Справа № 208/7054/21
Суддя: Івченко Т. П.
Дата ухвалення: 2022-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

справа № 208/7054/21
№ провадження 2-а/208/27/22
РІШЕННЯ

Іменем України

04 серпня 2022 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого, судді - Івченко Т.П.,

за участі - секретаря судового засідання Оніщук Д.Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Кам`янське Дніпропетровської області в порядку спрощеного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Інспектора лейтенанта поліції Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області Шаруди Андрія Валерійовича, Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, третя особа: Департамент патрульної поліції Національної поліції України «про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення»,-

встановив:

1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

12 серпня 2021 року представник ОСОБА_1 , адвокат Обедзинська Маргарита Василівна звернулась до суду із позовом до Інспектора лейтенанта поліції Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області Шаруда Андрія Валерійовича «про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення» (а.с. 1-6), та просить:

- скасувати Постанову серії ЕАО № 4580032 від 03 серпня 2021 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі щодо ОСОБА_1 , за ч. 4 ст. 122 КУпАП, постановлену Інспектором лейтенантом поліції Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Шаруда Андрієм Валерійовичем;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Управління патрульної поліції в Дніпропетровській на користь ОСОБА_1 суму, сплачену за надання правничої допомоги у розмірі 1 000 (одна тисяча) грн. (а. с.1-6).

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає наступне.

03 серпня 2021 року позивач, ОСОБА_1 рухався по дорозі в напрямку міста Дніпро. При в`їзді до міста Дніпро (вул. Заповідна, 130) він побачив, що його зупиняє працівник патрульної поліції. При спілкуванні із працівником поліції (як пізніше було з`ясовано це був Інспектор лейтенант поліції Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області Шаруда Андрій Валерійович) йому було повідомлено, що він рухався зі швидкістю 108 км/г, у зв`язку із чим перевищив швидкість на 58 км/г.

Не дивлячись на те, що позивач категорично не погоджувався із інкримінованим йому правопорушенням, інспектором поліції було винесено Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері убезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАО № 1580032.

Крім того, в порушення вимог ч. 3 ст. 283 КУпАП у постанові по справі про адміністративне правопорушення не зазначено відомостей про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис правопорушення, та не вказано про те, чи взагалі таке фіксування проводилось.

Детально ознайомившись, із вказаною Постановою ОСОБА_1 не погоджується та вважає її незаконною з наступних підстав.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

В розумінні ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь- які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Частиною 2 ст. 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З наведеної норми слідує, що при прийнятті суб`єктом владних повноважень відповідного рішення таке рішення повинно містити інформацію про докази, які підтверджують викладені в ньому факти. У випадку ж відсутності покликань на певні докази, що підтверджують факт викладеного порушення суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

Вказана позиція викладена в Постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2021 р. по справі № 554/1946/21.

Із змісту оскаржуваної постанови слідує, що позивач порушив швидкісний режим, визначений п. 12.4 ПДР України більш ніж на 50 км/год. При цьому, в оскаржуваній постанові інспектор поліції посилається на доказ, який підтверджує обставини щодо перевищення швидкості руху транспортним засобом під керуванням позивача це здійснення вимірювання швидкості руху приладом TruCAM, без зазначення серійного номеру пристрою (про це також зазначалось мною при складені постанови).

Законодавчо не визначено іншого способу та порядку використання лазерних вимірювачів TruCam працівниками патрульної поліції, ніж розміщення виключно в порядку ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», а лист директора ДП «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» від 01.10.2019 року за вих. № 22-38/49 (а.с. 45-46) про використання лазерного вимірювача швидкості TruCam для фіксації правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху не є нормативно-правовим актом, який змінює чи припиняє порядок використання та розміщення засобів автоматичної фото- і відеотехніки для фіксації виявлення порушень правил дорожнього руху.

З огляду на викладене, позивач вважає, що відповідач повинен був скласти протокол про адміністративне правопорушення та розглянути відповідну справу за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення у межах його територіальної юрисдикції. Не дотримання відповідної умови призвело до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у статтях 257, 268, 277, 278, 279, 280 КУпАП.

Враховуючи зазначене, оскаржувана постанова прийнята не у спосіб, що передбачений законом, необґрунтовано, без урахування права на особи на участь у процесі прийняття рішення, а тому підлягає скасуванню.

22 квітня 2022 року через канцелярію суду позивачем подано заяву про розгляд справи без його участі та без застосування засобів технічної фіксації, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі (а.с. 69).

Відповідачі, Інспектор лейтенант поліції Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області Шаруда Андрій Валерійович та Головне управління Національної поліції у Дніпропетровській області про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується доказами наявними у матеріалах справи, в судове засідання не прибували, заяв, клопотань не подавали, про причини неявки суду не повідомляли.

2.Позиція третьої особи.

Третя особа, Департамент патрульної поліції Національної поліції України, в судове засідання явку свого представника не забезпечила.

31 січня 2022 року через канцелярію суду представником третьої особи подано письмові пояснення (а.с. 54) згідно до змісту яких зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_2 є необґрунтованими з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пункт 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначає, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Згідно до п. 1.9 Правил дорожнього руху України особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п. 12.4 Правил дорожнього руху у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

-Частиною 4 статті 122 КУпАП передбачено відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину.

Згідно п. З ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення.

Згідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

У відповідності до ст. 252 КУпАП посадова особа оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Частиною 2 ст. 258 КУпАП встановлено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції (ст. 222 КУпАП).

У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті (ст. 258 КУпАП), уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Згідно ч. 5 ст. 258 КУпАП, якщо під час складання постанови у справі про адміністративні правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею t 185-3 цього Кодексу, та правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі.

Частина 2 ст. 33 КУпАП встановлює, що при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують

відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, в тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.

Згідно з ч. 2 ст. 222 КУпАП від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень..., зокрема, і за частинами першою, другою і третьою статті 122 КУпАП.

Зі змісту зазначених правових норм вбачається, що Національна поліція України уповноважена через своїх співробітників притягувати осіб до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень.

Таким чином, 03 серпня 2021 близько 13 години 41 хвилин, відповідачем, у відповідності до вищезазначених норм чинного законодавства, було винесено постанову серії ЕАО № 480032 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 4 статті 122 КУпАП про притягнення позивача до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу розміром 1 700 гривень. Вказана постанова обґрунтована тим, що позивач, керуючи транспортним засобом VOLVO ХС 90, з номерним знаком НОМЕР_1 , рухався в межах населеного пункту м. Дніпро по вулиці Заповідна, неподалік будинку 130, рухався зі швидкістю 108 км/год, чим перевищив встановлене обмеження швидкості руху на 58 км/год; замірювання швидкості руху зазначеного транспортного засобу під керуванням позивача здійснювалось лазерним вимірювачем швидкості TruCam № 008376.

Проаналізувавши позовну заяву, вважаємо за доцільне зазначити наступне.

Відповідно до п. 2.3 рішення Конституційного суду України № 5-рп/2015 від 26.05.2015 «у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення», законодавство передбачає випадки коли протокол про адміністративне правопорушення не складається, а на місці вчинення правопорушення виноситься постанова (ч. 2, 4 ст. 258 КУпАП), в такому разі притягнення особи до адміністративної відповідальності фактично відбувається у скороченому провадженні.

Скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення.

Таким чином, законодавством, як виключення, передбачено процедуру скороченого провадження при притягненні особи до адміністративної відповідальності, під час якої фіксація адміністративного правопорушення,

розгляд справи і накладання адміністративного стягнення на правопорушника відбувається безпосередньо на місці його вчинення.

З 08 серпня 2015 року (тобто після ухвалення Конституційним Судом України вказаного вище рішення) набрав чинності Закон України № 596 -VIII від 14.07.2015, яким внесені зміни до Кодексу України про адміністративні правопорушення. Цими змінами законодавець наділив органи Національної поліції правом розглядати справи про адміністративні правопорушення, у тому числі, щодо порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв (стаття 222 КУпАП). Справи про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, розглядаються за місцем оброблення та обліку таких правопорушень (стаття 276 КУпАГІ). Наведеним вище Законом України № 596-УІІІ від 14.07.2015 внесені зміни і до статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення, в якій визначені випадки, коли протокол про адміністративне правопорушення не складається. Так, законодавець звільнив Національну поліцію від складання протоколу у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до її компетенції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. При цьому, уповноважені органи (посадові особи) отримали право на місці вчинення правопорушення виносити постанову у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу. Слід також зазначити, що Законом № 596-УІІІ від 14.07.2015 законодавець позбавив осіб, які притягуються до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, права на складання протоколу, віднісши їх розгляд до скороченого провадження.

З вищенаведеного випливає висновок, що працівники органів і підрозділів Національної поліції з 08 серпня 2015 року наділені Законом № 596-УІІІ від 14.07.2015 правом розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення, у тому числі, на місці вчинення правопорушення. , Зазначений Закон не визнаний неконституційним, а відтак, є обов`язковим до виконання, як нормативно- правовий акт вищої юридичної сили.

Варто звернути увагу, що Кодекс адміністративного судочинства України передбачає не лише обов`язок суб`єкта владних повноважень щодо доказування

правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності (ч. 2 ст. 77 КАС України), але й обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 77 КАС України).

КАС України встановлює, що на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, позивач надає докази. Проте, позивач не надав жодних доказів, які б підтверджували обґрунтованість позовних вимог та спростовували б правомірність оскаржуваної постанови.

Обставини, викладені' позивачем в позовній заяві, мають суто гіпотетичний характер та не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Отже, вважаємо, що за вказаних обставин не має жодних підстав для скасування оскаржуваної постанови.

Додатково до зазначеного, звертаємо увагу суду на законність підстав та порядку використання поліцейськими лазерних вимірювачів швидкості ТгиСат.

Лазерний вимірювач швидкості LT1 20/20 TruCAM II здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму (тобто, основною функцією даного приладу є здійснення певних вимірювань, а здійснення фото- або відеофіксацїї є додатковою функцією), що дозволяє ідентифікувати транспортний засіб, номерний знак.

Звертаю увагу суду, що лазерний вимірювач швидкості LT1 20/20 ТшСАМ II отримав сертифікат перевірки типу засобів вимірювальної техніки від 26.12.2018 дійсний до 26.12.2028 № UA.TR.00.1 241-18 REV 0. за результатами дослідження технічного проекту засобу вимірювальної техніки. Цей сертифікат підтверджує відповідність типу засобу вимірювальної техніки застосованим вимогам технічного регламенту. Даний сертифікат видано Державним підприємством «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» (ДП «УКРМЕТРТЕСТСТАНДАРТ»)

Процедура проведення державних приймальних випробувань типів вимірювальної техніки з подальшою реєстрацією таких типів вимірювальної техніки в Державному реєстрі засобів вимірювальної техніки і видачею Сертифікатів затвердження типу засобів вимірювальної техніки була передбачена положеннями Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» від 11.02.1998 р. № 113/98-ВР, (втратив чинність 01.01.2016 р.) та іншими підзаконними нормативно-правовими актами, які наразі втратили чинність.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» від 11.02.1998 р. № 113/98-ВР, (втратив чинність 01.01.2016 р.) засоби вимірювальної техніки, призначені для серійного виробництва в Україні або для ввезення на територію України партіями, підлягають державним приймальним та контрольним випробуванням з метою

затвердження типів цих засобів або контролю їх відповідності затвердженим типам і обов`язковим вимогам нормативних документів з метрології.

Також відповідно до п. 1.3. «Порядку оформлення та видачі сертифікатів затвердження типу засобів вимірювальної техніки, сертифікатів відповідності засобів вимірювальної техніки затвердженому типу та свідоцтв про визнання затвердження типу засобів вимірювальної техніки», затвердженого наказом Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 19.02.2002 № 100 (втратив чинність 14.06.2016 р.) сертифікати затвердження типу засобів вимірювальної техніки видаються на підставі позитивних результатів державних приймальних або державних контрольних випробувань засобів вимірювальної техніки іноземним виробникам засобів вимірювальної техніки або їхнім офіційним представникам в Україні (далі - іноземні виробники) - для офіційного підтвердження затвердження типу засобів вимірювальної техніки і можливості їх ввезення на територію України партіями.

Тобто вказана процедура проводилась виключно відносно тих засобів вимірювальної техніки, які планувалося серійно виробляти в Україні або ввозити на територію України партіями.

Саме на виконання вимог вищевказаних нормативно-правових актів, які наразі втратили чинність, і здійснювалися державні приймальні випробування приладу TruCAM з подальшою реєстрацією останнього в Державному реєстрі засобів вимірювальної техніки і видачею Сертифікату затвердження типу засобів вимірювальної техніки.

Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 02.11.2015 року № 1362 TruCAM був виключений з Державного реєстру засобів вимірювальної техніки.

Виходячи з вищевказаних положень, у разі виключення затвердженого типу засобів вимірювальної техніки із Державного реєстру заборонялося їх серійне виробництво або ввезення на територію України.

Однак, засоби вимірювальної техніки, які були ввезені на територію України та введені в експлуатацію до моменту виключення їх із вказаного Державного реєстру, дозволяється застосовувати, оскільки в даному випадку закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Також необхідно зауважити, що відповідно до п. 3 Наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13.07.2016 № 1161, який є чинним, зберігання інформації про затверджені типи засобів вимірювальної техніки, унесені в установленому порядку до набрання чинності Законом України «Про метрологію та метрологічну діяльність» до Державного реєстру засобів вимірювальної техніки, як і формування та ведення вказаного реєстру, здійснювалося до 01.01.2019. При цьому, прилад TruCAM було введено в експлуатацію в період його перебування в Державному реєстрі, відповідно, його подальша експлуатація жодним чином не обмежена нормами чинного законодавства.

Наразі єдиною та визначальною вимогою діючого законодавства у сфері метрології та метрологічної діяльності до засобів вимірювальної техніки, які вже введено в експлуатацію, є необхідність здійснення ЇХ повірки, проте лазерний вимірювач швидкості, на підставі замірювань якого було прийнято рішення про складання оскаржуваної постанови на момент такої фіксації не підлягав повірці, оскільки є новим приладом із заводською калібровкою.

Що стосується приладу LT1 20/20 TruCAM II то слід зазначити, що відповідно до Закону України « Про метрологію та метрологічну діяльність», який набрав чинності 01.01.2016 (надалі - Закон про метрологію), не передбачено проведення державних випробувань засобів вимірювальної техніки та внесення нових засобів вимірювальної техніки до Державного реєстру засобів вимірювальної техніки, натомість передбачено здійснення оцінки відповідності законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки вимогам технічних регламентів.

Вимоги до нових вимірювачів швидкості руху транспортних засобів дистанційних встановлені Технічним регламентом законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13.01.2016 № 94 (далі - Технічний регламент), який набрав чинності 04.09.2016.

Згідно з частиною першою статті 11 та частинами першою та сьомою статті 28 Закону України «Про технічні регламенти та оцінку відповідності» відповідність введеної в обіг, наданої на ринку або введеною в експлуатацію в Україні продукції вимогам усіх чинних технічних регламентів, які застосовуються до такої продукції, є обов`язковою, за винятком випадків, визначених у зазначених технічних регламентах та статті 12 цього Закону (особливості перехідних періодів застосування технічних регламентів).

У випадках, визначених у технічних регламентах, якими передбачене застосування процедур оцінки відповідності, виробник або уповноважений представник (від імені та під відповідальність виробника) повинен складати декларацію про відповідність.

Виробник шляхом складання декларації про відповідність бере на себе відповідальність за відповідність продукції вимогам, визначеним у відповідних технічних регламентах.

У декларації про відповідність зазначається, зокрема, інформація про видані призначеним органом з оцінки відповідності відповідні сертифікати.

Отже прилади LT1 20/20 TruCAM II можуть бути надані на ринку та/або введені в експлуатацію в Україні тільки у разі, коли вони відповідають вимогам Технічного регламенту.

Водночас повідомляють, що згідно з наказом Мінекономрозвитку від 13.07.2016 № 1161 «Деякі питання ведення Реєстру затверджених типів засобів вимірювальної техніки», зареєстрованим в Мін`юсті 03.08.2016 за № 1081/29211, ДП «Укрметртестстандарт» уповноважено на ведення Реєстру затверджених типів засобів вимірювальної техніки (далі Реєстр), який розміщується на веб-сайті підприємства www.UKrcsm.kiev.ua.

До Реєстру, зокрема, занесено тип засобу вимірювальної техніки вимірювач швидкості транспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCAM II виробництва Laser Technology Inc., США та видано сертифікат перевірки типу № UA.TR.001 241-18, який діє до 26.12.2028.

Окремо Департамент звертає увагу, що до Реєстру уносяться лише відомості про затверджений тип засобу вимірювальної техніки на підставі сертифіката перевірки типу засобу вимірювальної техніки, що видається призначеним органом з оцінки відповідності, який затвердив цей тип за результатами оцінки відповідності за модулем В (перевірка типу).

При цьому оцінка відповідності за модулем В (перевірка типу) це лише частина процедури оцінки відповідності законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки вимогам Технічного регламенту і для завершення цієї процедури мас бути застосовано одночасно комбінація модулів В + D, або В + F. Також стосовно вимірювання швидкості руху транспортних засобів може застосовуватися процедура оцінки відповідності за модулем G (відповідність за результатами перевірки кожного окремого засобу вимірювальної техніки).

Разом з тим, законодавчо регульовані засоби вимірювальної техніки, які було введено в експлуатацію, у тому числі вимірювачі швидкості руху транспортних засобів дистанційні, відповідно до статті 17 Закону про метрологію підлягають періодичній повірці та повірці після ремонту.

Кабінетом Міністрів України постановою від 04.06.2015 № 374 затверджено перелік категорій законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що підлягають періодичній повірці, пунктом 20 якого визначені вимірювачі швидкості руху транспортних засобів дистанційні, до яких належать, у тому числі, TruCAM.

Для всіх законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що застосовуються в Україні, наказом Мінекономрозвитку від 13.10.2016 № 1747 «Про затвердження міжповірочних інтервалів законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, за категоріями», зареєстрованим в Мін`юсті 01.11.2016 за № 1417/29547, встановлені міжповірочні інтервали незалежно від назви, типу, модифікації, виробника цих засобів вимірювальної техніки. Для вимірювачів швидкості руху транспортних засобів дистанційних встановлено міжповірочний інтервал 1 рік.

Щодо приладу LT1 20/20 TruCAM II то слід зазначити, що відповідно до сертифікату відповідності UA.TR.001 № 22 054-20, виданого ДП«УКРМЕТРТЕСТСТАНДАРТ» від 23.12.2020, лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів LT1 20/20 TruCAM II № ТС 008376, є придатним до застосування.

Для фіксації допустимих швидкісних режимів руху транспортних засобів на приладі встановлюється поріг допустимої швидкості руху. При цьому враховується похибка приладу ±2 км/год. Прилад дозволяє вимірювати швидкість на дистанціях від 15 м до 1200 м.

Правильність реалізації у приладі TruCam зазначеного алгоритму підтверджено за результатами державної експертизи у сфері криптографічного

захисту інформації. Застосування алгоритму шифрування AES забезпечує контроль цілісності інформації не тільки в самому приладі TruCam, але також в зашифрованих файлах, що скопійовані на будь-які інші електронні носії.

Зазначені властивості алгоритму унеможливлюють підробку змісту інформації про порушення правил дорожнього руху від моменту її фіксації приладом TruCam.

Враховуючи викладене, впровадження додаткових заходів для забезпечення достовірності інформації про порушення правил дорожнього руху та проведення їх експертиз не є обов`язковим.

У відповідь на вказані позивачем у позовній заяві підстави щодо скасування оскаржуваної постанови слід звернути увагу суду на наступне.

Лазерний вимірювач швидкості ТгиСам відноситься до ручних вимірювачів швидкості руху транспортних засобів, тобто конструктивно створений для утримування в руках під час вимірювань. Крім основного, ручного режиму роботи, лазерний вимірювач швидкості TruCAM також може бути встановлений на триногу для проведення вимірювань швидкості руху транспортного засобу в автоматичному режимі.

Тридцята сторінка інструкції «Руководство по TruCam» містить текст наступного змісту: «Приклад помогает стабилизировать TruCam и разработан для правшей и левшей. Установка приклада 1. Защелки приклада находятся у основания рукоятки. 2. Установите концы штырей приклада напротив отверстий как показано на рисунке справа. 3. Медленно вдвигайте штыри сразу в оба отверстия. 4. Продвиньте приклад вперед до щелчка для надежной фиксации. Снятие приклада 1. Поверните защелки приклада. 2. Потяните приклад на себя».

Таким чином, лазерний вимірювач швидкості TruCam цілком придатний до його застосування у ручному режимі. Більш того, його характеристики передбачають виключно таке використання та зазначення у свідоцтві про повірку приладу конкретної похибки включає в себе застосування останнього, тримаючи його у руках користувача.

Також, варто звернути увагу, що лазерний вимірювач LTI 20/20 TruCAM II здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму (тобто, основною функцією даного приладу є здійснення певних вимірювань, а здійснення фото- або відеофіксації є додатковою функцією), що дозволяє ідентифікувати транспортний засіб, номерний знак. Прилад автоматично визначає координати кожного вимірювання швидкості, розрізняє режими обмеження швидкості, встановлені, для вантажних, легкових транспортних засобів, а також мотоциклів.

TruCAM має три лінзи на передній панелі. Найменшою лінзою є лінза камери. Верхня лінза передає лазерні сигнали. Нижня лінза отримує зворотні сигнали, що повертаються від об`єкту фіксації швидкості та направляє сигнальну інформацію у внутрішню схему. Внутрішня схема складається з сенсора лазерного діапазонного, таймінгу, аналізатора, обчислювача і схеми індикації. TruCAM визначає дистанцію за допомогою сенсора лазерного діапазону, обчислюючи час польоту коротких імпульсів інфрачервоного світла. TruCAM має широкий спектр чутливості, і може працювати, як з рефлексивними, так і з не рефлексивними цілями. Для фіксації швидкості транспортного засобу, користувач приладу TruCam обирає ціль через оптичний приціл приладу, наводить лазерний луч на необхідний транспортний засіб, після чого натискає на спусковий гачок та тримає його до того моменту, доки такий транспортний засіб не наблизиться на достатню відстань, що дозволить приладу зафіксувати окрім швидкості руху, ще й номерний знак такого транспортного засобу, для його ідентифікації.

З відстані у 350-450 метрів поліцейським виконується наведення позначки оптичного прицілу на цільовий автомобіль і натискається спусковий гачок приладу. Прилад починає вимірювання швидкості та у разі перевищення встановленого обмеження швидкості на відповідній ділянці руху - включає запис відео, при цьому чути характерний звук низького тону та на екрані монітору приладу фіксується числовий показник швидкості.

Під час фіксації перевищення встановленого обмеження швидкості руху прилад здійснює фотографування транспортного засобу порушника, про що свідчить повторний звук високого тону.

Тобто, з початку фіксації і до зупинки зафіксованого транспортного засобу, користувач приладу TruCam повинен тримати лазерний промінь на зазначеному автомобілі, в противному випадку, запис відео буде перерваний ще до того моменту, як необхідний транспортний засіб наблизиться до користувача TruCam на таку відстань, яка б давала можливість зафіксувати номерний знак автомобіля.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію», згідно якої поліція може застосовувати такі превентивні заходи, крім іншого, як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Отже, отримана за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam інформація має оцінюватися уповноваженою особою поряд з іншими доказами в розумінні ст. 251 КУпАП під час розгляду відповідної справи.

Крім того, основною функцією лазерного вимірювача швидкості LTI 20/20 ТшСАМ II є здійснення певних вимірювань. Тобто LT1 20/20 TruCAM II є засобом вимірювальної техніки, а не засобом фото- або відео фіксації.

Право поліцейських використовувати прилади з функціями фото- та відео фіксації, які працюють у не автоматичному режимі передбачено, зокрема ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію» застосування превентивних заходів у вигляді застосування технічних приладів J технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Також необхідно зазначити, що позиція щодо правомірності використання поліцією лазерних вимірювачів швидкості TruCAM та належності доказів, отриманих з цих пристроїв, була застосована у постанові.

Третього апеляційного адміністративного суду від 24.11.2021 у справі № 932/5020/20, у постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 17.11.2021 у справі № 310/6163/21 та у постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 07.12.2021 у справі № 932/4249/21.

З урахуванням викладеного, вважаємо оскаржувану постанову прийнятою на підставі беззаперечних фактичних даних, а дії поліцейських такими, що в повному обсязі відповідають нормам діючого законодавства.

3. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.

12 серпня 2021 року представник ОСОБА_1 , адвокат Обедзинська Маргарита Василівна звернулась до суду із позовом до Інспектора лейтенанта поліції Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області Шаруда Андрія Валерійовича «про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення» (а.с. 1-6), та просить:

- скасувати Постанову серії ЕАО № 4580032 від 03 серпня 2021 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі щодо ОСОБА_1 , за ч. 4 ст. 122 КУпАП, постановлену Інспектором лейтенантом поліції Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Шаруда Андрієм Валерійовичем;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Управління патрульної поліції в Дніпропетровській на користь ОСОБА_1 суму, сплачену за надання правничої допомоги у розмірі 1 000 (одна тисяча) грн. (а. с.1-6).

Ухвалою суду від 12 серпня 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без руху (а.с. 18-19).

09 вересня 2021 року через канцелярію суду на виконання ухвали від 12 серпня 2021 року позивачем подано заяву про усунення недоліків (а.с. 21).

23 вересня 2021 року позивачем подано заяву про залучення у справі співвідповідача Головне управління Національної поліції у Дніпропетровській області (а.с. 23-24).

Ухвалою суду від 24 вересня 2021 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 25-26).

29 листопада 2021 року до суду надійшло клопотання від Департаменту патрульної поліції Національної поліції України згідно до змісту якого просили надіслати копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з доданими до неї документами, за адресою: проща Троїцька, місто Дніпро, 49000, розгляд справи відкласти на іншу дату (а.с. 34).

31 січня 2022 року на адресу суду від третьої особи, Департамент патрульної поліції Національної поліції України надійшли письмові пояснення (а.с. 48-54).

Ухвалою суду від 21 лютого 2022 року залучено у справі третю особу - Департамент патрульної поліції Національної поліції України.

Станом на 04 серпня 2022 року, з боку відповідача жодних заяв та клопотань на адресу суду не надійшло, представник відповідача в судове засідання не прибув, причину неявки не повідомив.

Відповідно до ст. 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь - яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Положеннями ч. 5 ст. 262 КАС України визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь якої зі сторін про інше. За клопотання однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно ст. 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 КАС України, суд розглядає за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо стягнення грошових сум, які ґрунтуються на рішеннях суб`єкта владних повноважень, щодо яких завершився встановлений цим Кодексом строк оскарження та сума яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження .

Відповідно до вимог ст. 162 КАС України, відповідачу було встановлено строк в шість днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву.

Відповідач Державна служба України з безпеки на транспорті не скористалася своїм правом та на адресу суду Відзиву на позов не надала.

На підставі ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось.

4. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.

Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Згідно з п. 1.9. Правил дорожнього руху особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Судом встановлено, що 03 серпня 2021 року Інспектором лейтенантом поліції УПП в Дніпропетровській області Шарудою А.В. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАО № 4580032, якою позивача, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого 4 ст. 122 КУпАП, та притягнуто до відповідальності шляхом накладення штрафу у розмірі 1 700 грн. (а.с. 10-11).

Згідно до змісту зазначеної вище постанови зазначено наступне. 03 серпня 2021 року водій, керуючи ТЗ рухався в зоні дії дорожніх знаків 5.45 та 5.70 зі швидкістю 108 км./год., ти самим перевищив межі допустимої швидкості на 58 км./год. Швидкість зафіксована лазерним вимірювачем TruCam чим порушив п. 12.4 ПДР перевищення водіями більш як на 50 км/год. Крім того, зазначено, що на підставі ст. ст. 307, ч. 2 ст. 308 КУпАП у разі несплати порушником штрафу протягом 15 днів з метою примусового виконання цієї постанови органами державної виконавчої служби стягнути з правопорушника подвійний розмір штрафу 3 400,00 грн.

06 серпня 2021 року між адвокатом Обедзинською М.В. та Бузом І.Д. укладений договір № 06/08/21/1 про надання правничої допомоги (а.с. 12-13).

Адвокат Обедзинська М.В. здійснює представництво на підставі ордеру серії АЕ № 1085780 від 06 серпня 2021 року (а.с. 16).

Згідно до копії квитанції № 06/08/21/1 К від 06 серпня 2021 року за зазначеним вище договором позивачем сплачено 1 000,00 грн. (а.с.15).

Спір між позивачем та відповідачем виник з приводу того, що позивач вважає постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАО № 4580032 від 03 серпня 2021 року протиправною, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП.

Порядок оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення врегульований статтею 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Відповідно до пункту третього частини першої цієї норми, постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі - у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Позивач не погоджуючись з обставинами, викладеними в постанові серії ЕАО № 4580032 від 03 серпня 2021 року, посилаючись на не порушення ним правил дорожнього руху та відсутність складу адміністративного правопорушення, скористувався своїм правом і звернувся до суду з захистом свого порушеного права.

5. Мотиви, з яких виходить суд при вирішенні спору та застосовані норми права.

Наведене свідчить про публічно-правовий спір з приводу рішення суб`єкта владних повноважень у справі про притягнення до адміністративної відповідальності.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданим заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 10 КУпАП передбачено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ч.1 ст.55 Конституції України проголошено право кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Приписами п. 8 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що позивач це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду.

Нормами п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України встановлено, що індивідуальний акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій aбo в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав aбo інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням aбo має визначений строк.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Частиною 2 ст. 11 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з вимогами ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Приписами ст. 280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Приписами ст. 252 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Приписами ч. 1 ст. 122 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

Згідно з вимогами п. 4. Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених, зокрема, і ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Пунктом 12.4 ДРП передбачено, що у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Відповідно до вимог п. п. «б» п. 12.9. ПДР України водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил.

При цьому, дорожні знаки 3.29, 3.31 є заборонними знаками, відповідно до яких: знак 3.29 «Обмеження максимальної швидкості» забороняє рух із швидкістю, що перевищує зазначену на знакові, а знак 3.31 «Зона обмеження максимальної швидкості» забороняє в зоні (населений пункт, мікрорайон, зона відпочинку тощо) рух із швидкістю, яка перевищує зазначену на знакові. Про

Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як роз`яснено у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті від 23 грудня 2005 року № 14, зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283, 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що підставою для притягнення особи до відповідальності слугувало те, що позивач рухався в межах населеного пункту з перевищенням максимальної швидкості на 58 км/год.

На підтвердження вказаного, відповідачем, на якого покладено обов`язок доказування, на підтвердження факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення надано відеозапис та фото з TruCam.

Суд, дослідивши фотознімки з приладу TruCam (а. с. 60), встановив, що останні фіксують факт перевищення автомобілем, дозволеної швидкості руху у межах населеного пункту більше ніж на 58 км/год., адже транспортний засіб рухався зі швидкістю 108 км/год. при дозволеній швидкості 50 км/год.

Таким чином, надані відповідачем докази на підтвердження правомірності оскарженої позивачем постанови є належними, достовірними та достатніми доказами у розумінні статей 73, 75, 76 КАС України.

Щодо доводів позивача про порушення поліцейським порядку використання вимірювача швидкості TruCam, зокрема, тримання його в руках суд зазначає наступне.

Приписами п. 9 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію» встановлені види превентивних поліцейських заходів, до яких належить застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Стаття 40 Закону України «Про Національну поліцію» регулює порядок застосування технічних приладів та технічних засобів, що мають функції виявлення радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, частиною першої якої в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, а також використовувати інформацію, отриману з фото- і відеотехніки, що перебуває в чужому володінні, з метою: запобігання правопорушенню, виявлення або фіксування правопорушення, охорони та захисту публічної безпеки, особистої безпеки осіб і власності від протиправних посягань; забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

За змістом частини другої статті 40 «Про Національну поліцію» інформація про змонтовану/розміщену фототехніку і відеотехніку, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз повинна бути розміщена на видному місці.

За технічними характеристиками лазерний вимірювач швидкості TruСam відноситься до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів, конструктивно створений для утримання в руках під час вимірювань. Крім основного, ручного режиму роботи, вимірювач може бути встановлений на триногу для проведення вимірювань швидкості руху транспортних засобів в автоматичному режимі (без участі оператора).

Відповідно до свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 22/3/В/21/376-18, виданого ДП Укрметртестстандарт 26 грудня 2018 року та чинного до 26 грудня 2028 року, лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів LTI 20/20 TruСam ІІ № ТС 008376 є придатним до застосування, максимальна допустима похибка при вимірюванні швидкості в ручному та автоматичному режимі складає ± 2 км/год. в діапазоні від 2 км/год. до 200 км/год.; 1% в діапазоні від 201 км/год. До 320 км/год. (а.с. 56).

Правильність реалізації у приладі TruCam зазначеного алгоритму підтверджено за результатами державної експертизи у сфері криптографічного захисту інформації (а. с. 56-58).

Застосування алгоритму шифрування AES забезпечує контроль цілісності інформації не тільки в самому приладі TruCam, але також в зашифрованих файлах, що скопійовані на будь-які інші електронні носії.

Зазначені властивості алгоритму унеможливлюють підробку змісту інформації про порушення правил дорожнього руху від моменту її фіксації приладом TruCam.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про помилковість доводів позивача про порушення відповідачем порядку використання вимірювача швидкості, оскільки законодавство не містить імперативних приписів стосовно стаціонарного розміщення приладу TruCam та здійснення фіксації таким приладом тільки в автоматичному режимі. При цьому суд наголошує, що фіксування правопорушення проводилось не в автоматичному режимі.

Крім того, суд звертає увагу на те, що дорожній знак 5.70 ПДР України «Фото-відеофіксування порушень» ПДР лише інформує про можливість здійснення контролю за порушеннями Правил дорожнього руху за допомогою спеціальних технічних та (або) технічних засобів. Він відноситься до категорії інформаційно-вказівних знаків.

В той же час, Закон не зобов`язує встановлювати такі знаки перед ділянкою, на якій використовуються засоби фото- відеофіксації порушень дорожнього руху, що свідчить про безпідставність посилань позивача про протиправність спірної постанови у зв`язку з відсутністю доказів наявності на місці фіксації перевищення швидкості дорожнього знаку 5.70.

Згідно з вимогами ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1363 від 28 грудня 2011 року «Про затвердження Порядку інформування центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги про випадки затримання, адміністративного арешту або застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою» та відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу», в якій визначено категорії осіб яким відповідно до цього Закону та інших Законів України надано право на безоплатну вторинну правову допомогу, вказаними нормативно-правовими актами не встановлено обов`язку співробітників поліції викликати особі яка притягається до адміністративної відповідальності у вказаній категорії справ адвоката (захисника).

Крім того, матеріалами справи не підтверджено, що відповідач якимось чином перешкоджав позивачу у користуванні своїми правами, у тому числі, не обмежував у праві отримувати правову допомогу.

Суд зазначає, що в контексті спірних правовідносин право на юридичну допомогу не є абсолютним, його реалізація вимагає вчинення певних дій з боку особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, оскільки чинне адміністративне процесуальне законодавство не визначає обов`язковість участі адвоката чи іншого фахівця у галузі права в розгляді справи про адміністративне правопорушення вказаної категорії. Водночас, законодавець не обмежує вказану особу в способі отримання юридичної допомоги, як то особиста участь представника, консультація за допомогою телефону або іншого технічного засобу тощо.

Крім того, положення ст. ст. 278, 279 КУпАП, що стосуються розгляду справи про адміністративне правопорушення, на спірні правовідносини не поширюються, оскільки у даному випадку КУпАП передбачає спеціальну, спрощену процедуру притягнення особи до адміністративної відповідальності - винесення постанови на місці вчинення правопорушення.

Отже, у визначених законодавством випадках допускається скорочене провадження у справах про адміністративні правопорушення, яке передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі № 527/2456/16-а.

Зазначені докази є належними, допустимими, чіткими та достатніми, узгоджуються між собою та доповнюють один одного, що відповідає стандарту доказування «поза розумним сумнівом», про що зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства», та можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту», про що ЄСПЛ вказав у своєму рішенні від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України».

Підсумовуючи вищевикладене, суд доходить висновку про доведеність належними та допустимими доказами вчинення позивачем інкримінованого адміністративного правопорушення та, як наслідок, про правомірність притягнення позивача до адміністративної відповідальності визначеної ч. 4 ст. 122 КУпАП.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Підсумовуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що відповідачем доведено належними, достатніми та допустимими доказами, що 03 серпня 2021 року о 13:41:39 у м. Дніпро по вулиці Заповідній, позивач керував транспортним засобом VOLVO ХС 90, з номерним знаком НОМЕР_1 , порушив встановлене обмеження швидкості руху в населеному пункті на 58 км/год., а саме: рухався зі швидкістю 108 км/год., чим порушив швидкісний режим в населеному пункті (дозволена швидкість не більше 50 км/год.), чим порушив п. 12.4 ПДР.

За таких обставин, відповідачем повністю доведено, що у діях позивача був наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП.

Позивач не надав суду будь-яких доказів, які б спростовували дані, наведені в постанові по справі про адміністративне правопорушення, не навів обґрунтованих підстав, за яких вказана постанова в справі про адміністративне правопорушення є незаконною та підлягає скасуванню.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що постанова серії ЕАО № 4580032 по справі про адміністративне правопорушення 03 серпня 2021 року про накладення адміністративного стягнення на позивача винесена при наявності події адміністративного правопорушення та вини ОСОБА_1 в його вчиненні, розмір адміністративного стягнення накладено посадовою особою та в межах санкції статті, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

6. Розподіл судових витрат

Відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Суд, урахувавши положення ст. 139 КАС України щодо правил розподілу судових витрат, вирішивши питання, регламентовані п.п. 1-4 ч.9 цієї ж статті, як то, чи пов`язані судові витрати з розглядом справи, чи є їх розмір обґрунтованим та пропорційним до предмет спору, поведінку сторін під час розгляду справи, зокрема, наявність безпідставних тверджень з їх боку, при розподілі судових витрат, які у цьому випадку складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із залученням експерта, виходив із наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 було сплачено судовий збір за подання адміністративного позову у розмірі 454,00 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0..1 від 02 вересня 2021 року.

Враховуючи викладене вище, на виконання вимог ст. 139 КАС України, судові витрати суд відносить на рахунок позивача.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 7, 132-1 ч.2, 251, 268, 283-284, 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст. ст. 2, 8, 9, 72-77, 205, 241-246, 250, 286, 292, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Інспектора лейтенанта поліції Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області Шаруди Андрія Валерійовича, Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, третя особа: Департамент патрульної поліції Національної поліції України «про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення» - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду згідно з вимогами ч. 4 ст. 286 КАС України протягом десяти днів з дня його підписання суддею або протягом десяти днів з дня отримання його копії учасниками процесу, які не брали участь у судовому засіданні.

Рішення суду набирає законної сили протягом десяти днів з дня його підписання суддею або протягом десяти днів з дня отримання його копії учасниками процесу, які не брали участь у судовому засіданні, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Сторони:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач - Інспектор лейтенант поліції Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області Шаруди Андрія Валерійовича, адреса: 49000, область Дніпропетровська, місто Дніпро, площа Троїцька, будинок № 2 «А».

Відповідач - Головне управління Національної поліції у Дніпропетровській області, , юридична адреса реєстрації: 49000, область Дніпропетровська, місто Дніпро, площа Троїцька, будинок № 2 «А».

Третя особа - Департамент патрульної поліції Національної поліції України, , юридична адреса реєстрації: 03048, місто Київ, вулиця Федора Ернста, будинок № 3.

Повний текст судового рішення складений 09 серпня 2022 року.

Суддя Івченко Т. П.