Справа № 640/30445/20
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2022-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2022 року м. Київ № 640/30445/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кармазіна О.А., розглянувши за правилами письмового провадження адміністративну справу
за позовом до треті особи: ОСОБА_1 Міністерства оборони України, Спеціалізована прокуратуру у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил, Офіс Генерального прокурора,
провизнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) у 2020 році звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України (03168, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 6, код ЄДР: 00034022), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд:

1) визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, яка полягає у не виплаті ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні;

2) зобов`язати Міністерство оборони України виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні відпустки;

3) визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, яка полягає у не виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням грошової винагороди військовослужбовцям військових прокуратур за участь в антитерористичній операції при звільнені;

4) зобов`язати Міністерство оборони України виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням грошової винагороди військовослужбовцям військових прокуратур за участь в антитерористичній операції;

5) зобов`язати Міністерство оборони України виплатити ОСОБА_1 компенсацію за затримку повного розрахунку при звільненні з військової служби.

Позиція позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач наголошує на протиправній бездіяльності відповідача щодо невиплати йому компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні та одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням грошової винагороди військовослужбовцям військових прокуратур за участь в антитерористичній операції.

Пояснює, що 31 липня 2019 капітана ОСОБА_1 наказом т.в.о. начальника АДРЕСА_1 військового представництва Міністерства оборони України Д. Євдокімова № 86 з 31 липня 2019 року виключено із списків особового складу АДРЕСА_1 військового представництва Міністерства оборони України та всіх видів забезпечення, звільнено у запас на підставі підпункту «г» пункту 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів). Наказом визначено, зокрема, виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 30 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2019 рік, однак при звільнені з військової служби позивачу не було виплачено всі суми, що належать до сплати, чим порушено, зокрема, положення ст. 116 Кодексу законів про працю України.

Додає, що ОСОБА_1 в складі військової прокуратури Харківського гарнізону та військової прокуратури Луганського гарнізону приймав участь безпосередньо в антитерористичній операції на сході України, в результаті чого позивачу було видано посвідчення учасника бойових дій від 30 жовтня 2015 року. Отже, за словами позивача, він, як учасник бойових дій, під час проходження військової служби має право на отримання додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення строком 14 календарних днів на рік.

Наголошує, що ним не було використано додаткові відпустки за 2015-2019, у зв`язку з чим, за висновком позивача, при звільненні відповідач зобов`язаний був здійснити виплату позивачу компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні.

Також додає, що має право на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, оскільки позивач станом на 23.07.2019 має 15 років вислуги.

Крім того, позивач стверджує, що зважаючи на те, що позивачем не було здійснено повного розрахунку, оскільки ОСОБА_1 не було виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки та не було виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, позивач має право на виплату компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні.

Підсумовуючи викладене позивач просить суд задовольнити позовні вимоги.

Позиція відповідача.

Відповідач надіслав відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволені позовних вимог.

Щодо виплати позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, то відповідач зазначив, що додаткова відпустка, яку надають учасникам бойових дій та інвалідам війни, не належить до категорії щорічних і надається понад щорічні основну й додаткові відпустки, відповідно на цей вид відпустки не поширюється обмеження щодо максимальної тривалості щорічних відпусток (згідно з частиною третьою ст. 10 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР - не більше 59 календарних днів); надається з урахуванням святкових і неробочих днів, а у разі невикористання не переноситься на наступний календарний рік, не продовжується у разі хвороби працівника, не ділиться на частини й не замінюється грошовою компенсацією.

Додає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення окремих питань мобілізації та соціального захисту громадян України, які підлягають звільненню з військової служби під час особливого періоду або у зв`язку з оголошенням демобілізації» від 18.03.2015 р. № 259-VIII відповідні категорії осіб отримали право на зазначену вище додаткову відпустку починаючи з 2015 року, адже тривалість такої відпустки не залежить від відпрацьованого часу. Вона надається в календарному році при підтвердженні статусу учасника бойових дій чи інваліда війни.

Відповідач також наголошує, що дана відпустка не належить до категорії відпусток, за які передбачена грошова компенсація у разі звільнення відповідно до статті 24 Закону №504/96-ВР, якою передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.

Додає, що додаткова відпустка учасникам бойових дій Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачена, а тому, відповідно до п. 8 ст. 10-1 Закону, стосовно цієї відпустки необхідно керуватися правилами, передбаченими Законом України «Про відпустки».

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.

Таким чином, за висновком відповідача ст. 24 Закону передбачає виплату грошової компенсації лише за невикористані дні основної відпустки та додаткової відпуски працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.

У відзиві відповідач також зазначив, що відповідно до роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 25.07.2019 № 248/5571 при звільненні з військової служби компенсація за ненадані під час особливого періоду дні додаткових і соціальних відпусток (у тому числі військовослужбовцям - учасникам бойових дій) не виплачується.

Відповідач також звертає увагу суду на правові висновки Верховного Суду висловлені в постанові від 13.06.2018 по адміністративній справі №545/1881/16-а, в якій зазначено, що додаткова відпустка, що надається учасникам бойових дій та інвалідам війни, не належить до категорії щорічних, а отже, на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток (статті 10-12 Закону України «Про відпустки»). Ця відпустка надається за календарний рік незалежно від відпрацьованого часу та має бути використана працівником протягом календарного року. Така відпустка не замінюється грошовою компенсацією та у разі звільнення працівника, який має право на зазначену відпустку, за неї не виплачується грошова компенсація за дні невикористаної відпустки, оскільки працівник, який змінює місце роботи в поточному році, матиме право на цю відпустку за новим місцем роботи за умови, що він не використав її за попереднім місцем роботи.

З огляду на що, на думку відповідача, додаткова відпустка, як учаснику бойових дій не є щорічною, то і компенсації при звільненні вона не підлягає.

Щодо виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік, то відповідач зазначив, що як вбачається з розрахунку вислуги років військовослужбовця на пенсію від 23.07.2019, кількість повних років вислуги на пенсію капітана ОСОБА_1 становить 15 років, з них: календарний строк служби - 06 років 09 місяців 22 дні; час навчання у цивільних навчальних закладах до 5 років (1 рік за 6 місяців) - 02 роки 04 місяці 04 дні, а всього календарна вислуга становить 09 років 01 місяць 26 днів, з огляду на що, на думку відповідача, останній не має права на отримання одноразової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки сплати належних сум по день фактичного розрахунку, то відповідач зазначив, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється, з огляду на що, в даних правовідносинах, відсутні правові підстави для застосування статті 117 КЗпІІ, щодо виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку належних сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то відповідач зазначив, що згідно з ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, у зв`язку з чим, на переконання Міністерства оборони України, позивачем не надано належні та допустимі докази, що підтверджують реальність понесених позивачем витрат на правничу допомогу адвоката, а також надання тих послуг, з яких складаються понесені витрати, адже в матеріалах позовної заяви власне відсутні документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших понесених стороною витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги.

Також, у відзиві на позовну заяву відповідач просив суд залишити позовну заяву без розгляду, зважаючи на пропуск позивачем місячного строку звернення до суду, передбаченого ч. 5 ст. 122 КАС України.

У відповіді на відзив позивач повторно просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, оскільки при звільненні з позивачем не було здійснено повного розрахунку, оскільки ОСОБА_1 не було виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки та не було виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, у зв`язку з чим наявні також підстава для підстави за виплату компенсації за затримку розрахунку.

Треті особи пояснень з приводу зазначених позовних вимог суду не надали.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.12.2020 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді від 25.01.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без проведення засідання та виклику сторін.

Ухвалою від 14.96.2021 відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи за правилами загального провадження.

Встановлені судом обставини.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи, враховуючи пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

02 лютого 2015 року на підставі наказу Міністра оборони України від 02.02.2015 № 61 з молодшим лейтенантом запасу ОСОБА_1 02.02.2015 укладено контракт про проходження військової служби строком на 5 років.

02 лютого 2015 року на підставі наказу Міністра оборони України генерал-майора від 02.02.2015 № 61 молодшого лейтенанта ОСОБА_1 відряджено до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі для призначення на відповідні посади.

03 лютого 2015 року на підставі наказу військового прокурора Центрального регіону України державного радника юстиції 2 класу ІО. Війтєва № 106 о/с лейтенанта юстиції ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора військової прокуратури Харківського гарнізону Центрального регіону України.

17 лютого 201 5 року на підставі наказу Генерального прокурора України В. Шокіна № 16-вк лейтенанта юстиції ОСОБА_1. було увільнено від виконання службових обов`язків на посаді прокурора військової прокуратури Харківського гарнізону Центрального регіону України та зараховано в розпорядження військового прокурора Південного регіону України та покладено тимчасове виконання службових обов`язків на посаді слідчого 33-ї військової прокуратури Південного регіону України.

19 серпня 2015 року лейтенанта юстиції ОСОБА_1 наказом військового прокурора сил антитерористичної операції К. Кулика № 22К було призначено прокурором військової прокуратури Харківського гарнізону сил антитерористичної операції.

30 жовтня 2015 року позивачу видано посвідчення учасника бойових дій.

22 червня 2016 року старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_1 наказом т.в.о. військового прокурора сил антитерористичної операції В. Панченко № 123к було призначено на посаду прокурора першого відділу військової прокуратури Луганського гарнізону, увільнивши з посади прокурора військової прокуратури Харківського гарнізону.

07 червня 2017 року старшого лейтенанта ОСОБА_1 наказом військового прокурора сил антитерористичної операції О. Сенюка № 197К було увільнено з посади прокурора першого відділу військової прокуратури Луганського гарнізону та призначено на посаду прокурора військової прокуратури Луганського гарнізону.

25 червня 2019 року капітана юстиції ОСОБА_1 наказом військового прокурора об`єднаних сил генерал-майора юстиції О. Ціцака №373к звільнено з 08 липня 2019 року з посади прокурора військової прокуратури Луганського гарнізону, виключено зі списків особового складу, усіх видів грошового забезпечення та направлено в розпорядження Генерального прокурора України для вирішення питання щодо подальшого проходження військової служби.

09 липня 2019 року капітана юстиції ОСОБА_1 наказом Генерального прокурора України Ю. Луценко № 528-вк направлено в розпорядження Міністерства оборони України для вирішення питання щодо подальшого проходження військової служби.

10 липня 2019 року капітана юстиції ОСОБА_1 наказом Міністра оборони України С. Полторака № 383 по особовому складу визнано таким, що за особистим зверненням повернувся з відрядження для подальшого проходження військової служби до Міністерства оборони України та призначено помічником провідного інженера АДРЕСА_1 військового представництва Міністерства оборони України та оголошено ОСОБА_1 . військове звання капітан.

31 липня 2019 року капітана ОСОБА_1 наказом т.в.о. начальника АДРЕСА_1 військового представництва Міністерства оборони України Д. Євдокімова № 86 з 31 липня 2019 року виключено із списків особового складу АДРЕСА_1 військового представництва Міністерства оборони України та всіх видів забезпечення, звільнено у запас на підставі підпункту «г» пункту 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

У вказаному наказі зазначено, що вислуга років у Збройних Силах становить: загальна вислуга 15 років 10 місяців 27 днів, в тому числі: календарна - 04 роки 06 місяців 00 днів, пільгова - 06 років 08 місяців 22 дні, навчання в цивільному ВНЗ - 02 роки 04 місяці 04 дні, час роботи в органах прокуратури - 02 роки 04 місяці 01 день.

Вказаним наказом передбачено виплату щомісячної премії за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 40% посадового окладу в розмірі 100 відсотків встановленого розміру щомісячної премії, щомісячну надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65 % посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавку за вислугу років, надбавку за вислугу років на військовій службі у розмірі 35 % посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням, надбавку за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10% посадового окладу за період з 10 по 31 липня 2019 року.

Також зазначено, що щорічна основна відпустка за 2019 рік тривалістю 30 діб не використана. Грошову допомогу на оздоровлення за 2019 рік отримав. Відповідно до абзацу третього пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» призначено виплатити грошову компенсацію за 30 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2019 рік.

Натомість, за висновком позивача, вважаючи протиправну бездіяльність відповідача щодо нездійснення з позивачем повного розрахунку при звільненні, зокрема, невиплати позивачу компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні та одноразової грошової допомоги в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням грошової винагороди військовослужбовцям військових прокуратур за участь в антитерористичній операції при звільнені, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо виплати компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні, то суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року N 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон N 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон N 3551-XII) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік (пункт 12 статті 12 в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни" від 14.05.2015 р. N 426-VIII, який набрав чинності з 06.06.2015).

У свою чергу, статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 N 504/96-ВР (далі - Закон N 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону N 504/96-ВР (Закон доповнений цією статтею відповідно до вищезгаданого Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни" від 14.05.2015 р. N 426-VIII, який набрав чинності з 06.06.2015 (із змінами), зокрема, учасникам бойових дій, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 N 2011-XII (далі - Закон N 2011-XII) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону N 2011-XII передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону N 2011-XII в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону N 2011-XII в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-XII надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року N 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та від 06 грудня 1991 року N 1932-XII "Про оборону України" (далі - Закони N 3543-XII та N 1932-XII відповідно).

За визначенням статті 1 Закону N 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону N 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону N 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом N 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку особа набуває за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-XII у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року N 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року N 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року N 504/96-ВР "Про відпустки".

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року N 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за N 745/32197 (далі - Наказ N 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону N 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону N 3551-XII.

З огляду на зазначене, з урахуванням отримання позивачем статусу учасника бойових дій згідно посвідчення від 30.10.2015, при звільненні з військової служби у запас позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані ним додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону N 3551-XII. Однак, виходячи з матеріалів справи, дослідивши всі наявні докази та обставини, суд дійшов висновку що відповідачем протиправно не здійснено виплату грошової компенсації позивачу за невикористану ним додаткову відпустку, як учасник бойових дій, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо невиплати позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням грошової винагороди військовослужбовцям військових прокуратур за участь в антитерористичній операції, то суд зазначає наступне.

Статтею 1 Закону № 2011-XII передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Абзацом першим частини другої статті 15 Закону № 2011-XII визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Відповідно до ч. 1 розділу XXXII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом МОУ №260 від 07.06.2018, військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються зі служби за закінченням контракту, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги десять календарних років і більше.

Тобто, спірним питанням у цьому провадженні є застосування частини другої статті 15 Закону № 2011-XII та ч. 1 розділу XXXII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом МОУ №260 від 07.06.2018 у ситуації позивача стосовно наявності у нього права на одноразову грошову допомогу.

При вирішенні справи, суд враховує, що Верховним Судом, зокрема, у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 380/2427/20 зазначено, що застосовуючи інструкції як спеціальні нормативно-правові акти, що визначають структуру та склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті одноразової допомоги при звільненні, слід враховувати пріоритетність законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу.

Верховний Суд зауважив, що частиною четвертою статті 9 Закону № 2011-XII Міністру оборони України надано повноваження визначати лише порядок виплати грошового забезпечення. Водночас, питання права військовослужбовців на отримання грошового забезпечення чи різного виду допомог можуть бути визначені лише законодавцем.

Правова позиція щодо застосування приписів частини другої статті 15 Закону № 2011-XII неодноразово викладалася у постановах Верховного Суду, зокрема, від 11 квітня 2018 року у справі № 806/2104/17, від 24 листопада 2020 року у справі № 822/3008/17, від 21 квітня 2021 року № 380/2427/20 .

Відповідно до усталеної позиції Верховного Суду правова норма частини другої статті 15 Законі №2011-XII не містить вказівки на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше саме календарних років вислуги. Поняття «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги, а саме: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби». При цьому, Верховний Суд наголошував, що умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 15 Закону № 2011-XII є наявність «вислуги 10 років і більше».

Як встановлено вище судом та підтверджується матеріалами справи, зокрема, розрахунком вислуги років військовослужбовця на пенсію, така вислугу ОСОБА_1 складає 15 років 10 місяців 13 днів. Тоді як у наказі від 31.07.2019 № 86 щодо вислуги років у Збройних Силах зазначено: що загальна вислуга становить 15 років 10 місяців 27 днів, в тому числі: календарна - 04 роки 06 місяців 00 днів, пільгова - 06 років 08 місяців 22 дні, навчання в цивільному ВНЗ - 02 роки 04 місяці 04 дні, час роботи в органах прокуратури - 02 роки 04 місяці 01 день, з огляду на що суд приходить до висновку, про наявність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, а отже не нарахування та не виплата відповідачем позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби порушує право позивача на отримання такої одноразової допомоги, встановлене ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

При цьому, позовні вимоги в цій частині щодо виплати позивачу одноразової допомоги з урахуванням грошової винагороди військовослужбовцям військових прокуратур за участь в антитерористичній операції задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено, а судом не встановлено, що така виплата одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби буде проведена відповідачем без урахуванням грошової винагороди військовослужбовцям військових прокуратур за участь в антитерористичній операції, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Щодо вимоги про зобов`язання Міністерство оборони України виплатити позивачу компенсацію за затримку повного розрахунку при звільненні з військової служби, то суд виходить з наступного.

Так, за приписами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною 1 ст.117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини 1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд зазначає, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України,

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

При цьому, за змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку, з огляду на що саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Натомість матеріали справи не містять жодних доказів проведення з позивачем повного розрахунку, тобто відсутня кінцева дата до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про те, що вказана вимога є передчасною, а відтак задоволенню не підлягає.

Посилання відповідача у позовній заяві на те, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється вимоги статті 117 КЗпІІ, щодо виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку належних сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП, є помилковим, оскільки за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

Щодо вимоги відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, то суд зазначає, що вказана судом не приймається до уваги, а відтак не розглядається, оскільки вона міститься у відзиві на позовну заяву, в якому відповідач викладає заперечення проти позову (ч. 1 ст. 162 КАС України), у зв`язку з чим відзив на позовну заяву не є клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, надання якого передбачено вимогами ст. 166 КАС України, якими відповідач не скористався, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 166 КАС України заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі. Тобто, для порушення перед судом процесуального питання щодо залишення позовної заяви без розгляду учасник справи, зокрема, відповідач має подати клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у формі окремого (самостійного) письмового процесуального документу.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши вищезазначені правові норми, суд приходить до висновку, що відповідачем в порядку ч. 2 ст. 77 КАС України не доведено у повній мірі правомірності своїх дій щодо невиплати позивачу при звільнені компенсації за невикористані дні відпустки та одноразової грошової допомоги в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Відтак, виходячи з меж заявлених позовних вимог та їх обґрунтування, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки досліджених доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на з`ясуванні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, як зазначено вище.

Щодо стягнення з Міністерства оборони України витрат на професійну правничу допомогу, то суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 3. ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2. ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

В контексті наведеного слід зазначити, що загальне правило розподілу судових витрат полягає в тому, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати.

Відповідно, витрати покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У свою чергу, відповідно до ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 5 ст. ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Слід додати, що відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У даному випадку матеріали позовної заяви не містять жодних доказів, які підтверджують здійснення позивачем витрат на правничу допомогу, а також відсутній детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом.

Відтак, витрати на професійну правничу допомогу з Міністерства оборони України на користь позивача стягненню не підлягають.

Керуючись статтями 6, 72-77, 134, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, яка полягає у не виплаті ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні.

3. Зобов`язати Міністерство оборони України (03168, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 6, код ЄДР: 00034022) виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні відпустки.

4. Визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, яка полягає у не виплаті ОСОБА_1 при звільненні одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

5. Зобов`язати Міністерство оборони України (03168, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 6, код ЄДР: 00034022) виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

6. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зважаючи на затвердження Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя 17 серпня 2021 року N 1845/0/15-21, апеляційні скарги в електронній формі подаються безпосередньо до апеляційного суду.

Днем вручення процесуальних документів в електронній формі є день отримання судом повідомлення про доставлення документів на офіційну електронну адресу особи (п. 2 ч. 6 ст. 251 КАСУ), якою є (п. 5.8. Положення про ЄСІТС від 17 серпня 2021 року N 1845/0/15-21): сервіс Електронного кабінету ЄСІТС, адреса електронної пошти, вказана користувачем в Електронному кабінеті ЄСІТС, адреса електронної пошти, вказана в одному з державних реєстрів або адреса електронної пошти, з якої надійшли до суду документи, засвідчені кваліфікованим електронним підписом (п. 59 «Перехідні положення»).

Суддя О.А. Кармазін