Справа № 640/18822/19
Суддя: Вовк П.В.
Дата ухвалення: 2022-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2022 року м. Київ № 640/18822/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Вовка П.В. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України (далі також - відповідач), в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у наданні йому інформації у формі довідки щодо стажу його роботи;

- зобов`язати відповідача видати інформацію у формі довідки щодо його стажу роботи;

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови зарахування до стажу роботи 2 роки 4 місяці 18 днів військової служби, 1 рік 10 місяців навчання на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, 7 років стажу роботи в галузі права як судді, якого було обрано на посаду судді вищого спеціалізованого суду за Законом України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року;

- зобов`язати відповідача зарахувати до стажу роботи 2 роки 4 місяці 18 днів військової служби, 1 рік 10 місяців навчання на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, 7 років стажу роботи в галузі права як судді, якого було обрано на посаду судді вищого спеціалізованого суду за Законом України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2020 року апеляційну скаргу задоволено частково:

- рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 лютого 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у наданні позивачу інформації у формі довідки щодо стажу його роботи та зобов`язання відповідача видати позивачу інформацію у формі довідки щодо стажу роботи скасовано та ухвалено в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково:

- визнано протиправними дії відповідача щодо відмови у наданні позивачу інформації щодо стажу його роботи на посаді судді;

- зобов`язано відповідача надати позивачу інформацію щодо стажу його роботи на посаді судді;

- в іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 лютого 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 13 квітня 2022 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 лютого 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2020 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 26 квітня 2022 року дану справу прийнято до провадження та вирішено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень, так і в майбутньому у зв`язку із досягненням пенсійного віку. На переконання позивача положення ч. 2 статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не містять обмежень щодо дії норми в часі, внаслідок чого перерахунку підлягає стаж роботи, як працюючих суддів, так і суддів, які знаходяться на пенсії або у відставці. У зв`язку із внесенням законодавцем змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», позивач в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації» звернувся до відповідача із заявою щодо видачі йому довідки про стаж роботи на посаді судді з урахуванням у стаж часу служби в армії, навчання на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, а також 7 років роботи в галузі права. Однак, у наданні запитуваної інформації відповідачем відмовлено з непередбачених Законом України «Про доступ до публічної інформації» підстав, що послужило підставою для звернення з цим позовом до суду.

За час розгляду справи відповідачем не було надано суду відзиву на позовну заяву або будь-якого іншого документу, з якого можливо було б встановити його ставлення до заявлених позовних вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

На виконання постанови Верховного Суду від 13 квітня 2022 року у даній справі, судом, за наявних у справі матеріалів, у тому числі копії трудової нижки позивача, встановлено що у період з 30 серпня 1966 року по 18 січня 1969 року він проходив службу в Радянській армії.

З 01 вересня 1975 року по 29 червня 1979 року позивач навчався у Харківському юридичному інституті.

У період з 01 серпня 1979 року по 09 червня 1980 року позивач працював на посаді стажиста судді Зарічного районного суду міста Суми, а з 09 червня 1980 року по 11 лютого 1987 року позивач працював на посаді судді Зарічного районного суду міста Суми.

На підставі постанови Верховної Ради України від 02 червня 2005 року № 2638-IV, з 04 липня 2005 року позивач зарахований на посаду судді Вищого адміністративного суду України.

01 жовтня 2012 року на підставі постанови Верховної Ради України від 18 вересня 2012 року № 5263-VI «Про звільнення суддів», позивача відраховано зі штату Вищого адміністративного суду України, у зв`язку з досягненням шістдесяти п`яти років та виходом на пенсію державного службовця.

В серпні 2019 року позивач звернувся до Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України Соловйової Л.В. з листом, в якому просив:

- видати довідку про стаж роботи на посаді судді з урахуванням служби в армії, навчання в Харківському юридичному інституті, роботи на посаді стажиста судді, на посаді судді загального суду та Вищого адміністративного суду України;

- на підставі роз`яснення Вищої ради правосуддя від 13 листопада 2018 року, з урахуванням листа від 05 листопада 2018 року (Вища рада правосуддя, Верховний Суд, Вища кваліфікаційна комісія суддів України, Рада суддів України, Державна судова адміністрація України, Національна школа суддів України), стосовно здійснення зарахування (перерахунку) стажу роботи на посаді судді відповідно до ч. 2 статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» з 05 серпня 2018 року, зарахувати до існуючого стажу роботи на посаді судді стаж роботи в галузі права сім років, як судді якого було обрано вперше на посаду судді Вищого адміністративного суду України, згідно з вимогами, встановленими статтею 7 Закону України «Про статус суддів», який діяв на той час.

Листом від 03 вересня 2019 року № 393/8.1-14/19 відповідач відмовив у наданні довідки з посиланням на те, що довідки про розрахунок стажу видаються суддям, які перебувають у штаті суду, а позивача відраховано зі штату Вищого адміністративного суду України, у зв`язку з досягненням ним шестидесяти п`яти років та виходом на пенсію державного службовця. Також відповідач вказав на відсутність у нього повноважень на здійснення перерахунку пенсій суддям, які не перебувають у штаті Вищого адміністративного суду України.

Вважаючи свої права та інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

За приписами ч. 2 статті 19 Конституції України (тут і далі нормативно-правові акти наведені у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 34 Конституції України встановлено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

У статті 8 Конституції України зазначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначено, що, оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії.

Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638, сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд з прав людини визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок («Лелас проти Хорватії» і «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах («Онер`їлдіз проти Туреччини»).

Відповідно до статті 3 Закону України «Про звернення громадян», під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев`ятого частини першої цієї статті.

Відповідно до ч. 1 статті 20 Закону України «Про звернення громадян», звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Відповідно до ч. 1 та 2 статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно з ч. 1 статті 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації», метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Відповідно до п. 2 ч. 1 статті 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації», доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Відповідно до п. 2 ч. 1 статті 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації», кожна особа має право доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається.

Відповідно до ч. 4 статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

У постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року №10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» зазначено, що аналіз цього визначення та переліку розпорядників публічної інформації, закріпленого у статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», свідчить, що публічною інформацією є відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях: уся інформація, що перебуває у володінні суб`єктів владних повноважень, тобто органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, органів влади Автономної Республіки Крим, інших суб`єктів, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання (п. 1 ч. 1 статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації»); інформація щодо використання бюджетних коштів юридичними особами, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим (п. 2 ч. 1 статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації»); інформація, пов`язана з виконанням особами делегованих повноважень суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг (п. 3 ч. 1 статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації»); інформація щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них, якщо йдеться про суб`єктів господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями (п. 4 ч. 1 статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації»); інформація про стан довкілля; якість харчових продуктів і предметів побуту; аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян; інша інформація, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідна інформація) (ч. 2 статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Отже, визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.

Згідно з вимогами статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно приписів ч. 1 статті 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, абз. 2 ч. 2 статті 11 Закону України «Про інформацію», інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до п. 15.4 Інструкції з діловодства у Вищому адміністративному суді України, затвердженої Наказом Вищого адміністративного суду України № 13 від 26 травня 2011 року, в особових справах документи групуються в хронологічному порядку в міру їх поповнення в такій послідовності: внутрішній опис документів справи; заява про прийняття на роботу (контракт); направлення або подання; особовий листок з обліку кадрів; автобіографія; документи про освіту (копії); витяги з розпорядчих документів (наказів, розпоряджень) про призначення, переведення на посаду, звільнення працівника; доповнення до особового листка з обліку кадрів; довідки та інші документи.

Особові справи державних службовців ведуться в порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25 травня 1998 року № 731, зі змінам.

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 25 травня 1998 року № 731, якою затверджено Порядок ведення особових справ державних службовців в органах виконавчої влади, формування та ведення особової справи здійснюється кадровою службою органу, де працює державний службовець.

Відповідно до розділу 4 постанови Кабінету Міністрів України від 25 травня 1998 року №731, якою затверджено Порядок ведення особових справ державних службовців в органах виконавчої влади, після припинення державним службовцем роботи його особова справа залишається в кадровій службі і передається до архіву в порядку, визначеному відповідною інструкцією з діловодства.

Суд зазначає, що ведення особових справ суддів також здійснювалося до 2016 року на підставі Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку ведення особових справ державних службовців в органах виконавчої влади» від 25 травня 1998 року № 731. Всі особові справи суддів та працівників апарату суду мали бути сформовані і зареєстровані у книзі обліку руху особових справ не пізніше тижневого терміну з дня призначення на посаду. Особові справи суддів та державних службовців по мірі проходження державної служби доповнювалися відповідними матеріалами.

Відповідно до статті 49 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати.

Таким чином, законодавчо закріплено право особи на отримання вже створеної та задокументованої (збереженої) інформації про неї, зокрема право на отримання у роботодавця довідки про її роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи.

Запитувана інформація є публічною інформацією, а розпорядником такої публічної інформації є Вищий адміністративний суд України.

Отже, відповідно до наведених приписів законодавства, суд зазначає, що позивач не позбавлений права на отримання відповідної інформації щодо стажу його роботи на посаді судді, при цьому, відмова у наданні такої фактично обмежує право позивача на реалізацію в подальшому його конституційного права на соціальний захист, гарантованого статтею 46 Конституції України, яке згідно зі статтею 64 Основного Закону України не може бути обмежене, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Крім того, ненадання запитуваної інформації позивачу відносно нього може бути імовірним порушенням статті 8 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, що ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

За своєю суттю звернення позивача, як і самі позовні вимоги в даній справі не зводяться до вирішення відповідачем, в трудових відносинах з яким перебував позивач, питання про проведення самого перерахунку пенсії позивача та її розміру, а стосується лише надання інформації щодо стажу ОСОБА_1 на посаді судді, а наведені вище законодавчі приписи не дають відповідачу законних підстав для відмови у наданні такої інформації, в зв`язку з чим суд приходить до висновку про існування обов`язку у відповідача надати інформацію про стаж роботи ОСОБА_1 .

Таким чином, всупереч зазначених вимог законодавства відповідачем протиправно залишено без задоволення звернення позивача з приводу надання інформації про стаж його роботи, тобто, відмовляючи позивачу надати таку інформацію, відповідач діяв не в межах повноважень, визначених законом, чим порушив один із основних критеріїв правомірності вчинення дій суб`єктами владних повноважень, який випливає із принципу законності, що закріплений у ч. 2 статті 19 Конституції України.

Водночас, при цьому, суд не вбачає підстав для зобов`язання відповідача надати таку інформацію у формі довідки (щодо інформацію щодо стажу роботи на посади судді ОСОБА_1 ), оскільки чинним законодавством не затверджена та не передбачена форма довідки, яка передбачала б включення до неї запитуваної позивачем інформації.

Таким чином, у наведеній частині позов підлягає задоволенню шляхом визнання протиправними дій Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України щодо відмови у наданні позивачу інформації щодо стажу його роботи на посаді судді та зобов`язання Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України надати позивачу інформацію щодо стажу його роботи на посаді судді.

Щодо решти позовних вимог, суд зазначає наступне.

Статтею 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України;

2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Слід зазначити, що статтю 137 доповнено частиною другою згідно із Законом України від 12 липня 2018 року № 2509-VIII, який набрав чинності 05 серпня 2018 року.

Абзацом 4 п. 34 розділу 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

При цьому, будь-яких обмежень щодо дії цього пункту в часі Законом України «Про судоустрій і статус суддів» не встановлено.

Аналіз наведених норм в контексті спірних правовідносин дає змогу дійти висновку про те, що право на зарахування до стажу роботи на посаді судді додаткового стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) відповідно до законодавства, що діяло на день призначення (обрання) особи суддею, мають виключно особи, які наділені статусом судді, станом на 05 серпня 2018 року.

Оскільки Законом України «Про судоустрій і статус судді» не передбачено зарахування (перерахунку) стажу роботи на посаді судді особі, яка не має статусу судді та є пенсіонером, а у відповідача, як суб`єкта владних повноважень, такий обов`язок відсутній, суд доходить висновку про те, що відповідачем не було допущено протиправних дій щодо відмови у зарахуванні до стажу роботи 2 роки 4 місяці 18 днів військової служби, 1 рік 10 місяців навчання на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, 7 років стажу роботи в галузі права як судді, якого було обрано на посаду судді вищого спеціалізованого суду за Законом України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року.

Посилання ж позивача на Лист Вищої Ради Правосуддя, Верховного Суду, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Ради суддів України, Державної судової адміністрації України, Національної школи суддів України від 05 листопада 2018 року №№41783/0/9-18, 2664/2/2-18, 01-6757/18, 9рс-1112/18, 1-22433/18, 02/3878, є безпідставним, адже позивачем залишено поза увагою перший абзац даного листа, в якому зазначено, про те, що даний лист складено в зв`язку з численними зверненнями щодо зарахування (перерахунку) стажу роботи на посаді судді, що дає право на одержання доплати до посадового окладу за вислугу років.

Таким чином, суд вважає необгрунтованими відповідні доводи позовної заяви.

Відповідно до статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч.ч. 1 та 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваних рішень на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, доходить висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково, оскільки оскаржувані дії частково відповідають наведеним у ч. 2 статті 2 КАС України критеріям.

Згідно зі статтею 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи зазначене, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 768, 40 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України (01029, місто Київ, вулиця Московська, будинок 8, корпус 5) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України щодо відмови у наданні ОСОБА_1 інформації щодо стажу його роботи на посаді судді.

Зобов`язання Голову ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України надати ОСОБА_1 інформацію щодо стажу його роботи на посаді судді.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Вищого адміністративного суду України на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 768, 40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя П.В. Вовк