Справа № 160/10459/22
Суддя: Коренев Андрій Олексійович
Дата ухвалення: 2022-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Коренева А.О.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про зобов`язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій просить:
визнати протиправними дії щодо припинення виплати пенсії за віком на пільгових умовах за Списком 2 з 01.01.2022 року ОСОБА_1 , визнати неправомірним лист про припинення виплати пенсії від 10.01.2022 року № 0400-010306-8/2401 та скасувати його та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити виплату ОСОБА_1 , пенсію за віком на пільгових умовах за Списком 2 з 01.01.2022 року.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивачу 09.09.2021 року було призначено пільгову пенсію відповідно до Закону України „Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зі змінами, внесеними Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій». 3 метою підтвердження стажу та заробітної плати позивачем до відповідача було надано такі документи: заява про підтвердження стажу роботи, паспорт громадянина України, ідентифікаційний номер; трудова книжка, довідку про пільговий характер роботи, накази про атестацію. В період з 09.09.2021 ро по грудень 2021 позивач отримував призначену пенсію. В січні позивач не отримав кошти на банківську карту, спочатку вважав що пенсію затримують, в лютому позивач також пенсію не отримав, у зв`язку з чим звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, на що позивачу 21 лютого 2022 року було надано письмову відповідь про те, що виплату пенсії було припинено. Позивач зазначив, що у відповіді Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відсутнє будь яке посилання на норму закону, на підставі якої було припинено виплату моєї пенсії. Працівниками органів пенсійного фонду було зазначено, що після проведення перевірки філії Синельниківський райавтодор» ДП «Дніпропетровський автодор» ВАТ «ДАК» «Автомобільні дороги України» за адресою реєстрації не знаходиться. Вважаючи такі дії відповідача неправомірними позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Ухвала суду про відкриття провадження від 22 липня 2022 року отримана представником відповідача 28 липня 2022 року, що підтверджується відповідною розпискою у матеріалах справи.

У строк, визначений положеннями Кодексу адміністративного судочинства України, відзиву на адресу суду або клопотання про продовження строку на його подання до суду не надходило. Відтак, наявні підстави для розгляду адміністративної справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 знаходиться на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду в Дніпропетровській області.

09 вересня 2021 року ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про призначення пенсії, до якого додав документи, що дають підстави для призначення пільгової пенсії за Списком №2.

Відповідно до рішення Дніпровського приміського об`єднання управління Пенсійного фонду України №47, ОСОБА_1 було призначено пенсію за віком та до страхового стажу якого зараховано 38 років 3 місяці, з них роботи за списком № 2 -15 років 19 днів.

З копії трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 судом встановлено, що позивач у період з 1987 року по 2000 рік працював у Синельниковському районному дорожньому ремонтно- будівельному управлінні на посаді майстра, помічника майстра та майстра; в період з 2000 року по 2006 рік працював у Синельниковському райавтодорі на посаді майстра.

З довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідальних записів у ній, виданою філією у Синельниковському райавтодорі ДП «Дніпропетровський облавтодор» ВАТ «ДАК» «Автомобільні дороги України» №155 від 27.08.2020 року судом встановлено періоди роботи позивача в Синельниківському районному дорожньому ремонтно- будівельному управлінні: з 11.08.1987 року по 01.03.1988 року; з 21.06.1988 року по 31.08.2000 року; з 01.09.2000 року по 27.06.2002 року; з 01.07.2002 року по 01.06.2006 року виконував роботу із шкідливими або несприятливими умовами праці за посадою майстер, що передбачена Списком № 2 розділу XXIX «Будівництво будинків промислових, енергетичних, гідротехнічних, дорожньо-мостових, зв`язку, житлових і культурно-побутових, а також надземних будинків і споруд, шахт, рудників і комунікацій».

16 грудня 2021 року Відділом контрольно- перевірочної роботи №2 управління контрольно- перевірочної роботи Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області було складено акт №52/0400-011003-12 щодо неможливості проведення перевірки дотримання вимог законодавства у сферi загальнообов`язкового державного пенсійного страхування з питання достовірності документів, наданих для призначення (перерахунку) пенсій. В акті зазначено, що За результатом перевірки встановлено, що за вказаною адресою філією "Синельниківський райавтодор" ДП "Дніпропетровський облавтодор" ВАТ "ДАК" "Автомобiльнi дороги України" не знаходиться, у зв`язку з чим провести перевірку достовірності довiдок про пільговий стаж роботи від 27.08.2020 № 155 за період з 11.08.1987 по 01.06.2006 та про заробітну плату за період з січня 1993 року по грудень 1997 року для призначення (перерахунку) пенсії ОСОБА_1 , немає можливості.

Листом від 10.01.2022 року №0400-010306-8/2401 відділу перерахунків пенсій №2 управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області позивача повідомлено про припинення виплати пільгової пенсії за списком 2 та зазначено, що згідно отриманого акту перевірки від 16.12.2021 №52/0400-011003-12, наданого відділом контрольно-перевірочної роботи №2 управління контрольно-перевірочної роботи Головного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровській області, з`ясувалось, що вищезазначене підприємство за адресою, яка вказана в ЄДРПОУ, а саме: вул. Ватутіна, буд. 19, м. Синельникове, Дніпропетровська область, не знаходиться, провести перевірку вищезазначених довiдок на теперiшнiй час немає можливості, направлено повторний запит від 21.12.2021 № 88767/01-16 з метою звернення до головного підприємства ДП "Дніпропетровський облавтодор" ВАТ ДАК Автомобільні дороги України" щодо проведення перевірки вказаних документів.

Позивач, не погодившись з рішенням про припинення виплати пенсії, звернувся з позовною заявою до суду.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом.

Відповідно до пункту 6 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Зазначене у вказаній статті право деталізоване у Законах України від 05.11.1991 року №1788-XII Про пенсійне забезпечення (далі - Закон №1788) та від 09.07.2003 року №1058-IV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі - Закон №1058).

Статтею 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення" передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим законом та досягли встановленого цим законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Статтею 1 Закону № 1058-ІV встановлено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Виходячи із самого визначення поняття "пенсія", щомісячні виплати здійснюються на постійній основі, один раз на місяць протягом невизначеного періоду часу, а тому цей вид виплат не є строковим і не може бути призначений на певний строк. У цьому випадку визначається лише дата, з якої особа має право на отримання виплати (чи її перерахунок).

Кінцевий термін або строк, на який призначається такий вид забезпечення як пенсія не може встановлюватись, бо це суперечить самому визначенню та суті таким виплатам.

За приписами частини першої статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1)якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; Положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність, як такі, що є неконституційними на підставі Рішення Конституційного Суду № 25-рп/2009 від 07.10.2009\

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Отже, зазначена стаття містить вичерпний перелік підстав для припинення виплати пенсії.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не було зазначено підстав припинення виплати пенсії позивача. Лише зазначено, що неможливо провести перевірку довідок, наданих позивачем.

При цьому, при призначенні пенсії, відповідачем не було зазначено жодних зауважень до наданих позивачем документів та не зазначено, що надані документи містять недостовірні відомості.

Так, відповідач лише зазначає, про неможливість вчинення ним певних дій, що не є підставою для припинення виплати пенсії у розумінні норм статті 49 Закону № 1058-IV.

Пунктом 4.1 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1) встановлено, що орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

Згідно з пунктом 4.2 Порядку № 22-1 при прийманні документів орган, що призначає пенсію: перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності); видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 4), копія якої зберігається у пенсійній справі.

Рішення органу про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший візується спеціалістом, який його підготував, та спеціалістом, який його перевірив. Рішення підписується начальником управління (заступником начальника управління відповідно до розподілу обов`язків) та завіряється печаткою управління (пункт 4.3 Порядку № 22-1).

Рішення Дніпровського приміського об`єднання управління Пенсійного фонду України №47 свідчить про наявність у позивача необхідного віку, відповідність документів позивача вимогам пенсійного законодавства, наявність у позивача належного стажу.

Щодо неможливості відповідача провести перевірку довідок, наданих позивачем, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Станом на день розгляду справи судом, порядок ведення трудових книжок регулюється Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (надалі - Інструкція №58).

Згідно пункту 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до п.4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

З положень пункту 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників вбачається, що необхідним реквізитом під відповідним записом у трудовій книжці працівника є печатка.

Разом з тим, обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів.

Позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірних періодів роботи (пільговий стаж), та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження її трудового стажу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року, справа № 275/615/17, провадження №К/9901/768/17.

Вказана позиція кореспондується з нормами Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року (далі - Порядок № 637), відповідно до пункту 1 якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 року у справі №677/277/17, провадження №К/9901/1298/17.

Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 року у справі №490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

З аналізу наведених норм, судом встановлено, що відповідальність за ведення трудової книжки покладається на підприємство, відтак, певні недоліки в записах не можуть бути підставою для виключення періодів роботи зі страхового стажу позивача.

Суд вважає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки або інших бухгалтерських документів.

Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Згідно зі статтею 101 Закону України "Про пенсійне забезпечення" органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.

Зловживанням з боку пенсіонера в розумінні частини першої статті 103 Закону України "Про пенсійне забезпечення" є, зокрема, подання ним документів з явно неправильними відомостями.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що право особи на призначення пенсії за віком має бути підтверджене як пенсіонером (особистими документами), так і підприємством, на якому особа працювала. Також і відповідальність за надання недостовірних пенсійних документів покладена на підприємство (організацію) та пенсіонера.

Суд зазначає, що витребування та перевірка первинних документів є також правом пенсійного органу. Тобто перекладання обов`язку доказування, надання відомостей тощо на позивача є неприйнятним. Відсутність можливості пенсійного органу скористатися правом на перевірку зазначених у трудовій книжці відомостей не може бути підставою для обмеження права пенсіонера на отримання належної пенсії.

Судом проаналізовано надані документи для призначення пенсії та встановлено, що в них чітко визначені періоди роботи та переведення позивача, зазначені дати та посади.

Крім іншого, Списком №2 розділу XXIX «Будівництво будинків та споруд. промислових, енергетичних, гідротехнічних, дорожньо-мостових, транспорту та зв`язку, житлових і культурно-побутових, а також надземних будинків і споруд, шахт, рудників і комунікацій» затвердженим постановою Ради Мiнiстрiв СРСР, підрозділу б пункту вiд 22.08.1956 року №1173; Постанова Кабінету Міністрів СРСР від 26.01.1991 року № 10, підрозділ ХХVII «Будівництво, реконструкція технічне переоснащення, реставрація та ремонт будівель, споруд та iнших об`єктів» пiдроздiл б пункту 22900006 - 23419 «Мастри будівельних і мотанжних робіт. Постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 року № 162. розділ XXVII «Будівництво, реконструкція, технiчне переоснащення, реставрація та ремонт будівель, споруд та інших об`єктів» підрозділ б пункту 22900006 23419 «Мастри будівельних і монтажних робіт передбачена така посада як майстер.

Враховуючи, що відповідачем не зазначено належних підстав припинення виплати пенсії позивачу, що позивач працював протягом зазначеного періоду виконуючи роботи, які дають право на пільгову пенсію за Списком №2, що підтверджується наданою до матеріалів довідкою та трудовою книжкою, суд дійшов висновку про протиправність дій щодо припинення виплати пенсії за віком на пільгових умовах за Списком 2 з 01.01.2022 року ОСОБА_1 .

Щодо позовних вимог про поновлення позивачу виплати пенсії.

Частиною другою статті 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Відповідно до пункту 2.8. Порядку №22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

За вимогами статті статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Так, у своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів" (рішення у справах "Амюр проти Франції", "Колишній король Греції та інші проти Греції" та "Малама проти Греції"). "Майном" може бути як "існуюче майно", так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні "легітимні сподівання" на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12.07.2001 у справі Ганс-Адам ІІ проти Німеччини"). "Легітимні сподівання" за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі "Копецький проти Словаччини").

В даному випадку легітимні сподівання позивача на отримання пенсійний виплат, передбачені чинними нормами Законів України, тобто вони є конкретними, а тому на них поширюється режим "існуючого майна".

Суд зауважує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем по справі не надано до суду жодного правового обґрунтування припинення виплати пенсії позивачу.

Таким чином, враховуючи, що під час розгляду справи встановлено протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення виплати пенсії позивачу суд, поновлюючи права позивача, зобов`язує Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити виплату пенсії позивачу за віком на пільгових умовах за Списком 2 з 01.01.2022 року.

Разом з тим позовні вимоги позивача про визнання неправомірним листа про припинення виплати пенсії від 10.01.2022 року №0400-010306-8/2401 та його скасування суд залишає без задоволення, у зв`язку з тим, що вказаний лист є інформативним, не впливає на права позивача та не є рішенням на підставі якого було припинено виплату пенсії.

За вказаних обставин, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд робить висновок про часткове задоволення позовної заяви.

Щодо розподілу судових витрат.

При зверненні до суду позивачем сплачено суму судового збору у розмірі 992,40 грн.

Отже, відповідно до положень ст.139 КАС України сплачений позивачем судовий збір за подання позову до суду в сумі 992,40 грн. підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, код ЄРДПОУ: 21910427) про зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за Списком 2 з 01.01.2022 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відновити виплату пенсії на пільгових умовах за Списком 2 ОСОБА_1 довічно.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яності дві гривні 40 копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.О. Коренев