Справа № 640/32077/21
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2022-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2022 року м. Київ № 640/32077/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю «НАТЕКО ЕНЕРГО МОНТАЖ»

до Головного управління ДПС у місті Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «НАТЕКО ЕНЕРГО МОНТАЖ» (надалі - позивач), адреса: 04116, місто Київ, провулок Тбільський, будинок 4/10, офіс 308 до Головного управління ДПС у місті Києві (надалі - відповідач), адреса: 04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у м. Києві від 08.10.2021 № ;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у м. Києві від 08.10.2021 № ;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у м. Києві від 08.10.2021 № .

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивача, внаслідок прийняття оскаржуваного рішення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «НАТЕКО ЕНЕРГО МОНТАЖ» до Головного управління ДПС у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що для перевірки товариства з обмеженою відповідальністю «НАТЕКО ЕНЕРГО МОНТАЖ» контролюючому органу були надані копії належним чином складених первинних та розрахункових документів (відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні») на підтвердження господарських операцій з ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 за перевіряємий період.

Позивач наголошує, що господарські операції з даними контрагентами відповідають меті створення товариства та його статутній діяльності, діяльності за КВЕД. Реальність господарських операцій, а також наявність економічної мети та господарської потреби позивача у придбанні та використанні товарів/послуг досліджена відповідачем, дані підтверджено.

Позивач також зазначає, що жодних дефектів у правовому статусі позивача або його контрагентів, які виписали податкові накладні, на підставі яких позивачем сформовано суму податкового кредиту за листопад-грудень 2019, 2020 та січень 2021 років - немає, а відповідач на такі обставини в акт перевірки не посилався, до того ж, відбулися зміни майнового стану позивача, які відображені у платіжних дорученнях, актах надання послуг, бухгалтерському обліку позивача та не заперечуються відповідачем, а в акті перевірки зазначено, що вищезазначені операції відображені відповідними проводками та дебіторська/кредиторська заборгованість відсутня.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що перевіркою встановлено фінансово-господарські операції на підставі договору субпідряду, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «НАТЕКО ЕНЕРГО МОНТАЖ» та ФОП ОСОБА_2 , а також на підставі договору субпідряду, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «НАТЕКО ЕНЕРГО МОНТАЖ» та ФОП ОСОБА_1 .

Проте, в наданих товариством з обмеженою відповідальністю «НАТЕКО ЕНЕРГО МОНТАЖ» документах (договори, акти здачі-прийому робіт) по взаємовідносинам з ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 не відображено детальних відомостей щодо змісту і обсягу господарських операцій вчинених виконавцем, відповідні документи не забезпечують розкриття змісту та обсягу господарських послуг та ідентифікацію активів, зобов`язань, доходів або витрат, з ними пов`язаних.

Перевіркою встановлено, що взаємовідносини із ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 за отримані господарські послуги, помісячно, не мають детального документального підтвердження, а саме: до перевірки не надано заявки замовлення, змістовного звіту про виконання послуг та інших документів, що могли б свідчити про використання отриманих послуг в господарській діяльності.

В наданих до перевірки документах (договори, акти наданих послуг) по взаємовідносинам з ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 є недоліки щодо деталізації отриманих послуг, відсутні значення, що характеризували б обсяг фізично вчинених дій та/або заходів, виконавцем не відображено складу понесених витрат по здійсненим операціям.

Отже, відповідач зазначає, що оскільки акти виконаних робіт не дають можливості підтвердити зв`язок вказаних витрат з господарською діяльністю, тому витрати не можуть бути достовірно оцінені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 за № 996-ХІУ (із змінами та доповненнями). В ході перевірки не було можливості визначити яким чином дані послуги (результат наданих послуг) використовуються в господарській діяльності та не доведено направленість на максимізацію) доходів чи мінімізацію витрат, тобто на отримання прибутку в цілому.

Враховуючи викладене, відповідач наголошує на неможливості зробити висновки яким чином дані витрати, що віднесені підприємством до собівартості реалізованого товару, пов`язані з господарською діяльністю підприємства, а тому документи є такими, що складені з порушенням встановлених норм чинного законодавства, а підприємство не мало права враховувати відповідні документи при формуванні показників бухгалтерського та податкового обліку та збільшувати витрати, що враховуються при визначенні об`єкту оподаткування.

Позивач надав суду відповідь на відзив, де зазначив, що по відзиву фігурує найменування третьої особи - товариства з обмеженою відповідальністю «Грандбуд Лідер», яке не має жодного відношення до позову, що свідчить про декларативний характер відзиву.

Окрім того, позивач наголосив на неправомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень та необґрунтованості висновків акта перевірки, що стали підставою для їх складання. Позивач зазначає, що висновки контролюючого органу є лише припущеннями, які спростовуються документами, які були надані до позовної зави.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами, з 19.08.2021 по 10.09.2021 (з продовженням терміну проведення перевірки) була проведена документальна планова виїзна перевірка товариства з обмеженою відповідальністю «НАТЕКО ЕНЕРГО МОНТАЖ» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2017 - 30.06.2021, валютного - за період з 01.01.2017 - 30.06.2021, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 18.08.2021 - 30.06.2021 та іншого законодавства за відповідний період.

За наслідками перевірки відповідачем складено Акт про результати документальної планової виїзної перевірки товариства з обмеженою відповідальністю «НАТЕКО ЕНЕРГО МОНТАЖ» від 17.09.2021 № 70199/Ж5/26-15-07-01-06/39954243 (надалі - Акт перевірки).

Вказаним Актом перевірки встановлені наступні порушення з боку позивача:

- п. 44.1, п. 44.2 ст. 44, пп. 134.1.1. п. 134.1. ст. 134 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся на загальну суму 132 498 грн., в тому числі по періодам: за 2019 рік на суму 35 535 грн., за 2020 рік на суму 94 847 грн., 1 півріччя 2021 року на суму 2 116 гривень;

- п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся, на загальну суму 144 871 грн, в т.ч. за квітень 2020 року по періодам: листопад 2019 у сумі 20 434,00 грн, грудень 2019 у сумі 19 050,00 грн, серпень 2020 у сумі 90 678,00 грн, грудень 2020 у сумі 14 709,00 грн та завищено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду за червень 2021 року у сумі 9 019,00 грн.

На підставі висновків Акта перевірки контролюючим органом 08.10.2021 були складені, зокрема, оскаржувані податкові повідомлення-рішення:

- форми «Р» № , яким позивачеві збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на загальну суму 141 382, 00 грн, з яких: 132 498,00 грн за податковим зобов`язанням та 8 884,00 грн за штрафними (фінансовими) санкціями;

- форми «В4» № , яким позивачеві визначено суму завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на суму 9 019,00 грн.;

- форми «Р» № , яким позивачеві збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на загальну сум 181 090,00 грн, з яких: 144 871,00 грн за податковим зобов`язанням та 36 219,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Не погоджуючись із прийнятим податковим органом податковими повідомленнями-рішеннями, вважаючи їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В силу вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України № 2755-VI від 02 грудня 2010 року (надалі - Податковий кодекс України).

Приписами пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами (14.1.36); дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно (14.1.54); продаж результатів робіт (послуг) - будь-які операції господарського, цивільно-правового характеру з виконання робіт, надання послуг, надання права на користування або розпоряджання товарами, у тому числі нематеріальними активами та іншими об`єктами власності, що не є товарами, за умови компенсації їх вартості, а також операції з безоплатного надання результатів робіт (послуг). Продаж результатів робіт (послуг) включає, зокрема, надання права на користування товарами за договорами оперативного лізингу (оренди), продажу, передачі права відповідно до авторських або ліцензійних договорів, а також інші способи передачі об`єктів авторського права, патентів, знаків для товарів і послуг, інших об`єктів права інтелектуальної, у тому числі промислової власності; (14.1.203.); розумною економічною причиною (ділова мета) є причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності (14.1.231.).

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Підпункт 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає витрати як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України встановлено, що витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За правилами пунктів 138.4 та 138.5 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг; інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.

Згідно з пунктом 138.6 статті 138 Податкового кодексу України собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

Підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України встановлює, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Наведені правові норми вказують, що визначальною умовою правомірності формування витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, є їх здійснення для провадження господарської діяльності платника податку, та підтвердження відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Об`єктом оподаткування, згідно пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України, є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Відповідно пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом (абз. 1 п. 200.2 ст. 200 Податкового кодексу України).

У свою чергу, відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14, підпункту а пункту 198.1, пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг (підпункт «а»).

Пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

У відповідності до пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України визначено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

За визначенням статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996-XIV (надалі - Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні») підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Аналіз наведених норм свідчить, що відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватися відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.

При цьому, дійсно, основною первинною ознакою господарської операції є її реальність, а наявність первинних документів є вторинною, похідною ознакою. Належне документальне оформлення господарської операції відповідними первинними документами не свідчить про безумовну їх відповідність самому змісту операції. Правові наслідки створює саме господарська операція, а не первинні документи.

Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені для оформлення такої операції, не відповідають дійсності і не можуть бути підставою податкового обліку. Це відповідає й вимогам статті 75 Кодексу адміністративного судочинства України щодо достовірності доказів.

Превалювання сутності над формою (операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми) як принцип бухгалтерського обліку, що закріплений в статті 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», так само характеризує і податковий облік.

Разом з тим, стверджуючи про неправомірність отримання платником податків податкової вигоди, зокрема щодо віднесення сум ПДВ до складу податкового кредиту, контролюючий орган має встановити й довести, що відомості, які містяться в наданих платником податків документах неповні, недостовірні, суперечливі або ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Про необґрунтованість податкової вигоди можуть свідчити підтверджені доказами доводи контролюючого органу, зокрема про наявність таких обставин, як: неможливість реального здійснення операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, господарської діяльності у зв`язку з відсутності управлінського або технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням податкової вигоди, якщо для цього виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку; відсутність документів обліку.

Встановлення такої інформації може поставити під сумнів здійснення відповідних операцій, але висновок про нездійснення господарських операцій має ґрунтуватись на аналізі всіх первинних документів та змісту господарських операцій.

За умови подання платником податків усіх належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, дані податкового обліку вважаються сформованими правомірно (обґрунтовано), якщо контролюючий орган не доведе зворотне.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02 грудня 2019 року у справі № 826/13060/18.

Відповідно до приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права, подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію "поза розумним сумнівом".

У справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п. 53) Європейський суд з прав людини висловив позицію, відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Надаючи правову оцінку висновкам Головного управління ДПС у місті Києві, які покладені в основу оскаржуваних позивачем податкових повідомлень рішень, які породжують для позивача обов`язок зі сплати визначених у них грошових зобов`язань, суд зазначає наступне.

Так з аналізу матеріалів справи, зокрема матеріалів податкової перевірки, судом встановлено, що висновки про порушення позивачем чинного податкового законодавства України ґрунтуються на господарських правовідносинах позивача з його контрагентами, а саме з ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 ..

В обґрунтування своєї позиції щодо порушень позивачем податкового законодавства під час здійснення господарських операцій з вказаними вище контрагентами, службові особи поклали в основу відсутність в актах наданих послуг деталізації окремих послуг, значень які б характеризували обсяг фізично вчинених дій та відсутність с кладу понесених витрат.

Отже, як свідчать матеріали справи та встановлено судом, товариством з обмеженою відповідальністю «НАТЕКО ЕНЕРГО МОНТАЖ» (Замовник) було укладено договір з ФОП ОСОБА_1 (Виконавець) № ТП-07112019 про надання транспортних послуг від 07.11.2019, предметом якого є надання Виконавцем транспортних послуг, у строкове, платне користування будівельні машини та механізми під керуванням водія Виконавця.

Також, з матеріалів справи судом встановлено, що товариство з обмеженою відповідальністю «НАТЕКО ЕНЕРГО МОНТАЖ» та ФОП ОСОБА_2 (Підрядник) уклали договір № 2605 про виконання робіт від 26.05.2020, предметом якого є виконання Підрядником демонтажу перекриття мокрої частини камери №5 методом алмазного різання, а саме різання залізобетонної плити, товщиною 450 мм стінорізною машиною, різання отворів під кранові стропи в з/бетонній плиті ф 120x450 мм, різання отворів з метою уникнення зарізів за периметр отвору в з/бетонній плиті ф 202х450 мм.

Вказані договори з ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , як зазначає позивач, були укладені з метою виконання товариством з обмеженою відповідальністю «НАТЕКО ЕНЕРГО МОНТАЖ» належним чином взятих на себе зобов`язань за договорами, укладеними з КК «Київавтодор» та ПрАТ «АК «Київводоканал» про реконструкцію каналізацій, копії яких наявні в матеріалах справи.

Так, умовами договорів, укладених з КК «Київавтодор» та ПрАТ «АК «Київводоканал» передбачено виконання позивачем власними та залученими силами, засобами та способами робіт на відповідних об`єктах.

На підтвердження виконання договорів, укладених між позивачем та ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_1 позивачем надано суду копії договорів № ТП-07112019 про надання транспортних послуг від 07.11.2019 та № 2605 про виконання робіт від 26.05.2020, копії актів приймання виконаних будівельних робіт із зазначенням кількості, найменування послуг та ціни відповідно за кожну послугу, актів надання послуг із зазначенням найменування автопослуг, машин та одиниць машино годин, копії рахунків на оплату послуг за договорами, копії квитанцій про оплату послуг, виписок по рахункам з банків, копії платіжних доручень та податкових накладних, складених та зареєстрованих ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 на користь позивача.

Таким чином, на підтвердження реальності здійснення господарських операцій щодо кожного з контрагентів, позивачем були надані до суду передбачені чинним податковим законодавством України документи, які підтверджують реальність здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами: ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_1 .

Ознайомившись з наданими до матеріалів справи документами, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність висновків службових осіб податкового органу, викладеними в акті перевірки, оскільки, з наявних в матеріалах справи договорів, актів виконаних робіт, квитанцій, платіжних доручень, рахунків, податкових накладних тощо, вбачається, що позивач здійснював операції з придбання робіт та послуг, кожна операція з придбання робіт та послуг була оформлена належними первинними документами, які були складені сторонами по факту здійснення кожної господарської операції, форма та зміст первинних документів відповідають вимогам, встановленим до первинних документів нормами Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність», а також Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Міністерства Фінансів України від 24 травня 1995 року № 88.

Також, під час розгляду судом даної справи та з аналізу наявних в матеріалах справи документів вбачається, що щодо кожної господарської операції контрагентами позивача, які на момент перебування у господарських відносинах з позивачем зареєстровані платником податку на додану вартість, складались податкові накладні, форма та зміст яких відповідають вимогам встановленим статтею 201 Податкового кодексу України.

Вартість робіт/послуг, перелік яких наведений відповідачем у акті перевірки повністю оплачено позивачем, що підтверджується платіжними дорученнями та банківськими виписками, а також зазначено відповідачем в акті перевірки про відсутність кредиторської заборгованості.

Крім того, наявними в матеріалах справи підтверджується, що позивач придбавав послуги та роботи у контрагентів, виключно з діловою метою, для використання їх у власній господарській діяльності, зокрема, з під час розгляду справи та з аналізу наявних в матеріалах справи документів вбачається, що такі роботи та послуги були придбані з метою виконання зобов`язань перед КК «Київавтодор» та ПрАТ «АК «Київводоканал» щодо реконструкції каналізацій.

При цьому, суд зауважує, що результати таких робіт та послуг були прийняті і оплачені замовниками, що в свою чергу підтверджується актами приймання виконаних будівельних робіт, довідками про вартість виконаних будівельних робіт.

Окрім того відповідачем не заперечується, що на час здійснення господарських операцій контрагенти позивача: ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_1 мали спеціальну податкову правосуб`єктність, перебували на обліку платників податків та були зареєстровані в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Суд зауважує, що виходячи зі специфіки укладених між позивачем та його контрагентами договорів, як предмета господарських операцій, надані позивачем документи є достатнім доказом підтвердження фактичного виконання зазначених вище господарських операцій.

З наявних у позивача та наданих до суду первинних документів можливо встановити суть та зміст господарських операцій, вказані документи підтверджують фактичне здійснення господарської діяльності підприємства позивача.

При цьому, представником відповідача під час розгляду судом даної справи, докази щодо порушень відображення господарської операції в бухгалтерському та податковому обліку позивача та доказів відсутності фактичних дій, спрямованих на виконання взятих зобов`язань надані не були.

Суд зауважує, що відповідачем не наведено обставин та доказів, які б свідчили про штучний характер господарських операцій, невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про фіктивність вчинених операцій, а також про те, що вчинення зазначених операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру), а дії позивача та його контрагента були спрямовані на отримання необґрунтованої податкової вигоди.

В акті перевірки відповідачем не зазначено, а до матеріалів справи не додано доказів які б свідчили про наявність у контролюючого органу підстав поставити під сумнів здійснення відповідних операцій.

Під час розгляду справи судом встановлено, що щодо позивача чи його контрагентів відсутні вироки чи інші рішення судів, які набрали законної сили та якими б посадових осіб було визнано винними у вчиненні діянь, направлених на ухилення від сплати податків, вчиненні злочинів у сфері господарської діяльності або інших кримінальних правопорушень під час або у зв`язку із здійсненням взаємовідносин з позивачем.

Отже, керуючись вищевикладеним в сукупності суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи первинні документи, якими врегульовані відносини між позивачем і його контрагентами, економічна виправданість цих відносин, зміни у майновому стані учасників правочинів в результаті їх виконання, а також відсутність доказів безтоварності операцій підтверджують реальність господарських операцій позивача з його контрагентами.

Беручи до уваги вищевикладене у сукупності, суд дійшов висновку що висновки Головного управління ДПС у місті Києві в частині встановлення порушень податкового законодавства, що мало наслідком прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не відповідають дійсності.

Таким чином, суд зазначає, що податковий орган, приймаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 08.10.2021 № ; № та № , винесені на підставі акту документальної планової виїзної перевірки від 17.09.2021 № 70199/Ж5/26-15-07-01-06/39954243 діяв необґрунтовано, у зв`язку з чим у суду наявні всі підстави для висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення підлягають визнанню протиправними та скасуванню.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно з частиною 1 статті 9, статті 72, частин 1, 2, 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість висновків податкового органу за результатами проведеної перевірки та наявності правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Також, відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 7 256, 35 грн. Відтак, враховуючи, розмір задоволених позовних вимог позивача, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 7 256, 35 грн, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «НАТЕКО ЕНЕРГО МОНТАЖ» - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у м. Києві від 08.10.2021 №;

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у м. Києві від 08.10.2021 №;

4. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у м. Києві від 08.10.2021 №.

5. Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю «НАТЕКО ЕНЕРГО МОНТАЖ» (адреса: 04116, місто Київ, провулок Тбільський, будинок 4/10, офіс 308, ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві (адреса: 04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19, ) понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 7 256,35 грн. (сім тисяч двісті п`ятдесят шість гривень тридцять п`ять копійок).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова