Справа № 420/20857/21
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2022-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2022 р.м. ОдесаСправа № 420/20857/21
Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції: м. Одеса;

Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:

14.02.2022 року;

Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Крусяна А.В.

Яковлєва О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу періодів роботи на території самопроголошеної невизнаної держави (Придністров`я) з 01.06.1991 р. по 12.06.1992 р.; з 22.06.1992 р. по 26.02.2001 р.; з 27.07.2001 р. по 29.08.2001 р.; з 01.12.2002 р. по 20.08.2003 р. згідно трудової книжки НОМЕР_1 ;

скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №33 від 16.06.2021 року про відмову у призначенні пенсії;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу періоди роботи на території самопроголошеної невизнаної держави (Придністров`я) з 01.06.1991 р. по 12.06.1992 р.; з 22.06.1992 р. по 26.02.2001 р.; з 27.07.2001 р. по 29.08.2001 р.; з 01.12.2002 р. по 20.08.2003 р. згідно трудової книжки НОМЕР_1 .

В обґрунтування позову зазначено, що в червні 2021 року позивачка звернулась до управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком. Вказані вимоги підтверджено, окрім інших документів, записами трудової книжки.

За результатом розгляду заяви Управлінням прийнято рішення, яким у призначені заявленої пенсії відмовлено з підстав відсутністю необхідного страхового стажу.

Оспорюючи правомірність рішення територіального органу пенсійного фонду, позивач наполягає на тому, що відповідно до положень ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи, а задокументований трудовий стаж згідно із ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» свідчить про наявність права для виходу на пенсію за віком.

Окремо, позивач вказує на необґрунтоване залишення територіальним управлінням органу пенсійного фонду під час вирішення питання щодо призначення пенсії положень ст. 5 Угоди між Урядом України та Урядом Республіки Молдова про гарантії прав громадян в галузі пенсійного забезпечення пенсійне забезпечення громадян України і громадян Республіки Молдова та членів їх сімей від 29.08.1995 року, згідно якої пенсійне забезпечення громадян України і громадян Республіки Молдова та членів їх сімей здійснюється по законодавству тієї держави, на території якої вони постійно проживають.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року адміністративний позов задоволено частково.

Суд визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №33 від 16.06.2021р. «Про відмову у призначенні пенсії» ОСОБА_1 .

Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області вчинити дії щодо повторного розгляду заяви ОСОБА_1 від 09.06.2021 р. №767 про призначення пенсії за віком та прийняти рішення з урахуванням висновків суду, викладених у судовому рішенні.

В іншій частині позовних вимог суд відмовив.

Стягнув з Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 908 грн.

Проаналізувавши положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 12.06.1993 року №637 та трудового законодавства суд першої інстанції виходив з того, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Одночасно, з посиланням на приписи Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 року №58, суд першої інстанції визначив, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист з вирішення питань надання пенсії по віку на загальних підставах.

Не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

З огляду на те, що відмова у призначенні пенсії позивачці носить суто формальний характер, факт відсутності оспорюваного періоду робіт в установленому порядку не перевірений та не підтверджений, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість рішення відповідача, наявність правових підстав для його скасування із зобов`язанням територіального органу повторно вирішити питання щодо призначення заявнику пенсії за віком.

В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки положенням Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та обставинам справи і помилково не враховано, що до страхового стажу зараховується період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески.

З огляду на те, що за наданими позивачкою документами неможливо підтвердити страховий стаж по окремим періодам, а інших уточнюючих документів для підтвердження зазначених вище періодів заявниця не представила, під час прийняття оспорюваного рішення відповідач діяв правомірно та обґрунтовано, в межах своїх повноважень, а тому підстави для задоволення позову у суду першої інстанції були відсутні.

Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 09.06.2021 року звернулась до управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком.

До заяви позивачка додала, у тому числі:

довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру;

паспорт громадянина України;

диплом (свідоцтво, атестат) про навчання;

довідку про облік як суб`єкта підприємницької діяльності;

довідку із СПОВ про заробітну плату;

заяву про спосіб виплати пенсії;

трудову книжку.

Розглянувши заяву, Головним управлінням Пенсійного фонду в Рівненській області відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком, про що прийнято рішенням від 16.06.2021 року №33.

Так, за висновком територіального органу пенсійного фонду, страховий стаж заявника становить на день звернення становить - 22 роки 8 місяців 1 день, що є недостатнім, з огляду на положення ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За даними трудової книжки неможливо зарахувати до страхового стажу наступні періоди робіт:

- період 01.06.1991р. по 12.06.1992 р., зазначений в трудовій книжці, оскільки заповнення даної трудової книжки не відповідає Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, чинної на дату заповнення трудової книжки, зокрема, відсутня назва підприємства, нечитабельна печатка;

- період з 22.06.1992р. по 26.02.2001р. оскільки в даному записі зазначена стаття неіснуючої держави (Придністров`я) КзОТ МССР, печатка нечитабельна;

- період з 27.07.2001р. по 29.08.2001р. оскільки в даному записі відсутня інформація про отримання допомоги по безробіттю, присвоєно статус безробітного;

- період з 01.12.2002р. по 20.08.2003р., оскільки в записі про звільнення не зазначена стаття КзОТ держави, що суперечить Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах в установах і організаціях.

Не погоджуючись із висновками Управління, посилаючись на неправомірність та необґрунтованість рішення відповідача, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.03.2003 року №1058-ІV передбачено, що страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно із ч. 1 ст. 26 Закону України від 09.03.2003 року №1058-ІV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

У відповідності до частин 4, 5 цієї ж статті у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою - третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку.

Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Згідно із ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Вказані положення закону кореспондуються із приписами Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637.

Відповідно до п. 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 року №58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Пунктом 2.4 Інструкції від 29.07.1993 року №58 передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до п. 1.1 Інструкції від 29.07.1993 року №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 2.11 Інструкції від 29.07.1993 року №58 передбачено, що відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.

Відповідно до п. 2.12 Інструкції після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.

Поряд із цим, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.

Вказане не може бути підставою для позбавлення позивачки її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку на загальних підставах.

Трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Приймаючи оспорюване рішення відповідачем не враховано, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Підставою для неврахування періоду роботи може бути лише встановлений факт того, що особа не працювала або не перебувала на посаді у спірному періоді, тоді як у досліджуваних правовідносинах такий факт не встановлено, а припущено. Таке рішення пенсійного органу не є обґрунтованим, адже не базується на документально встановлених обставинах.

Вказані пенсійним органом підстави відмови носять суто формальний характер та не несуть змістовного навантаження в контексті того, чому наявні написи не вказують на фактичне перебування позивачки на заявлених роботах.

Окрім вищенаведеного, слід враховувати, що 29.10.1996 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Урядом Республіки Молдова про гарантії прав громадян в галузі пенсійного забезпечення, яка набрала чинності для України 19.11.1996 року, ст. 5 якої передбачено, що пенсійне забезпечення громадян України і громадян Республіки Молдова та членів їх сімей здійснюється по законодавству тієї держави, на території якої вони постійно проживають. При переселенні пенсіонера з території однієї держави на територію іншої держави на постійне місце проживання виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється у відповідності із законодавством кожної з держав. а новим місцем проживання пенсіонера пенсія призначається із місяця, наступного за місяцем припинення виплати за попереднім місцем проживання, але не більше ніж за шість місяців до місяця прописки або отримання виду на проживання.

Встановлені обставини та аналіз норм законодавства, що регулює спірні правовідносини, свідчить про необґрунтованість та непослідовність дій пенсійного органу при вирішенні питання про призначення пенсії позивача та визначення її розміру, на підставі чого про невідповідність критерію обґрунтованості та правомірності оспорюваного рішення відповідача.

Враховуючи викладене, оскільки на підтвердження страхового стажу позивачем представлено основні документи, за якими підтверджується страховий стаж заявника, Управлінням не вжито вичерпних заходів задля належної перевірки підстав для призначення позивачці пенсії за віком, колегія суддів висновки суду першої інстанції про наявність підстав для частково задоволення позову вважає правильними.

З огляду на наведене, оскільки судом першої інстанції повною мірою з`ясовані обставини справи, висновки суду відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: А.В. Крусян

О.В. Яковлєв