України.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд, наділивши державні органи дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення. Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

З огляду на те, що прокурором не обґрунтовано та належними доказами не доведено, що єдиним можливим способом захисту інтересів держави уданому спорі є звернення до суду із позовом про зобов`язання відповідачів укласти охоронний договір на об`єкт культурної спадщини; доказів проведення прокуратурою перевірки компетентного органу з питань дотримання законодавства, а також встановлених фактів неналежного виконання таким компетентним органом своїх функцій, ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду не надано; інших належних доказів на підтвердження вказаних обставин в матеріалах справи не міститься; а саме лише посилання на тривалість усунення відповідачами виявлених порушень не є безумовною обставиною вважати підтвердженим ігнорування або неможливість органу контролю виконати покладені на цей орган функції; колегія суддів погоджується і висновком суду першої інстанції, що у заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси відсутні підстави для звернення до суду в інтересах держави з заявленими вимогами.

Посилання скаржника на позицію, викладену в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 в справі №912/2385/18, від 15.10.2019 в справі №903/129/18, є безпідставними, оскільки вони здійснені на підставі інших фактичних обставин справи.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси Великодного Дмитра в інтересах держави в особі Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації залишити без задоволення.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 30 серпня 2022 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова