Справа № 440/13849/21
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2022-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2022 р. Справа № 440/13849/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Курило Л.В.,

Суддів: Бегунца А.О. , Рєзнікової С.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.11.2021, головуючий суддя І інстанції: О.О. Кукоба, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 26.11.21 по справі № 440/13849/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (надалі - відповідач, ГУПФ України в Полтавській області), у якому просив:

- стягнути з відповідача нараховану, але невиплачену пенсію за період з 01.04.2017 по 30.11.2018 у розмірі 162 105,08 грн.;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 01.04.2017 по 30.11.2018.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він є пенсіонером, внутрішньо переміщеною особою, у спірний період перебував на обліку в ГУПФ України в Полтавській області та мав право на отримування пенсії за віком. Проте пенсійний орган не провів позивачу виплату пенсії за спірний період, чим порушив його право на належне пенсійне забезпечення.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 26.11.2021 року адміністративний позов задоволено.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену, пенсію за віком за період з 01.04.2017 року по 30.11.2018 року у розмірі 162 105,08 грн.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 01.04.2017 року по 30.11.2018 року.

Допущено рішення суду до негайного виконання в частині стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 нарахованої, але не виплаченої пенсії за один місяць у розмірі 4211,56 грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції неправильно застосував норми Закону України від 09.07.2003 року № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", оскільки ч. 1 ст. 4 цього Закону передбачає можливість застосовувати інші нормативно правові акти, які йому не суперечать, а тому підстави, визначені у п. 1, 3-5 ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV, не є вичерпними. Вказано, що особа, яка отримує соціальні виплати має обов`язок повідомляти органи Пенсійного фонду про зміну своїх персональних даних, виїзд за межі держави та про обставини, що спричиняють зміну її статусу, а, відтак, правові наслідки контрольних механізмів щодо проведення пенсійних виплат у вигляді припинення виплати пенсії можуть мати місце за умови недодержання застрахованою особою своїх обов`язків. Також в апеляційній скарзі відповідач стверджує, що законодавством чітко визначено повноваження Кабінету Міністрів України у сфері пенсійного забезпечення, зокрема і в частині визначення порядку виплат пенсії, а тому суд першої інстанції неправильно розтлумачив закон, вказавши, що Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, а саме: визначати порядок виплати пенсії. Заперечував проти висновку суду першої інстанції про застосування до позивача, як до внутрішньо переміщеної особи, дискримінаційного підходу, порівняно з іншими пенсіонерами. Вказує, що зобов`язання ГУ ПФУ нарахувати і виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати пенсії є безпідставними, оскільки у статті 4 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" закріплено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць, тобто, компенсація втрати частини доходів може бути нарахована лише на ту частину заборгованості, яка була фактично виплачена позивачу та в місяць виплати такої заборгованості. У свою чергу відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону №1058-ІУ компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати нараховується та виплачується у випадку не отримання нарахованих сум пенсій з вини органу що призначає і виплачує пенсію. Вказує, що рішення щодо припинення виплати пенсії з 01.04.2017 позивачем не оскаржувалося та протиправним не визнавалося, а обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Саме порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Оскільки стверджувальне порушення не є обгрунтованим, то і вимога про стягнення компенсації безпідставна.

Позивач своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними в справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 (а.с. 4-5).

Позивач є пенсіонером за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 (а.с. 6).

20.08.2014 позивач звернувся до УПФ в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська із заявою про переведення його пенсійної справи (а.с. 29).

Згідно з розпорядженням від 10.09.2014 №72736 позивачу призначено виплату пенсії за віком з 01.08.2014 у розмірі 4032,20 грн. (а.с. 30).

Відповідно до довідки від 24.03.2015 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 у квітні 2015 року перемістився з тимчасово окупованої території (м. Донецьк Донецької області) та з 22.04.2015 був зареєстрований у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області (а.с. 31).

Розпорядженням УПФ в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська від 25.02.2016 призупинено з 01.03.2016 виплату пенсії ОСОБА_1 (а.с. 32).

02.03.2016 позивач звернувся до УПФ в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська із заявою про поновлення виплати пенсії (а.с. 33).

Розпорядженням УПФ в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська від 03.03.2016 №807643 позивачу поновлено виплату пенсії з 01.03.2016 у розмірі 4211,56 грн. (а.с. 34).

Розпорядженням Лівобережного об`єднаного УПФ в м. Дніпрі від 28.03.2017 призупинено до з`ясування виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.04.2017 (а.с. 35).

13.08.2018 позивача взято на облік як внутрішньо переміщену особу у м. Кременчуці Полтавської області, про що видано довідку від 13.08.2018 № (а.с. 38).

13.08.2018 позивач звернувся до Кременчуцького ОУПФ із заявою про поновлення виплати пенсії (а.с. 36-37).

Рішенням Кременчуцької міської комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 11.09.2018 №985 відновлено виплату ОСОБА_1 пенсії за віком з дати її припинення за попереднім місцем проживання (а.с. 40). та Кременчуцьким ОУПФ Полтавської області проведено нарахування ОСОБА_1 пенсії за віком за період з 01.04.20.17 по 30.11.2018 у розмірі 162 105,08 грн. та з 01.12.2018 розпочато виплату позивачу пенсії за віком у розмірі 4591,00 грн. (а.с. 41-42).

24.09.2021 позивач звернувся до ГУПФ України в Полтавській області, як правонаступника Кременчуцького ОУПФ, із заявою про виплату пенсії за період з 01.04.2017 по 30.11.2018 (а.с. 43).

Листом ГУПФ України в Полтавській області від 08.10.2021 вих.№10901-10854/К-02/8-1600/21 позивача повідомлено, що пенсійні виплати за період з 01.04.20.17 по 30.11.2018 у загальному розмірі 162 105,08 грн. обліковані в органі Пенсійного фонду та будуть виплачені після ухвалення окремого порядку, як те передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 у редакції постанови від 21.08.2019 №788 (а.с. 44).

Наведене стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх обгрунтованості.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів зазначає, що для вирішення спору необхідно з`ясувати належність виконання відповідачем повноважень щодо здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеній особі та відповідність оскаржуваних дій відповідача ст. 19 Конституції України та ст. 2 КАС України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, відповідно до встановлених законодавчих норм.

Право на соціальний захист, що включає право на забезпечення у старості, гарантоване громадянам України ч. 1 ст. 46 Конституції України.

Європейська соціальна хартія (переглянута), 1996 року, згода на обов`язковість якої надано Верховною Радою України та яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист. За цим Україна має міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами «досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися» права та принципи, що закріплені у Хартії.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (надалі - Закон № 1058-IV, Закон).

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частиною 3 ст. 4 Закону № 1058-IV визначено складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону № 1058-IV умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення, питання щодо припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення) не можуть регулюватися підзаконними актами.

Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Статтею 5 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно цим Законом визначаються:

- принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування;

- коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню;

- види пенсійних виплат;

- умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат;

- пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком;

- мінімальний розмір пенсії за віком;

- порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням;

- порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування;

- організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Згідно з ч. 1 ст. 47 Закону № 1058-IV виплата пенсії проводиться щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України незалежно від задекларованого або зареєстрованого місця проживання пенсіонера організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Згідно з наявним у матеріалах справи розпорядженням Лівобережного об`єднаного УПФ в м. Дніпрі від 28.03.2017 виплата пенсії позивачу з 01 квітня 2017 року була призупинена у зв`язку з проведенням верифікації інформації, що потребує перевірки отриманої від СБУ.

Водночас, Законом № 1058-IV не передбачено такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як проведення верифікації за списками СБУ з підстав перевірки місця фактичного проживання.

Конституційний Суд України у рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини вказав, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю у поводженні, яка порушувала ст. 14 Конвенції у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу (п. 25 цього рішення).

У цих рішеннях Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов`язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Водночас, прийняте Лівобережним об`єднаним УПФ в м. Дніпрі розпорядження від 28.03.2017 року про припинення ОСОБА_1 з 01 квітня 2017 року виплати пенсії, не містить зазначення підстав для припинення виплати позивачу пенсії.

У листі ГУПФ України в Полтавській області від 08.10.2021 вих.№10901-10854/К-02/8-1600/21 позивача повідомлено, що пенсійні виплати за період з 01.04.20.17 по 30.11.2018 у загальному розмірі 162 105,08 грн. обліковані в органі Пенсійного фонду та будуть виплачені після ухвалення окремого порядку, як те передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 (у редакції від 21.08.2019 №788).

Однак, як свідчить аналіз положень Закону № 1058-IV, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених ст. 49 цього Закону.

Доводи відповідача, наведені ним у апеляційній скарзі, щодо повноважень Кабінету Міністрів України у сфері пенсійного забезпечення, зокрема і в частині визначення порядку виплат пенсій, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту та за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення.

В преамбулі до Закону № 1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні у справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (цитата у п. 25 цього рішення).

Тому, припиняючи нарахування та виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії є таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (цитата у п. 33 цього рішення).

Отже, встановлення відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

З огляду на те, що вирішення питання про застосування строків звернення до адміністративного суду передує вирішенню спору по суті, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Зміст наведеної норми свідчить про те, що КАС України є загальним законом, яким врегульовані строки звернення до адміністративного суду за захистом прав. Водночас відносини щодо строків звернення до адміністративного суду регулюються не тільки нормами КАС України, а й іншими законами України.

Спеціальним законом, яким врегульовано правовідносини щодо пенсійного забезпечення громадян, строки та порядок перерахунку пенсій є Закон № 1058-IV.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Необхідними умовами застосування наведеної норми адміністративними судами є: 1) факт нарахування сум пенсій за минулий час, що підтверджується відповідними доказами; 2) доведеність вини пенсійного органу - наявність протиправних дій або протиправної бездіяльності, наслідками яких є невиплата сум пенсій.

Отже, норми спеціального законодавства у сфері соціального захисту, які виключають застосування обмеження строком стосуються саме нарахованих сум пенсій за минулий час, які не виплачені з вини пенсійного фонду.

Як правомірно враховано судом першої інстанції, призначена позивачу пенсія виплачувалась йому щомісяця до березня 2017 року включно, після чого її виплата була припинена.

Відповідачем не заперечується, що пенсійна справа позивача прийнята на облік у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області, а виплата поточної пенсії розпочата з грудня 2018 року.

Згідно з наданим Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області розрахунком пенсійних виплат по пенсійній справі ОСОБА_1 у період з квітня 2017 року по листопад 2018 року включно, позивачу щомісячно нараховувалася пенсія.

Колегія суддів також зазначає, що практика застосування правових норм щодо строків звернення до адміністративного суду передбачає їх застосування за умови, коли право позивача на отримання спірних сум пенсій відповідачем визнано не було, що і стало підставою звернення до суду (постанова Верховного Суду України від 10 грудня 2013 року у справі № 21-329а13).

У даній справі відповідач право позивача на отримання пенсії не заперечував, однак припинив її виплату через інформацію, отриману від СБУ. Водночас, припинення виплати пенсії ОСОБА_1 не супроводжувалося припиненням її нарахування.

Оцінюючи докази в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої пенсії за віком, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а припинення виплати пенсії у спірний період здійснено відповідачем не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV, а з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Цієї правової позиції дотримується Верховний Суд у рішенні у зразковій справі про припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі від 03 травня 2018 року (справа № 805/402/18, провадження № Пз/9901/20/18).

З урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області порушено вимоги ст. 19 Конституції України, ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", оскільки позивачу не виплачено нараховану пенсію за віком за період з 01 квітня 2017 року по 30 листопада 2018 року у розмірі 162 105, 08 грн. за відсутності законодавчо встановлених на те підстав.

Враховуючи вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої ОСОБА_1 пенсії за віком за період з 01 квітня 2017 року по 30 листопада 2018 року у розмірі 162 105, 08 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що рішення суду в частині стягнення з ГУПФ України в Полтавській області на користь позивача пенсії за один місяць у розмірі 4211,56 грн. належить допустити до негайного виконання.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що зобов`язання ГУ ПФУ нарахувати і виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати пенсії є безпідставними, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною другою статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Питання, пов`язані із здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовано Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року №2050-III (далі - Закон №2050-III) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів її виплати, прийнятим для реалізації зазначеного Закону та затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі - Порядок №159).

Відповідно до статті 1 Закону № 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Зі змісту цієї норми вбачається, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплати грошового доходу у встановлені строки його виплати.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2050-ІІІ, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Частиною 2 статті 2 Закону №2050-ІІІ визначено, що під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).

Відповідно до статті 6 Закону №2050-ІІІ, компенсацію виплачують за рахунок: власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян; коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

З метою реалізації Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" Кабінетом Міністрів України 21 лютого 2001 року прийнято постанову № 159, якою затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Згідно з пунктом 1 Порядку №159 проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

У пункті 4 Порядку №159 прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Аналізуючи зазначені положення законодавства, колегія суддів вказує, що основною умовою для відповідної виплати громадянину є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії).

При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічний висновок щодо застосування вказаних норм права викладено Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року у справі №336/4675/17, від 21 червня 2018 року у справі № 523/1124/17 та від 3 липня 2018 року у справі № 521/940/17.

Підсумовуючи викладене, у розумінні Закону №2050-III, колегія суддів вказує, що пенсія є доходом громадянина, вона не носить разового характеру і порушення строків її виплати означає втрату громадянином частини свого доходу.

Враховуючи зазначені вище норми та обставини цієї справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що, оскільки, непроведення виплати пенсії позивачу відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, то поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів відповідно до частини другої статті 46 Закону 1058-IV.

Зазначені висновки узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 20.05.2020 у справі №815/1226/18 та Верховного Суду, викладеними, зокрема у постановах від 30.07.2020 у справах №№ 461/5775/16-а та 802/798/18-а, від 24.09.2020 у справах №№ 0240/3646/18-а та 806/1754/18, від 08.11.2021 у справі №460/8138/20.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Колегія суддів вважає, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.11.2021 року по справі № 440/13849/21 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Підстави для перерозподілу судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України відсутні.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.11.2021 по справі № 440/13849/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Курило
Судді А.О. Бегунц С.С. Рєзнікова