Справа № 120/4611/22
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2022-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

29 серпня 2022 р. Справа № 120/4611/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мультян М.Б., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1, Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1, Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Предметом оскарження визначено дії відповідачів, що призову позивача на військову службу при мобілізації. Обгрунтовуючи позовну заяву, позивач зазначив, що відповідно до повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_1 б/н, б/дати адресованого керівнику Головного управління ДПС у Вінницькій області 24.02.2022 його було призвано на військову службу за призовом резервістів, одночасно ним було отримано повістку. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.02.2022 №35 його було зараховано до списків особового складу частини НОМЕР_1 та призначено начальником інформаційно-телекомунікаційного вузла військової частини НОМЕР_1 .

Проте такі дії відповідачів позивач вважає протиправними, адже на його утриманні перебувають троє дітей віком до 18 років.

На переконання позивача, відповідач порушив вимоги статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", оскільки видаючи наказ відповідач 2 не врахував, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років (такі жінки та чоловіки можуть бути призвані на військову службу у разі їх згоди і тільки за місцем проживання), у зв`язку із чим звернувся до суду.

Ухвалою суду від 20.06.2022 позовну заяву залишено без руху з підстав пропуску строку на звернення до суду та встановлено позивачеві строк для усунення виявлених у ній недоліків.

28.06.2022 на адресу Вінницького окружного адміністративного суду надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви, якою недоліки позовної заяви були усунені в повному обсязі.

Ухвалою суду від 11.07.2022 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (в порядку, визначеному ст. 262 КАС України).

29.07.2022 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник Військової частини НОМЕР_1 заперечує щодо задоволення позовних вимог. Зокрема, вказав, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 27.02.2022 №35 солдата ОСОБА_1 призначено на посаду начальника інформаційно-телекомунікаційного вузла військової частини НОМЕР_1 . З 27.02.2022 солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі, отримав табельну зброю, отримує грошове забезпечення.

Також, 01.06.2022 солдат ОСОБА_1 звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби на підставі статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" у зв`язку із перебування на його утримані трьох неповнолітніх дітей. Разом із тим, командир в/ч НОМЕР_1 прийняв рішення, що підстави для вирішення питання та клопотання ОСОБА_1 відсутні, адже наявність такої підстави, як перебування на його утримані трьох і більше дітей, під час дії воєнного стану, не передбачає звільнення військовослужбовця з військової служби.

04.08.2022 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник ІНФОРМАЦІЯ_1 заперечує щодо задоволення позовних вимог. Зокрема, вказав, що солдат запасу ОСОБА_1 перебуває на обліку в першому відділі ІНФОРМАЦІЯ_1 м. Козятин. З 29.07.2019 був оповіщений першим відділом ІНФОРМАЦІЯ_1 повісткою для звірки облікових даних. При прибутті до першого відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 м. Козятин про наявність трьох неповнолітніх дітей не повідомляв, після чого був направлений для проходження військово-лікарської комісії до Комунального підприємства "Козятинська центральна районна лікарня", для визначення ступеня придатності до військової служби.

27.02.2022 до першого відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 м. Козятин був надісланий витяг з наказу (по строковій частині) з військової частини НОМЕР_1 (військова частина територіальної оборони) №35 від 27.02.2022, в якому вказано, що позивач зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Таким чином, представник відповідача 1 зазначає, що позивач на військову службу по загальній мобілізації першим відділом ІНФОРМАЦІЯ_1 не призивався, а звернувся сам, добровільно до військової частини НОМЕР_1 для прийняття його на військову службу.

Враховуючи наведе просить у задоволені адміністративного позову відмовити, адже права та інтереси позивача під час призову на військову службу при мобілізації не порушувалися.

04.08.2022 та 12.08.2022 від позивача надійшли відповіді на відзив відповідачів, в якій підтримано позицію, викладену в позовній заяві та зазначено, що відзиви відповідачів є законодавчо необґрунтованим та такими, що не спростовує доводи, викладені у позовній заяві як підстави для задоволення позову. Крім того зазначено, що до відзивів не долучено документів, які підтверджують реалізацію інституту самопредставництва відповідачами.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив наступні фактичні обставини.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по строковій частині) від 27.02.2022 №35 солдата ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини НОМЕР_1 та призначено на посаду начальника інформаційно-телекомунікаційного вузла військової частини НОМЕР_1 .

01.06.2022 солдат ОСОБА_1 звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 з рапортом (вх. №55) про звільнення з військової служби на підставі статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" у зв`язку із перебування на його утримані трьох неповнолітніх дітей.

Однак, станом на день звернення позивача до суду, останній не отримав жодної відповіді на такий рапорт.

Не погоджуючись із діями ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову його на військову службу під час мобілізації та з метою зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про дострокове звільнення з військової служби, позивач звернувся до суду.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначається Законом України від 25.03.1992 №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон №2232-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан.

Указом Президента України № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" від 24.02.2022 було оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано- Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Пунктом 8 цього Указу встановлено, місцевим органам виконавчої влади у взаємодії з територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, за участю органів місцевого самоврядування та із залученням підприємств, установ та організацій усіх форм власності, фізичних осіб - підприємців організувати та забезпечити в установленому порядку:

1) своєчасне оповіщення і прибуття громадян, які призиваються на військову службу, прибуття техніки на збірні пункти та у військові частини;

2) здійснення призову військовозобов`язаних, резервістів на військову службу, їх доставки до військових частин та установ Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України;

3) виділення тимчасово будівель, споруд, земельних ділянок, транспортних та інших матеріально-технічних засобів, надання послуг Збройним Силам України, Національній гвардії України, Службі безпеки України, Державній прикордонній службі України, Державній спеціальній службі транспорту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України та іншим військовим формуванням України відповідно до мобілізаційних планів.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-XII.

Статтею 1 цього Закону встановлено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Частиною 1, 2 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 року № 3543-XII визначено, що організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.

Загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Статтею 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" встановлені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації. Зокрема, згідно абзацу 2 частини 1 статті 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Статтею 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" встановлені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Так, згідно абзацу першого частини першої вищевказаної статті громадяни зобов`язані, зокрема з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Частиною третьої статті 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" встановлено, що під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Частиною п`ятою статті 22 вищевказаного Закону передбачено, що призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Отже, з 24.02.2022 року у громадян України виник обов`язок з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для виконання конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.

При цьому, частиною другою статті 26 цього Закону встановлено, що посадові особи, винні в порушенні законів України та інших нормативно-правових актів з питань мобілізаційної підготовки та мобілізації, а також громадяни за невиконання своїх обов`язків щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації несуть відповідальність згідно із законом.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_1 б/н, б/дати адресованого керівнику Головного управління ДПС у Вінницькій області 24.02.2022 ОСОБА_1 було призвано на військову службу за призовом резервістів, одночасно ним було отримано повістку на відправку б/н, б/дати та попереджено про відповідальність за неявку у відповідний строк.

Разом з тим, позивач вважає, що дії ІНФОРМАЦІЯ_1 протиправними, оскільки у нього на утримані перебуває троє дітей віком до 18 років, а відповідно статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років.

На підтвердження своїх тверджень, позивач до позовної заяви долучив довідку Центру надання адміністативних послуг м. Козятин №863-1 від 24.05.2022, свідоцтва про народження дітей серії НОМЕР_2 від 23.05.2005, НОМЕР_3 від 12.08.2009, НОМЕР_4 від 28.12.2015 та посвідчення батьків багатодітної сім`ї серії НОМЕР_5 від 18.11.2016.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_1 є багатодітним батьком та має на утриманні трьох дітей віком до 18 років.

Статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" встановлено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років (такі жінки та чоловіки можуть бути призвані на військову службу у разі їх згоди і тільки за місцем проживання).

Тобто, на час виникнення спірних правовідносин, позивач відповідно до статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" підлягав призову на військову службу під час мобілізації тільки за його згодою і тільки за місцем проживання.

Позивач вказує, що згоди на призов на військову службу під час мобілізації не надавав. Доказів протилежного відповідачем суду не надано та матеріали справи не містять.

Також, підстав вважати, що ІНФОРМАЦІЯ_1 не був обізнаний про наявність у позивача на утриманні трьох дітей віком до 18 років, у суду немає, адже як повідомив відповідач 29.07.2019 позивач був оповіщений першим відділом ІНФОРМАЦІЯ_1 м. Козятин повісткою для звірки облікових даних.

Таким чином, суд доходить висновку про протиправність дій ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації, адже судом встановлено, що на утриманні у позивача є троє неповнолітніх дітей (віком до 18 років), що дає йому безумовну підставу, згідно статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» для отримання відстрочки від призову.

У відповідності до Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі за конституційними скаргами ОСОБА_7 та ОСОБА_8 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 25.04.2019 № 1-р(II)/2019 вбачається наступне.

Зі змісту статей 17, 65 Конституції України вбачається, що захист держави, забезпечення її безпеки є найважливішими функціями всього Українського народу. Військова служба - це конституційний обов`язок громадян України, який полягає у забезпеченні оборони України, захисті її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності. До військовослужбовців належать особи, які проходять таку службу, зокрема у Збройних Силах України. Військовій службі передує необхідність виконання конституційного військового обов`язку, що передбачає проходження громадянами України військової служби (добровільно чи за призовом).

З огляду на специфіку військової служби, яка полягає, зокрема, у виконанні військовослужбовцями спеціальних завдань, наявності ризиків для їх життя та здоров`я тощо, будь-яка форма проходження військової служби є обов`язком громадян України щодо захисту держави. Отже, закріплений у Конституції України обов`язок громадян України потребує поваги, а статус військовослужбовців будь-яких категорій обумовлюється військовою службою, інститут якої надає їм спеціальний статус (абзаци дев`ятий, десятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини).

Закон України "Про військову службу і військовий обов`язок" здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Статтею 1 цього Закону регламентовано поняття військового обов`язку.

Так, згідно частин першої, другої та третьої статті 1 Закону України "Про військову службу і військовий обов`язок" захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає, зокрема прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу.

Частинами п`ятою та сьомою статті 1 вищевказаного Закону передбачено, що від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом. Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Частиною першою статті 4 Закону України "Про військову службу і військовий обов`язок" встановлено, що комплектування військовослужбовцями Збройних Сил України та інших військових формувань, зокрема Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом призову громадян України на військову службу.

Як встановлено судом, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по строковій частині) від 27.02.2022 №35 солдата ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини НОМЕР_1 та призначено на посаду начальника інформаційно-телекомунікаційного вузла військової частини НОМЕР_1 .

01.06.2022 солдат ОСОБА_1 звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби на підставі статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" у зв`язку із перебування на його утримані трьох неповнолітніх дітей.

Проте, рапорт відповідачем 2 не був належним чином розглянутий.

Доказів про розгляд його рапорту у відповідності до вимог чинного законодавства суду не надано.

Разом із тим, як повідомив відповідач 2 у відзиві, командир в/ч НОМЕР_1 прийняв рішення, що підстави для вирішення питання та клопотання ОСОБА_1 відсутні, адже наявність такої підстави, як перебування на його утримані трьох і більше дітей, під час дії воєнного стану, не передбачає звільнення військовослужбовця з військової служби.

Проте, з такими твердженнями відповідача 2 суд не погоджується та зазначає, що на час виникнення спірних правовідносин, позивач відповідно до статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" підлягав призову на військову службу під час мобілізації тільки за його згодою і тільки за місцем проживання, а згоди на призов він не надавав.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги те, що судом визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації та те, що на час виникнення спірних правовідносин рапорт позивача залишився не вирішеним, суд дійшов висновку про задоволення іншої позовної вимоги щодо зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби особового складу Збройних Сил України військової частини НОМЕР_1 .

Також, ухвалюючи дане судове рішення суд також враховує статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (пункт 41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (пункт 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому, у рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, суд прийшов до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Згідно з положеннями частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про задоволення позову.

Враховуючи відсутність судових витрат, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації.

Зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби особового складу Збройних Сил України військової частини НОМЕР_1 .

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 )

ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_2, код ЄДРПОУ НОМЕР_7)

Військова частина НОМЕР_1 (АДРЕСА_3, код ЄДРПОУ НОМЕР_8)

Суддя Мультян Марина Бондівна