Справа № 280/3042/22
Суддя: Сацький Роман Вікторович
Дата ухвалення: 2022-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

10 серпня 2022 року Справа № 280/3042/22 м.Запоріжжя
Суддя Запорізького окружного адміністративного суду Сацький Р.В., за участі секретаря судового засідання Прус Я.І. та сторін

від позивача: ОСОБА_1 , адвокат Рябчинський Д.А.,

від відповідача: Коваленко І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощенного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача 1: Національної поліції України

до відповідача 2: Департамента оперативної служби Національної поліції України

про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

ВСТАНОВИВ:

12 травня 2022 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) до Національної поліції України (далі по тексту відповідач 1), та до Департамента оперативної служби Національної поліції України (далі по тексту - відповідач 2), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Національної поліції України від 21 березня 2022 року № 404 о/с дск про звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 на службі в Національній поліції України, на посаді старшого інспектора 1-го відділу 4-го управління Департаменту оперативної служби Національної поліції України;

- стягнути з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.03.2022 по день винесення рішення суду;

- витребувати від Національної поліції України (, 01024, м. Київ, вул. А. Богомольця, 10) в оригіналі - суду для огляду, копії - для долучення до матеріалів справи, усіх документів, які зберігаються в особовій справі ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що його не було повідомлено про призначення на посаду, відтак він не міг бути суб`єктом вчинення дисциплінарного проступку. Зазначає, що звільнення відбулось з порушенням законодавчо встановленої процедури, оскільки було порушено його право на захист. Також вказує, що службове розслідування проведено не повно та не об`єктивно.

З огляду на вищевикладене, просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 16 травня 2022 року відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання на 02 червня 2022 року об 09 год 00 хв.

01 червня 2022 року ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду позовну заяву залишено без руху.

21 червня 2022 року ухвалою суду відкладено судове засідання на 07 липня 2022 року об 15 год 00 хв.

07 липня 2022 року ухвалою суду відкладено судове засідання на 03 серпня 2022 року об 16 год 00 хв.

03 серпня 2022 року від представника відповідача 1 до суду надійшло клопотання, в якому, зокрема представник просить суд відкласти судове засідання на іншу дату. Клопотання просить суд розглянути без участі представника.

На виконання рішення суду позивачем було подано заяву про усунення недоліків від 03.06.2022 разом із уточненою позовною заявою.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 09 червня 2022 року, розгляд адміністративної справи № 280/3042/22, продовжено.

Відповідачем подано відзив на адміністративний позов в якому зазначає, що позов не визнає у повному обсязі, вважає його безпідставним та необґрунтованим. Вказує, що всі, без винятку, дії посадових осіб суб`єкта владних повноважень Національної поліції України, що пов`язані з підготовкою та виданням наказу про застосування дисциплінарного стягнення до позивача у вигляді звільнення зі служби в поліції, були вчинені з неухильним дотриманням вимог Дисциплінарного статуту Національної поліції України, Закону України «Про Національну поліцію» та інших нормативно правових актів, що регламентують діяльність працівників поліції.

У задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі.

Розглянувши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд з`ясував наступне.

Наказом Національної поліції України від 13.01.2022 № 38 о/с ДСК позивач повторно прийнятий на службу в поліцію та призначений на посаду старшого інспектора 1-го відділу 4-го управління ДОС НПУ.

13.01.2022 позивач пройшов медичний огляд М(ВЛ)К ДУ "ТМО МВС України по Запорізькій області" на придатність до служби в поліції на посаді начальника управління Департаменту карного розшуку Національної поліції України.

У період з 17.01.2022 по 03.02.2022 пройшов первинну професійну підготовку у Харківському національному університеті внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до наказу Національної поліції України № 404 о/с ДСК від 21.03.2022 позивача звільнено зі служби в поліції згідно пункту 6 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію".

Вважаючи вищезазначений наказ та рішення протиправними, а своє звільнення незаконним, позивач звернувся до суду для захисту своїх прав, свобод та законних інтересів.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши надані позивачем та відповідачем докази, суд приходить до наступних висновків.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), відповідно до яких завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 04.09.2019 № 6-р (ІІ)/2019 по справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України, констатував, що всі трудові відносини повинні ґрунтуватися на принципах соціального захисту та рівності для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, що, зокрема, має відображатись у встановленні вичерпного переліку умов та підстав припинення таких відносин. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці.

Відповідно до ст. 21 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ст. 29 КЗпП України до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором (крім трудового договору про дистанційну роботу) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний:

1) роз`яснити працівникові його права і обов`язки та поінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, на якому він працюватиме, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до законодавства і колективного договору;

2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором;

3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами;

4) проінструктувати працівника з питань техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Пунктом 11 гл. 9 розд. ІІ Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях затверджених наказом Міністерства юстиції України № 1000/5 від 18.06.2015 визначено обов`язок ознайомлювати з розпорядчим документом з кадрових питань (особового складу) згаданих у ньому осіб, які на першому примірнику документа чи на спеціальному бланку проставляють свої підписи із зазначенням дати ознайомлення.

Аналіз наведених норм і положень свідчить про те, що необхідною умовою для початку виконання особою своїх трудових обов`язків є ознайомлення її з наказом про призначення на відповідну посаду.

Як вбачається з копії наказу НПУ від 13.01.2022 № 38 о/с ДСК наданої відповідачем на ньому відсутній підпис позивача про ознайомлення.

Судом також встановлено, що згідно висновку М(ВЛ)К ДУ "ТМО МВС України по Запорізькій області" від 13.01.2022 позивач проходив медичний огляд на придатність до служби в поліції на посаді начальника управління Департаменту карного розшуку Національної поліції України.

Згідно копії листа Департаменту кадрового забезпечення № 45ад/12/1/3/03-2022 від 01 липня 2022 встановлено, що до наявної в ДКЗ НПУ інформації позивач в центральному органі управління поліцією службове посвідчення Національної поліції України, спеціальний жетон з індивідуальним номером та однострій поліцейського не отримував.

Доводи відповідача, стосовно того, що оскільки позивач проходив та закінчив курси первинної професійної підготовки йому в обов`язковому порядку, як працівнику поліції було виготовлено та вручено службове посвідчення, при видачі якого він власноруч заповнює журнал видачі службових посвідчень, в тому числі графу «посада», а тому йому було відомо про його призначення на посаду старшого інспектора 1-го відділу 4-го управління ДОС НПУ, суд оцінює критично, оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження своєї позиції.

Під час надання пояснень представник відповідача зазначив, що не володіє інформацією про те, чи було ознайомлено позивача з наказом № 38 о/с ДСК від 13.01.2022 та коли відповідно до журналу видачі службових посвідчень, позивач отримав відповідне посвідчення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що твердження позивача, про те, що йому не було відомо на час звільнення зі служби в поліції про його призначення на посаду старшого інспектора 1-го відділу 4-го управління ДОС НПУ, а також те, що до його відома не було доведено внутрішній розпорядок дня поліцейського, та безпосередньо графік роботи позивача, знайшли своє підтвердження.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначаються відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580 VIII (далі - Закон № 580-VIII).

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону № 580-VIII поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Пунктами 1 та 2 частини 1 статті 18 Закону № 580-VIII визначено, що поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.

За приписами частини 1 статті 19 Закону № 580-VIII у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до частини 2 статті 19 Закону № 580-VIII підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Як передбачено п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Дисциплінарний статут Національної поліції України (далі Статут) затверджено Законом України від 15.03.2018 № 2337-VIII.

Статут визначає сутність службової дисципліни в Національній поліції України, повноваження поліцейських та їхніх керівників з її додержання, види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Статуту, службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.

Частиною 3 ст. 1 Статуту встановлено, що службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону № 580-VIII, зобов`язує поліцейського:

1) бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України;

2) знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки;

3) поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень;

4) безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону;

5) вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника;

6) утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України;

7) утримуватися від висловлювань та дій, що порушують права людини або принижують честь і гідність людини;

8) знати і виконувати заходи безпеки під час несення служби, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку;

9) підтримувати рівень своєї підготовки (кваліфікації), необхідний для виконання службових повноважень;

10) берегти службове майно, забезпечувати належний стан зброї та спеціальних засобів;

11) поважати честь і гідність інших поліцейських і працівників поліції, надавати їм допомогу та стримувати їх від вчинення правопорушень;

12) дотримуватися правил носіння однострою та знаків розрізнення;

13) сприяти керівникові в організації дотримання службової дисципліни, інформувати його про виявлені порушення, у тому числі вчинені іншими працівниками поліції;

14) під час несення служби поліцейському заборонено перебувати у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння.

Статтею 11 Статуту визначено, що за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Згідно ст. 12 Статуту дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Відповідно до статті 13 Статуту до поліцейського можуть застосовуватись такі види дисциплінарних стягнень: зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну службову відповідальність; пониження у спеціальному званні на один ступінь; звільнення з посади; звільнення зі служби в поліції.

За ст. 14 Статуту, службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського. Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків. Службове розслідування проводиться на засадах неупередженості та рівності всіх поліцейських перед законом незалежно від займаної посади, спеціального звання, наявних у них державних нагород та заслуг перед державою.

Статтею 18 Статуту поліцейському стосовно якого проводиться службове розслідування гарантоване право на захист. Під час проведення службового розслідування поліцейський має право на захист, що полягає в наданні йому можливості надавати письмові пояснення щодо обставин вчинення дисциплінарного проступку та докази правомірності своїх дій. Поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: надавати пояснення, подавати відповідні документи та матеріали, що стосуються обставин, які досліджуються; подавати клопотання про отримання і залучення до матеріалів розслідування нових документів, отримання додаткових пояснень від осіб, які мають відношення до справи; ознайомлюватися з матеріалами, зібраними під час проведення службового розслідування, робити їх копії за допомогою технічних засобів з урахуванням обмежень, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, законами України "Про захист персональних даних", "Про державну таємницю" та іншими законами; подавати скарги на дії осіб, які проводять службове розслідування; користуватися правничою допомогою.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Статуту у висновку за результатами службового розслідування зазначаються:

1) дата і місце складання висновку, прізвище та ініціали, посада і місце служби членів дисциплінарної комісії, що проводила службове розслідування;

2) підстава для призначення службового розслідування;

3) обставини справи, зокрема обставини вчинення поліцейським дисциплінарного проступку;

4) пояснення поліцейського щодо обставин справи;

5) пояснення інших осіб, яким відомі обставини справи;

6) пояснення безпосереднього керівника поліцейського щодо обставин справи;

7) документи та матеріали, що підтверджують та/або спростовують факт вчинення дисциплінарного проступку;

8) відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень;

9) причини та умови, що призвели до вчинення проступку, вжиті або запропоновані заходи для їх усунення, обставини, що знімають з поліцейського звинувачення;

10) висновок щодо наявності або відсутності у діянні поліцейського дисциплінарного проступку, а також щодо його юридичної кваліфікації з посиланням на положення закону;

11) вид стягнення, що пропонується застосувати до поліцейського у разі наявності в його діянні дисциплінарного проступку.

Суд також звертає увагу на те, що порядок застосування дисциплінарних стягнень визначається статтею 149 КЗпП України, яким визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Аналіз наведених положень Статуту та КЗпП України є підставою для висновку, що під час службового розслідування поліцейський відносно якого воно проводиться має право на захист, що полягає зокрема в наданні йому можливості надавати пояснення щодо обставин вчинення дисциплінарного проступку та докази правомірності своїх дій.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП був зроблений Верховним судом в постанові від 04.09.2020 у справі № 826/6165/17.

Суд акцентує увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 19 Статуту у висновку за результатами службового розслідування зазначаються пояснення поліцейського щодо обставин справи.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні відомості, які б свідчили, що позивача надавав будь-які пояснення, а також що йому було запропоновано їх надати.

Судом встановлено, що пояснення позивача або акт відмови від дачі пояснень, або будь-який інший документ, яким зафіксовано факт відмови позивача надати пояснення стосовно недотримання ним правил внутрішнього розпорядку, відсутні.

Представник відповідача під час надання пояснень зазначив, що йому невідомо про факт відібрання пояснень у позивача або ж про факт його відмови від їх надання.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем було порушено процедуру притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та право на захист останнього.

Окрім того, суд не приймає доводи відповідача щодо правомірності проведення службового розслідування та застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з огляду на таке.

В матеріалах справи міститься рапорт заступника начальника 4-го управління начальника 1-го відділу ДОС НПУ підполковника поліції Ігоря Рогульського від 17.03.2022, наказом НПУ від 17.03.2022 № 0010, згідно якого, 14, 15 та 16 березня 2022 року старший інспектор 1-го відділу 4-го управління ДОС НПУ полковник поліції Панченко Олександр Володимирович був відсутній на роботі без поважних причин, про що були складені відповідні акти було призначено службове розслідування.

Відповідачем у відзиві зазначено, що за результатами проведеного службового розслідування, затверджено висновок службового розслідування, яким факт відсутності на роботі без поважних причин 14, 15 та 16 березня 2022 року старшого інспектора 1-го відділу 4-го управління ДОС НПУ полковника поліції Панченка О.В. підтвердився.

Водночас, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 15 Статуту проведення службових розслідувань за фактом порушення поліцейським службової дисципліни здійснюють дисциплінарні комісії.

Відповідно до ч. 15 ст. 15 Статуту за результатами проведеного службового розслідування дисциплінарна комісія приймає рішення у формі висновку.

Положеннями ст. 19 Статуту визначено, що у висновку за результатами службового розслідування зазначаються:

1) дата і місце складання висновку, прізвище та ініціали, посада і місце служби членів дисциплінарної комісії, що проводила службове розслідування;

2) підстава для призначення службового розслідування;

3) обставини справи, зокрема обставини вчинення поліцейським дисциплінарного проступку;

4) пояснення поліцейського щодо обставин справи;

5) пояснення інших осіб, яким відомі обставини справи;

6) пояснення безпосереднього керівника поліцейського щодо обставин справи;

7) документи та матеріали, що підтверджують та/або спростовують факт вчинення дисциплінарного проступку;

8) відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень;

9) причини та умови, що призвели до вчинення проступку, вжиті або запропоновані заходи для їх усунення, обставини, що знімають з поліцейського звинувачення;

10) висновок щодо наявності або відсутності у діянні поліцейського дисциплінарного проступку, а також щодо його юридичної кваліфікації з посиланням на положення закону;

11) вид стягнення, що пропонується застосувати до поліцейського у разі наявності в його діянні дисциплінарного проступку.

Суд звертає увагу, що ухвалою від 25.05.2022 у відповідача було витребувано висновок службового розслідування відносно позивача.

Ухвалою суду від 03.08.2022 було повторно витребувано від відповідача висновок службового розслідування.

Втім, відповідачем станом на 10.08.2022 не було надано суду витребувані від нього письмові докази.

За відсутності даного письмового доказу, суд не може встановити самої наявності факту порушення вимог Статуту та наявності в діях позивача складу дисциплінарного проступку.

Інших доказів, на підтвердження своєї позиції відповідачем не подано.

ЄСПЛ у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року, яке, відповідно до ч. 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", підлягає застосуванню судами як джерело права, вказав, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" ЄСПЛ вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.

Прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Разом з тим, як встановлено в ході судового розгляду справи, відповідачем зазначених вище принципів при формуванні спірного рішень дотримано не було.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Водночас, постулатом адміністративного процесуального законодавства є презумпція винуватості відповідача у справі - суб`єкта владних повноважень (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Зазначене в сукупності обумовлює покладення обов`язку доказування в даному спорі на орган поліції, який у відповідності до принципу офіційного з`ясування обставин справи повинен доводити в суді обставини, що стали підставою для звільнення позивача із поліції, та правомірність прийняття своїх рішень.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що обставини, на які посилається відповідач, як на підстави для звільнення, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Відповідачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження самого факту наявності дисциплінарного проступку.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що позивача звільнено незаконно, а тому є достатні підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування наказу Національної поліції України від 21 березня 2022 року № 404 о/с ДСК, щодо звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за згідно п. 6 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію".

Щодо позовних вимог про поновлення ОСОБА_1 на службі в поліції в Національній поліції України, на посаді старшого інспектора 1-го відділу 4-го управління Департаменту оперативної служби Національної поліції України, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 січня 2013 року у справі «Волков проти України», звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як способу відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ураховуючи положення частини першої статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а тому, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

З аналізу норм права, суд приходить до висновку про те, що належним способом поновлення порушеного права позивача у даній справі є поновлення останньої на посаді та в органі, з якої її було звільнено.

Викладене відповідає сталій практиці Верховного Суду. Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 11 лютого 2021 року по справі № 640/21065/18, від 27 квітня 2021 року по справі № 826/8332/17, від 31 травня 2021 року по справі № 0840/3202/18, від 20 січня 2021 року у справі № 640/18679/18, від 25 лютого 2021 року у справі № 820/292/17.

У цих постановах Верховний Суд дійшов висновку, що поновлення незаконно звільненої особи на посаді, яку вона обіймала до звільнення, є ефективним і достатнім способом захисту, що повністю відновлює порушене право особи у разі незаконного звільнення.

З огляду на вказане позивач підлягає поновленню на посаді з якої його було звільнено, а саме старшого інспектора 1-го відділу 4-го управління Департаменту оперативної служби Національної поліції України.

При цьому, частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» (із змінами і доповненнями) порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, підпунктом «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Пунктом 2 вказаного Порядку № 100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до пункту 5 цього Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 цього ж Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки № 29/5-92 від 30.05.2022 грошове забезпечення позивача за посадою становило: у січні 2022 за 19 календарних днів нараховано 4 976,83 (чотири тисячі дев`ятсот сімдесят шість гривень 83 коп.) грн; у лютому 2022 за 28 календарних днів нараховано 8 120,09 (вісім тисяч сто двадцять гривень 09 коп.) грн; у березні 2022 за 21 календарний день нараховано 11 260, 14 (одинадцять тисяч двісті шістдесят гривень 14 коп.) грн.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.03.2022 по 10.08.2022, який підлягає стягненню з відповідача, становить 39 569,42 (тридцять дев`ять тисяч п`ятсот шістдесят дев`ять гривень 42 коп.) грн - ((4976,83 грн +8120,09 грн) / 47 робочих днів) * 142 кількість робочих днів за час вимушеного прогулу.

Одночасно, суд зазначає, що вимоги позивача про поновлення його на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню саме з 22.03.2022, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1, 4 статті 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, зазначається, що днем звільнення вважається останній день роботи.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем. Таким чином, позивача слід поновити на посаді та виплатити середні заробіток з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 22.03.2022.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 05.12.2019 у справі № 428/8276/16-а, адміністративне провадження № К/9901/23966/18.

З огляду на вищевикладене, адміністративний позов підлягає задоволенню.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Згідно ч. 1 ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 14, 90, 139, 143, 241-246, 250 та 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Національної поліції України (01024, м. Київ, вул. А. Богомольця, 10 ), та до Департамента оперативної служби Національної поліції України (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати наказ Національної поліції України від 21 березня 2022 року № 404 о/с дск про звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 .

Поновити ОСОБА_1 на службі в Національній поліції України, на посаді старшого інспектора 1-го відділу 4-го управління Департаменту оперативної служби Національної поліції України з 22 березня 2022 року.

Стягнути з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.03.2022 по 10.08.2022, у розмірі 39569 (тридцять дев`ять тисяч п`ятсот шістдесят дев`ять) гривень 42 коп.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на службі в Національній поліції України, на посаді старшого інспектора 1-го відділу 4-го управління Департаменту оперативної служби Національної поліції України з 22 березня 2022 року допустити до негайного виконання.

Рішення в частині стягнення вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 8353 (вісім тисяч триста п`ятдесят три) гривні 80 копійок допустити до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 29 серпня 2022 року

Суддя Р.В. Сацький