Справа № 520/21311/21
Суддя: Ніколаєва О.В.
Дата ухвалення: 2022-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

30 серпня 2022 року справа №520/21311/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі судді Ніколаєвої Ольги, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням осіб (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Управління державної міграційної служби України у Миколаївській області

про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Управління державної міграційної служби України у Миколаївській області (далі по тексту відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області від 15.04.2019 №4801.5/3433-19 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданий 18.11.2016 року та посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 07.11.2017.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що у 2016 році вона отримала дозвіл на постійне проживання в Україні та була документований посвідкою серії НОМЕР_2 . У 2017 році вказана посвідка підлягала обміну, у зв`язку з чим остання звернулася до відповідача з відповідною заявою. На підставі зазначеної заяви позивача позивачу видано посвідку на постійне проживання в України серії НОМЕР_1 терміном дії безстроково. У подальшому, у червні 2021 року відповідачем було вручено позивачу оскаржуване рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 15.04.2019 №4801.5/3433-19 та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 07.11.2017. На переконання позивача, вказане рішення є таким, що порушує чинне законодавство і права позивача, визначені Законами України "Про імміграцію", "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Акцентує увагу на тому, що процедура розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію, у тому числі, передбачає запрошення іммігрантів щодо яких проводиться розгляд такого питання, проте відповідач не викликав позивача, не вручив спірне рішення та не повідомив про обставини, що стали підставою для розгляду питання про скасування дозволу. Зазначає, що станом на день прийняття спірного рішення відповідач перевірив надані позивачем документи та не встановив будь-яких порушень, недостовірних даних або подання підроблених документів. Звернула увагу і на те, що з моменту отримання дозволу на імміграцію, у позивача сформувався певний уклад життя та утворились глибокі соціальні зв`язки, а саме: в Україні народився її син. Поряд з цим, указані обставини не взяті до уваги відповідачем при прийнятті спірного рішення.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді ОСОБА_2 .

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду прийнято позов до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням осіб.

Цією ж ухвалою відповідачу запропоновано у п`ятнадцятиденний строк з дня одержання ухвали про відкриття спрощеного провадження у справі подати до суду відзив на адміністративний позов разом з усіма доказами, що обґрунтовують доводи, які в ньому наведені або заяву про визнання позову та надати суду докази надіслання (подання) копії відзиву іншим учасникам справи.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду позивачу поновлено строк звернення з цією позовною заявою.

Відповідач засобами поштового зв`язку надіслав суду відзив на позовну заяву, в якому Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області просить відмовити у вимогах позовної заяви посилаючись на те, що підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну, стало надання останньою недостовірної інформації щодо перетину Державного кордону України, а також порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Вважає, що оскаржуване рішення прийнято законно та обґрунтовано, підстави для його скасування відсутні.

Розглянувши надані сторонами документи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Харківський окружний адміністративний суд встановив наступне.

Позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою Грузії, що підтверджується копією паспорта № НОМЕР_3 . Має сина ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є громадянином України, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 та копією паспорта серії НОМЕР_5 .

З матеріалів особової справи позивача суд встановив, що у 2016 році позивач звернулася до Заводського РВ у місті Миколаєві УДМС України в Миколаївській області з заявою про надання дозволу на імміграцію, як мати громадянина України ОСОБА_3 до якої було додано:

- копію паспорту громадянки Грузії з перекладом;

- копію свідоцтва про народження сина ОСОБА_3 , виданого Червонозаводським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, серії НОМЕР_4 від 05.03.2008;

- копію паспорта сина - ОСОБА_3 , серії НОМЕР_5 , виданого27.07.2012;

- довідку ГУ МВС України в Харківській області №5873 про реєстрацію сина - ОСОБА_3 громадянином України;

- заяву чоловіка ОСОБА_4 про надання згоди на реєстрацію позивача;

Договір купівлі-продажу від 26.09.2006, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Войтовською Ж.Ф., який зареєстрований в реєстрі за №4031;

- витяг з Державного реєстру правочинів;

- витяг про реєстрацію права власності на нерухому майно;

- паспорт чоловіка серії НОМЕР_6 , виданого 15.12.2009;

- інформаційну картку Агенства цивільної реєстрації міста Самтредія Міністерства юстиції Грузії від 07.07.2016 №3;

- довідку Міністерства внутрішніх справ України серії РАХ №1400685 про відсутність судимості у позивача.

За результатами розгляду матеріалів заяви позивача щодо отримання дозволу на імміграцію в Україні 18.11.2016 головним спеціалістом Заводського РВ у місті Миколаєві УДМС України в Миколаївській області ОСОБА_5 складено висновок, затверджений начальником Заводського РВ у місті Миколаєві УДМС України в Миколаївській області, про доцільність прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію позивачу на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію».

У висновку зазначено, що син позивача набув громадянство України на підставі статті 14 частини другої Закону України «Про громадянства України, відповідно позивач має право отримати дозвіл на імміграцію згідно пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію».

На підставі зазначеного висновку, у 2016 році позивачу був виданий дозвіл на імміграцію та на підставі заяви останньої видано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 .

У зв`язку з обміном посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 , позивач у 2017 році звернулася до ГУ відповідача з заявою про обмін посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку із досягненням 45-річного віку.

Позивачу видано посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 терміном дії безстроково.

До ГУ ДМС України в Харківській області у 2018 році звернувся громадянин Лівії ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україні у зв`язку із тим, що його дружина громадянка Грузії ОСОБА_1 (позивач у цій справі) має дозвіл на імміграцію в Україну.

У зв`язку з находженням зазначеної заяви, уповноваженими особами ГУ ДМС у Харківській області надіслано запит до УДМС України в Миколаївській області щодо перевірки законності надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання в Україні позивачу.

На виконання вказаного запиту уповноваженими особами УДМС України в Миколаївській області здійснено перевірку матеріалів справи щодо надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання на постійне проживання в Україні позивача.

За результатами зазначеної перевірки посадовими особами УДМС України в Миколаївській області складено висновок за результатами розгляду матеріалів справи громадянки ОСОБА_7 про отримання дозволу на імміграцію в Україну, який затверджено начальником УДМС України в Миколаївській області 05.03.2018, згідно висновків якого вважали би за доцільне вважати надання дозволу на імміграцію в Україну позивачу та документування її посвідкою на постійне проживання такими, що у повному обсязі відповідають вимогам законодавства України.

У подальшому, до ГУ ДМС України в Харківській області у 2019 році звернувся громадянин Республіки Ірак ОСОБА_8 з заявою про надання дозволу на імміграцію відповідно до пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки його дружина громадянка Грузії ОСОБА_1 має дозвіл на імміграцію.

У зв`язку з находженням зазначеної заяви, уповноваженими особами ГУ ДМС у Харківській області надіслано запит до УДМС України в Миколаївській області щодо перевірки законності надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання в Україні позивачу.

На виконання вказаного запиту уповноваженими особами УДМС України в Миколаївській області здійснено додаткову перевірку матеріалів справи щодо надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання на постійне проживання в Україні позивача.

За результатами зазначеної перевірки посадовими особами УДМС України в Миколаївській області складено висновок за результатами розгляду матеріалів справи громадянки ОСОБА_7 про отримання дозволу на імміграцію в Україну, який затверджено начальником УДМС України в Миколаївській області 15.04.2019, згідно висновків якого вважали би за доцільне:

- скасувати рішення Заводського РВ у місті Миколаєві УДМС України в Миколаївській області від 18.11.2016 про надання дозволу на імміграцію в Україну позивачу;

- скасувати, визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 07.11.2017, видану УДМС України в Миколаївській області або визнати її недійсною.

У висновку вказано, що у ході додаткової перевірки законності перебування позивача в Україні на момент подачі документів встановлено, що позивач підтвердила законність власного перебування на території України на день подачі заяви про надання дозволу на імміграцію (у 2016 році) копією паспорта № НОМЕР_3 , виданого 20.08.2015 Міністерством юстиції, терміном до 20.08.2025, зі штампом про виїзд з України 28.01.2016 через П/П «Бориспіль» та в`їзд в Україну 18.08.2016 через П/П «Іллічівський МТН».

Однак, згідно з інформацією, отриманою від Державної прикордонної служби України з бази даних «Відомості про осіб, які перетнули Державний кордон України», 28.01.2016 та 18.08.2016 інформації про перетин Державного кордону України громадянкою Грузії ОСОБА_9 , 12.07.1972 не виявлено.

Таким чином, відповідач зазначає у висновку, що на момент звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію у 2016 році позивач перебувала на території України нелегально, надавши про себе свідомо неправдиві відомості.

На підставі вказаного висновку УДМС України в Миколаївській області прийнято рішення від 15.04.2019, яким:

- скасовано позивачу дозвіл на імміграцію в Україні, виданого 18.11.2016 на підставі пунктів 1,5 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію»;

- скасована посвідка позивача на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 07.11.2017 на підставі вимог підпункту 1 пункту 64, підпункту 4 пункту 72 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321.

Законність вказаного рішення є предметом спору у цій справі.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі по тексту - Закон України №3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Згідно статті 2 Закону України №3773 іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Положеннями статті 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Таким чином, перебування іноземця чи особи без громадянства на території України на законних підставах є визначальним для визначення його правового статусу.

Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 №2491-III (далі по тексту - Закон України №2491-III) передбачені умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені.

Приписами частини першої статті 1 Закону України №2491-III визначені поняття:

імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №360 (далі по тексту Положення №360) ДМС є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно пункту 2 Положення №360 ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Відповідно до пункту 3 Положення №360 основними завданнями ДМС України, є, зокрема, реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Приписами підпункту 10 пункту 4 Положення №360 передбачено, що ДМС здійснює оформлення і видачу громадянам України документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство, тимчасово затримує та вилучає такі документи у передбачених законодавством випадках.

Положеннями підпункту 33 пункту 4 Положення №360 передбачено, що ДМС відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний контроль за дотриманням законодавства у сфері громадянства.

Питання щодо компетенції відповідача щодо прийняття оскаржуваних рішень регулюється нормами Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі по тексту - Порядок №1983)

За змістом пунктів 21-23 Порядку №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абз.2 пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Відповідно до пункту 64 Порядку №1983 посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».

При цьому, відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну, стала отримана ГУ НП в Миколаївській області інформація про надання позивачем свідомо неправдивих відомостей про себе, а саме: надала закордонний паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 20.08.2015, з підробленими дата-штампами. Крім того, на момент отримання посвідки у 2016 році позивач знаходилася на території України нелегально.

Ознайомившись зі змістом висновку відповідача про скасування дозволу на імміграцію в України 15.04.2019., за пунктом 1, 5 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію», суд встановив, що останній не містять жодних належних доказів у підтвердження факту свідомого надання позивачем до міграційного органу у 2016 році неправдивих відомостей, або підроблених документів.

Суд зазначає, що за відсутності відповідного судового вироку, в якому будуть встановлені певні факти, зібрані під час розслідування кримінального провадження, будь-яка зібрана під час розслідування інформація не може бути належним доказом, оскільки вона може не знайти свого підтвердження за результатами судового розгляду відповідного кримінального провадження та перевірки достовірності доказів судом.

Тобто, матеріали кримінального провадження в правовому контексті можуть бути доказами лише в рамках відповідного кримінального провадження. Відсутність судового вироку у такому кримінальному провадженні (що є кінцевим його результатом), яким би визначалась винуватість тієї чи іншої особи, позбавляє органи ДМС можливості самостійно встановлювати ті чи інші обставини на підставі матеріалів кримінального провадження.

З приводу можливого порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, суд також зазначає, що за відсутності відповідного судового рішення, вказана міграційним органом інформація не є достатньою підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

При цьому, суд зазначає, що за Законом України №2491 ініціатором скасування дозволу на імміграцію, в тому числі є органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

У матеріалах справи міститься подання ГУ НП України в Миколаївській області про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання позивачу від 20.03.2019 №337/21-2019 у зв`язку з підробленими датами-штампами у закордонному паспорті позивача.

Разом з цим, відсутня інформація про порушення кримінальної провадження відносно позивача за даним фактом та рішення про притягнення відповідача до відповідальності за вчинене діяння.

За змістом статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

На переконання суду, рішення про скасування позивачу дозволу на імміграції в України прийнято міграційним органом передчасно, що як наслідок позбавило іноземця гарантованого Конституцією України права громадянина іншої держави на постійне проживання в Україні за відсутності доведеного факту порушення, визначеного пунктом 1, 5 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію», у відповідності до чинного законодавства.

Крім того, поза увагою відповідача залишились обставини, що на момент прийняття спірного рішення позивач має стійкий правовий та соціальний зв`язок з Україною, адже в Україні проживає її син, який є народилася на території України та є громадянином України.

Таким чином, суд дійшов висновку про протиправність оскаржуваного рішення відповідача від 15.04.2019 №4801.5/3433-19 та наявність правові підстави для його скасування.

Позивач, обираючи спосіб захисту порушеного права просить суд визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 15.04.2019 №4801.5/3433-19 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданий 18.11.2016 року та посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 07.11.2017.

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №208/8402/14-а, від 29.03.2018 у справі №816/303/16, від 06.03.2019 у справі №200/11311/18-а, від 16.05.2019 у справі №818/600/17, від 21.11.2019 у справі №344/8720/16-а, від 11.02.2020 у справі №0940/2394/18.

Водночас, суд зазначає, що за приписами статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити дії після скасування його адміністративного акта.

У рішенні Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі №21-1465а15, суд вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 16.05.2019 у справі №826/17220/17 та від 11.02.2020 у справі №0940/2394/18.

Суд наголошує, що відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», № 40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), № 21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі «Джорджевич проти Хорватії» (Djordjevic v Croatia), № 41526/10, пункт 101; рішення у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» (Van Oosterwijck v Belgium), № 7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі "Hasan and Chaush v. Bulgaria" №30985/96).

Оскільки у ході розгляду справи встановлено наявність підстав для скасування рішення відповідача від 15.04.2019 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого позивачу, суд вважає, що відновлення порушеного права позивача можливе не інакше, як шляхом зобов`язання відповідача поновити позивачу посвідку на постійне проживання в Україні шляхом видачі нової посвідки на постійне проживання.

Згідно з частинами першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовної заяви.

Керуючись статтями 9, 14, 72-74, 77, 90, 139, 241-246, 250, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до Управління державної міграційної служби України у Миколаївській області (вулиця Декабристів, 5А, місто Миколаїв, 54001, ) про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області від 15.04.2019 №4801.5/3433-19 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданий 18.11.2016 року та посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 07.11.2017.

Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області поновити громадянці Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідку на постійне проживання в Україні шляхом видачі нової посвідки на постійне проживання.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Рішення набирає законної сили у порядку, передбаченому статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та підлягає оскарженню у порядку та у строки, визначені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 з 24.02.2022 був введений воєнний стан на території України, у зв`язку з бойовими діями на території Харківської області повний текст рішення складено 30.08.2022.

Суддя Ольга НІКОЛАЄВА