Справа № 640/36517/21
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2022-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2022 року м. Київ № 640/36517/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Гарника К.Ю., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області

про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Київській області (далі по тексту - відповідач), адреса: 08500, Київська область, місто Фастів, вулиця Саєнка, будинок 10, в якій позивач, з урахуванням позовної заяви в новій редакції, просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 недоотриманої після смерті чоловіка ОСОБА_2 згідно рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року у справі №640/10715/20 в розмірі 64% від грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по грудень 2020 року, з урахуванням раніше проведених виплат;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 недоотриманої пенсії після смерті чоловіка ОСОБА_2 згідно рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року за №640/10715/20 в розмірі 64% від грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по грудень 2020 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року у справі №640/10715/20 адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено, визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області щодо не здійснення перерахунку пенсії та зобов`язано останнє здійснити перерахунок та виплату пенсії з 01 січня 2016 року з урахуванням раніше виплачених сум.

ОСОБА_2 , як вказано у позовній заяві, є чоловіком позивача, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

13 червня 2021 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області з заявою про виплату недоотриманої пенсії померлим ОСОБА_2 .

Листом від 19 липня 2021 року Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області повідомило позивача про відсутність підстав для виплати недоотриманої пенсії, у зв`язку з тим, що перерахунок пенсії згідно рішення суду, яке набрало законної сили після смерті пенсіонера, не проводиться.

Не погоджуючись з діями відповідача щодо відмови у виплаті недоотриманої померлим пенсіонером пенсії, позивач звернулась до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року у справі №640/10715/20, яке набрало законної сили на підставі ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2021 року, зобов`язано управління здійснити з 01 січня 2016 року перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_2 за довідкою від 26 лютого 2020 року №.

Оскільки ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до набрання законної сили рішенням суду, як вказує представник відповідача, підстав для нарахування та виплати пенсії позивачу не має.

Не погоджуючись з доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву, позивач у відповіді на відзив на позовну заяву послалась на те, що рішенням суду було встановлено наявність порушеного права померлого та відновлено його шляхом стягнення суми саме не нарахованої пенсії у належному розмірі. Крім того, позивач зазначила, що право на ці виплати виникло задовго до смерті ОСОБА_2 , відповідно, позивач має право на виплату суми недоотриманої пенсії.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає наступне.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 28 грудня 1991 року ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 , про що відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого району м. Києва в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний запис за №1486. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_1 змінила дошлюбне прізвище « ОСОБА_1 » на прізвище чоловіка « ОСОБА_1 ».

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року у справі №640/10715/21 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, судом встановлено, що ОСОБА_2 з 31 березня 2011 року перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Київській області та отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Крім того, вказаним вище рішенням суду було встановлено право ОСОБА_2 на перерахунок його пенсії відповідно до довідки Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України у Київській області від 26 лютого 2020 року №А/100300677, починаючи з 01 січня 2016 року, із урахуванням раніше проведених виплат, відповідно, позовні вимоги останнього були задоволені.

Як вбачається з наданої суду копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зроблено відповідний актовий запис №22635 від 14 грудня 2020 року.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2021 року апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду в Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року у справі №640/10715/20 повернута особі, яка її подала.

Тобто, з урахуванням частини 2 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року у справі №640/10715/20 набрало законної сили 31 березня 2021 року.

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду в Київській області з заявою про виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року у справі №640/10715/20 та здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_2 з 01 січня 2016 року, з урахуванням раніше проведених виплат.

Листом від 19 липня 2021 року №1000-0202-8/73376 Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області повідомило ОСОБА_1 про те, що оскільки рішення суду набрало законної сили після смерті чоловіка останньої, кошти, які не нараховані померлій особі за рішенням суду, не є належною недоотриманою пенсійною виплатою.

Вважаючи протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області щодо не нарахування та не виплати позивачу недоотриманої пенсії після смерті чоловіка, позивач звернулась до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ визначає Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ (далі по тексту - Закон України від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ).

Вказаний Закон має на меті реалізацію особами, які мають право на пенсію за цим Законом, свого конституційного права на державне пенсійне забезпечення у випадках, передбачених Конституцією України та цим Законом, і спрямований на встановлення єдності умов та норм пенсійного забезпечення зазначеної категорії громадян України.

Держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

Відповідно до частин 1-3 статті 61 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. При зверненні кількох членів сім`ї належна їм сума пенсії ділиться між ними порівну. Зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера.

Так, як вже було зазначено судом позивач є членом сім`ї (дружиною) померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , у зв`язку з чим 13 червня 2021 року звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області з заявою щодо нарахування та виплати недоотриманої померлим пенсії, у задоволенні якої управлінням було відмовлено.

Наведене в сукупності дозволяє дійти висновку, що позивачем право на звернення до органів Пенсійного фонду України з вказаною вище заявою було реалізоване вчасно, тобто із дотриманням шестимісячного строку, передбаченого законодавством, що, відповідно, свідчить про наявність у ОСОБА_1 права на отримання недоотриманої пенсії її померлого чоловіка.

Щодо нарахування та виплати пенсії позивачу відповідно до рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року у справі №640/10715/20, суд зазначає таке.

Так, на переконання відповідача, у позивача немає права на отримання цих коштів, оскільки вони не є недоотриманою пенсією, оскільки не були нараховані за життя пенсіонера.

Проте, з такою позицією відповідача суд не погоджується з огляду на те, що рішенням суду було встановлено порушення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Київській області законного права ОСОБА_2 на отримання раніше призначеної пенсії з 01 січня 2016 року. Тобто, саме внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, померлий не отримав вчасно пенсію у належному йому розмірі, внаслідок чого, був змушений звернутись до суду для поновлення своїх законних прав.

Посилання ж відповідача на те, що виплати встановлені рішенням суду не є недоотриманою пенсією, суд відхиляє, оскільки вказаним рішенням суд встановив наявність порушеного права та відновив його шляхом зобов`язання здійснити перерахунок виплатити саме не нарахованої пенсії у належному розмірі з урахуванням виплачених сум. Тобто, право на ці виплати, як вірно зазначила позивач у своєму позові, виникло у померлого задовго до його смерті.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що перерахунок та виплата пенсії встановлені рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року у справі № 640/10715/20 є саме недоотриманою пенсією та підлягає нарахуванню і виплаті позивачеві, як члену сім`ї померлого пенсіонера у відповідності до статті 61 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що аналіз наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку про те, що суми соціальних виплат (у даному випадку пенсії) передаються членам сім`ї спадкодавця, до того ж незалежно від того, чи виступають вони одночасно спадкоємцями після його смерті. При цьому, сумами пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, слід вважати і суми пенсії, які не були отримані пенсіонером за життя, внаслідок неправомірних дій органу Пенсійного фонду України, який не виконав у добровільному порядку судове рішення, яке набрало законної сили, і яким його (пенсійний орган) було зобов`язано провести нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії.

Саме такої правової позиції дотримується Верховний Суд у своїй постанові від 07 березня 2019 року у справі №617/7748/12.

З огляду на вищевикладене, суд не приймає до уваги доводи відповідача про відсутність відповідних нарахувань за рішенням суду, оскільки це є сумлінним невиконанням останнього рішення суду, яке набрало законної сили.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішенням, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія А. 303-А; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Як зазначив Європейський суд з прав людини у пункті 54 та тексті свого рішення у справі «Пічкур проти України» від 07 лютого 2014 року (заява № 10441/06) різниця в поводженні, є порушенням статі 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як також наголосив Європейський суд з прав людини в рішення від 26.06.2014 у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та № 71378/10), перша і найбільш важлива вимога ст. 1 Першого Протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання органів влади у право мирно володіти своїм майном має бути законним і переслідувати законну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання має бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має бути досягнуто «справедливого співвідношення» між інтересами суспільства і вимогами щодо захисту прав людини. Такий баланс не досягнутий, якщо особа чи особи у справі мали нести індивідуальні або додаткові обов`язки (див., серед багатьох інших органів влади, «Колишній король Греції та інші проти Греції» [GC], заяви № 25701/94, § § 79 і 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, ефективний засіб правого захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, із визнанням протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу сум недоотриманої пенсії після смерті її чоловіка із зобов`язанням нарахувати та виплатити ці суми на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, визначивши період такого нарахування з 01 січня 2016 року по 13 грудня 2020 року, тобто, по день смерті ОСОБА_2 , адже такий спосіб захисту порушеного права позивача за даних обставин є найбільш ефективним.

Щодо позовних вимог в частині визначення відсоткового розміру пенсійної виплати у 64% від грошового забезпечення, суд зазначає, що матеріали справи не містять відомостей щодо відсоткового розміру (від грошового забезпечення) пенсії померлого ОСОБА_2 , як і не містять відомостей щодо того, що відповідач оспорює це значення, відповідно, у суду відсутні підстави для його встановлення рішенням по суті .

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На переконання суду, відповідачем не доведено правомірності вчинених дій, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 900,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), недоотриманої пенсії після смерті її чоловіка ОСОБА_2 на підставі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року у справі № 640/10715/20 з ІНФОРМАЦІЯ_2 по день смерті чоловіка - ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області (08500, Київська область, місто Фастів, вулиця Саєнка, будинок 10, ) здійснити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) нарахування та виплату, недоотриманої пенсії після смерті чоловіка ОСОБА_2 на підставі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року у справі № 640/10715/20 з ІНФОРМАЦІЯ_2 по день смерті чоловіка - ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням раніше виплачених сум.

4. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 900,00 грн (дев`ятсот гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області (08500, Київська область, місто Фастів, вулиця Саєнка, будинок 10, ).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя К.Ю. Гарник