Справа № 640/13354/21
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2022-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2022 року м. Київ № 640/13354/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

при секретарі судового засідання Карапетян А.С.

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Роменської Є.П.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін матеріали адміністративної справи

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління національної поліції в Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

На підставі частини шостої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 12 липня 2022 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) з адміністративним позовом до Головного управління національної поліції в Київській області (далі по тексту - відповідач, ГУНП в Київській області), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ГУНП в Київській області Нєбитова А.В. №105о/с від 13 квітня 2021 року в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції з посади поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділу поліції № 2 Бучанського районного управління поліції ГУНП в Київській області на підставі пункту 7 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» - за власним бажанням;

- поновити ОСОБА_1 на посаді, що є рівнозначною посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділу поліції № 2 Бучанського районного управління поліції ГУНП в Київській області;

- стягнути з Головного управління національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 квітня 2021 року по дату ухвалення судового рішення, з урахуванням проведених виплат;

- допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми платежу за один місяць;

- встановити судовий контроль за виконанням рішення в цій справі.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю спірного наказу, оскільки такий порушує гарантоване Конституцією України право на працю та позбавляє позивача можливості виконувати трудові (службові) обов`язки. Так, позивач вказує, що оскаржуваний наказ містить посилання на рапорт ОСОБА_1 від 12.04.2021 про звільнення за власним бажанням, а також на довідку від 13.04.2021, проте позивач звільнений не за власним бажанням. Крім того, на думку позивача, йому не була надана можливість працювати два тижні як-то вимагають приписи ст. 38 КЗпП України та п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 червня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/13354/21 та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

30.07.2021 до суду надійшов відзив Головного управління національної поліції в Київській області на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки, на думку відповідача, оскаржуваний наказ прийнято правомірно, а діяло Головне управління національної поліції в Київській області на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством.

02.08.2021 до суду надійшли пояснення позивача до позовної заяви, відповідно до яких останній вказує на відсутність дати в рапорті ОСОБА_1 від 12.04.2021 про звільнення за власним бажанням, що на його думку, додатково свідчить про відсутність волевиявлення позивача при його написанні та підтверджує незаконність його звільнення.

13.08.2021 до суду надійшов відповідь на відзив відповідача, в якій останній зазначає про правомірність своїх вимог та підтримує доводи та обґрунтування, викладені в позовній заяві.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2022 року суд вирішив перейти до розгляду адміністративної справи №640/13354/21 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначити судове засідання у справі.

У судовому засіданні 22.02.2022 суд ухвалив рішення викликати в якості свідка в судове засідання працівника відділу поліції №2 ОСОБА_2 .

У судовому засіданні 12.077.2022 свідок надав пояснення щодо звільнення позивача з Головного управління національної поліції в Київській області. Зокрема, свідок вказав про звільнення за власним бажанням за поданим ним особисто рапортом до Відділу кадрового забезпечення.

Позивач підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити, надавши суду аналогічні пояснення як-то викладено у позовній заяві та письмових поясненнях.

Представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України у відкритому судовому засіданні 14.09.2021 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У С Т А Н О В И В:

Наказом ГУНП в Київській області №43-о/с від 07 листопада 2015 року ОСОБА_1 прийнято на службу в органи Національної поліції України.

Наказом начальника ГУНП в Київській області Нєбитова А.В. №105 о/с від 13 квітня 2021 року ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції з посади старшого сержанта поліції поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділу поліції №2 Бучанського районного управління поліції ГУНП в Київській області на підставі п. 7 ч.1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» за власним бажанням.

Вважаючи наказ начальника ГУНП в Київській області Нєбитова А.В. №105 о/с від 13 квітня 2021 року в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції з посади поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділу поліції №2 Бучанського районного управління поліції ГУНП в Київській області протиправним та таким, що порушує його права, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною шостою статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Спірні відносини регулюються Законом України від 02.07.2015 № 580-VIІI «Про Національну поліцію» (далі також - Закон № 580-VIІI), який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону № 580-VIІI Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону № 580-VIІI у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Загальні підстави припинення трудового договору визначені приписами статті 36 Кодексу законів про працю України (далі також - КЗпП України).

Так, серед підстав для припинення трудового договору КЗпП України у статті 36 окремо виділяє угоду сторін та розірвання трудового договору з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП).

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 60 Закону № 580-VIІI відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції.

Згідно з ст. 77 Закону № 580-VIІI поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням (п.7 ч. 1).

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

День звільнення вважається останнім днем служби.

Як вбачається з матеріалів справи, до Головного управління надійшов рапорт від ОСОБА_1 про звільнення зі служби в Національній поліції за власним бажанням.

Управлінням кадрового забезпечення ГУНП в Київській області були підготовлені всі необхідні документи.

Наказом № 105 о/с від 13.04.2021 ОСОБА_1 був звільнений зі служби в поліції за п. 7 (за власним бажанням) ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».

З наказом ГУНП в Київській області від 13.04.2021 № 105 о/с ОСОБА_1 ознайомлений 13.04.2021, про що ним особисто зроблено відповідну відмітку на даному наказі.

Разом з тим, суд зауважує, що позивач не заперечує про подання ним рапорту про звільнення за особистим бажанням. Доказів зворотного суду не надано.

Крім того, доводи позивача про те, що у зв`язку з можливими змінами в організації роботи територіальних органів поліції Київської області в зв`язку із проведенням адміністративно-територіальної реформи та ініціювання керівництвом написання підлеглими працівниками рапортів про звільнення за власним бажанням для подальшого їх переведення на інші посади в реорганізовані органи поліції визнаються судом необґрунтованими, та безпідставними, оскільки такі не підтверджені належним чином.

Суд також критично ставиться до посилання позивача на протиправність його звільнення без врахування поданого ним рапорту про відкликання рапорту про звільнення, з огляду на те, що до матеріалів позовної заяви не додано жодних підтверджуючих документів щодо до того, що позивачем на адресу Головного управління були направлені зазначені рапорти про відкликання.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Верховний Суд неодноразово відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Згідно з частинами 1-3 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Приписами частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином суд зобов`язаній надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

У розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Таким чином, на підставі встановлених фактичних обставин справи, суті позовних вимог, суд зазначає, що в межах даної справи судом не встановлено наявність порушеного права позивача.

Також суд вбачає за необхідне зазначити практику Європейського суду з прав людини з приводу надання оцінки всім доказам у даній справі.

Так, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04), рішення від 10 лютого 2010 року (набуло статусу остаточного 10 травня 2011 року), п. 58 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що наказ про звільнення є законним та обґрунтованим, а відтак підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 90, 243 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Київській області про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 20 липня 2022 року.

Суддя Є.В. Аблов