Справа № 640/21664/19
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2022-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Ключковича В.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремлений підрозділ ДПС на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 жовтня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві, Головного управління ДФС у м. Києві, Державної податкової служби України про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (надалі - відповідач 1), Головного управління ДФС у м. Києві (надалі - відповідач 2), Державної податкової служби України (надалі - відповідач 3), у якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 16 липня 2019 року №, №, №;

- визнати протиправним не направлення матеріалів податкової перевірки на запит і зобов`язати ГУ ДФС у м. Києві направити матеріали податкової перевірки на адресу позивача;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної податкової служби України від 25 вересня 2019 року №1/99-00-08-0004-14.

В обґрунтування позову позивач зазначає про протиправність визначення суми податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та військового збору, оскільки висновки акта перевірки про отримання ОСОБА_1 доходу від прощення банком боргу є надуманими та не підтверджені первинними бухгалтерськими документами. На думку позивача, банк нарахував заборгованість за кредитом довільно і не підтвердив її будь-якими доказами, а тому в ОСОБА_1 відсутній будь-який борг перед банком, який би був прощений, та дохід, який підлягає оподаткуванню. Позивач також звертає увагу на норми пункту 8 підрозділу 1 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України. На думку позивача, при розгляді скарги на податкові повідомлення-рішення ДПС України не повно дослідила матеріали справи. Крім того, позивач зазначає, що у нього не було підстав подавати податкову декларацію, оскільки не отримував доходу, а тому накладення штрафу у розмірі 510,00 грн. є протиправним. Позивач також зазначив, що є підстави визнати незаконним ненадання матеріалів перевірки на запит, тому що в передбаченому порядку та строки матеріали не направлені.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 жовтня 2021 року адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 16 липня 2019 року №, №, №;

- в іншій частині адміністративного позову відмовлено;

- стягнути на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати по сплаті судового збору розмірі 9605,00 грн. (дев`ять тисяч шістсот п`ять гривень нуль копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві.

Не погоджуючись із прийнятим судом першої інстанції рішенням, ГУ ДПС у м. Києві, як відокремлений підрозділ ДПС (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції безпідставно задоволено позовні вимоги, оскільки за результатами перевірки встановлено, що ОСОБА_1 не включила до загального річного оподатковуваного доходу за 2016 рік доходи, отримані у вигляді додаткового блага у сумі 5 829 225,99 грн., та не сплатила відповідну суму податку.

Сторони у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були належним чином повідомлені, про причини неявки суду не повідомили.

За таких обставин колегія суддів, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, що співробітниками ГУ ДФС у м. Києві проведено документальної позапланової невиїзної перевірки щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб та військового збору фізичної особи ОСОБА_1 .

За результатом перевірки контролюючим органом складено акт перевірки від 25 червня 2019 року №1493/26-15-42-02/ (надалі - Акт перевірки).

В акті перевірки контролюючим органом зазначено, що ПАТ "Укрсоцбанк" подало до контролюючого органу податковий розрахунок за формою 1-ДФ за І квартал 2016 року, в якому відобразило нарахований та виплачений дохід у вигляді анулювання (прощення) боргу за ознакою 126 (дохід, отриманий як додаткове благо) ОСОБА_1 в сумі 5829225,99 грн. На запит ГУ ДФС у м. Києві банк у листі від 27 жовтня 2017 року №11.1-186/79-1022 підтвердив інформацію, відображену в податковому розрахунку за І квартал 2016 року про анулювання (прощення) основної суми боргу кредитної заборгованості ОСОБА_1 та надав копію укладеного договору прощення боргу від 11 лютого 2016 року.

З урахуванням викладеного контролюючим органом складено висновок про порушення позивачем вимог підпункту "а" пункту 176.1 статті 176 Податкового кодексу України в частині не надання до перевірки книги обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу; підпункту "д" підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України в частині не декларування доходу за 2016 рік що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб; підпунктів 1.2, 1.3 пункту 161 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України в частині не нарахування, не утримання та не сплати військового збору.

На підставі висновків акту перевірки контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 16 липня 2019 року:

- № за порушення підпункту "д" підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на 1311575,85 грн;

- № за порушення підпунктів 1.2, 1.3 пункту 161 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на 109297,99 грн;

- № за порушення підпункту "а" пункту 176.1 статті 176 Податкового кодексу України до ОСОБА_1 застосовано штрафні санкції з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 510,00 грн.

Не погоджуючись з спірними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся з скаргою до ДПС України, рішенням ДПС України від 25 вересня 2019 року №1/99-00-08-0004-14 про результати розгляду скарги залишено без задоволення скаргу ОСОБА_1 на податкові повідомлення-рішення від 16 липня 2019 року №, №, № - без змін.

Вважаючи вказані спірні рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернулася до суду з позовом про його оскарження.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог в частині щодо скасування податкових повідомлень-рішень, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи не встановлено отримання позивачем доходу у вигляді додаткового блага, визначення позивачу грошового зобов`язання зі сплати військового збору, обрахованого з суми прощеного (анульованого) кредитором основного боргу (кредиту), подання декларації - є безпідставним, в контексті спірних правовідносин та у відповідності до практики Верховного Суду, а тому податкове повідомлення-рішення

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно з підпунктами 163.1.1 та 163.1.2 пункту 163.1 статті 163 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

Відповідно до абзацу другого пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Підпунктом 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.

За правилами підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу).

Відповідно до підпункту 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України додаткові блага - це кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

Так, відповідно до підпункту "д" підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, у редакції що діяла на момент прощення (анулювання) кредитором боргу позивача, основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації.

Аналіз наведеної норми дає підстави вважати, що склад цього податкового правопорушення наявний за сукупності таких умов:

- анулювання (прощення) основної суми боргу платника податку кредитора за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності;

- належне повідомлення платника податків про анулювання (прощення) боргу;

- включення кредитором суми анульованого боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого на користь платника податку, за підсумками звітного періоду.

Судом першої інстанції встановлено, що ПАТ "Укрсоцбанк" у листі від 17 жовтня 2017 року №11.1-186/79-1022 повідомило відповідача 2, що в податковому розрахунку сум доходу за формою 1-ДФ за І квартал 2016 року відображено нарахований та виплачений дохід ОСОБА_1 з ознакою доходу 126 (додаткове благо) у вигляді анульованої основної суми кредитної заборгованості на суму 5829914,99 грн.

До цього листа банк додав копію договору про прощення боргу від 11 лютого 2016 року, укладеного між ПАТ "Укрсоцбанк" та позивачем, за яким банк-кредитор звільняє позивальника від виконання зобов`язань за кредитним договором від 05 грудня 2006 року №243-PBD, укладеним між позивачем та АКБ "ХФБ Банк Україна", у сумі 5829914,99 грн. (анулює заборгованість).

Наведене свідчить, що шляхом укладення договору про прощення боргу ОСОБА_1 повідомлена банком про прощення боргу.

Судом першої інстанції звертає увагу, а контролюючим органом не спростовано, що відповідачів, на яких покладено тягар доказування, не надали докази, які б підтверджували, що анулювання (прощення) основної суми боргу банком відбулося до закінчення строку позовної давності та включення ПАТ "Укрсоцбанк" суми анульованого боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого на користь платника податку, за підсумками звітного періоду, зокрема, відповідного розрахунку форми І-ДФ.

Крім того, судом першої інстанції звернуто увагу, що у справі відсутні належні та достатні докази, які б підтверджували суму прощеного боргу саме у розмірі 5829914,99 грн.

При цьому позивач наголошує, що вказана заборгованість визначена банком довільно та не підтверджується будь-якими доказами, і про сплив строку позовної давності щодо стягнення боргу за кредитом.

На підставі наявних у справі доказів судом першої інстанції встановлено, а контролюючим органом не спростовано, що між позивачем та АКБ "ХФБ Банк Україна" укладено кредитний договір від 05 грудня 2006 року №243-PBD, за умовами якого банк надає позичальнику кредит у сумі 1745000,00 грн.

Відповідно до угоди про внесення змін та доповнень до кредитного договору від 05 грудня 2006 року №243-PBD, укладеної між позивачем та ВАТ "УніКредит Банк" 01 березня 2010 року, сторони дійшли згоди, що сума кредиту складає 1670139,77 грн.

Між ПАТ "УніКредит Банк" та ОСОБА_1 укладено угоду про внесення змін та доповнень до кредитного договору від 12 вересня 2012 року, згідно з якою змінено валюту кредиту та переведено суму кредиту в гривню; після здійснення зміни валюти кредиту встановлюється нова загальна сума кредиту у розмірі 13202723,33 грн.

Разом із тим, у справі відсутні будь-які підтверджуючі документи на суму заборгованості у розмірі 5829914,99 грн.

Також, судом першої інстанції звернуто увагу, що у справі відсутні докази, які б підтверджували правонаступництво ПАТ "Укрсоцбанк" у кредитних відносинах між ОСОБА_1 та АКБ "ХФБ Банк Україна", ВАТ "УніКредит Банк" і ПАТ "УніКредит Банк", зокрема, докази того, що до ПАТ "Укрсоцбанк" перейшло право вимоги за кредитним договором від 05 грудня 2006 року №243-PBD.

Крім того, при вирішенні цього спору суд враховує, що згідно з пунктом 8 підрозділу І розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України не вважається додатковим благом платника податку та не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу сума, прощена (анульована) кредитором у розмірі різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валютних зобов`язань за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 01 січня 2014 року, а також сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за такими кредитами, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Норми цього пункту застосовуються до фінансових кредитів в іноземній валюті, не погашених до 01 січня 2014 року.

Дія абзацу першого цього пункту поширюється на операції з прощення (анулювання) кредитором боржникові заборгованості за фінансовим кредитом в іноземній валюті, що здійснювалися починаючи з 01 січня 2015 року.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 28 липня 2021 року по справі №826/12872/17, системний аналіз правових норм дає підстави для висновку, що за змістом наведених положень у разі, якщо кредитором (банком) здійснено анулювання (прощення) основної суми боргу (кредиту), а не суми у розмірі різниці, розрахованої кредитором відповідно до пункту 8 підрозділу 1 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України, то з метою оподаткування сума такого анульованого боргу вважається додатковим благом і включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу у відповідності до підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України з обчисленням та перерахуванням до бюджету відповідної суми податку.

Судом встановлено, що між ПАТ "УніКредит Банк" та ОСОБА_1 укладено угоду про внесення змін та доповнень до кредитного договору від 12 вересня 2012 року, згідно з якою змінено валюту кредиту та переведено суму кредиту в гривню.

Проте, у справі відсутні докази, які б свідчили, що при визначенні банком суми заборгованості у розмірі 5829914,99 грн. врахована різниця між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валютних зобов`язань за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 01 січня 2014 року. Вказане, на думку суду, ставить під сумнів правильність визначення та достовірність прощеної суми боргу.

Відсутність у справі доказів на підтвердження висновків акта перевірки вказує на помилковість висновків про порушення позивачем за порушення підпункту "д" підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України та протиправність визначення податкового зобов`язання.

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 16 липня 2019 року № є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги у цій частині - задоволенню.

Законом України від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", який набрав чинності 01 січня 2015 року, внесено зміни до пункту 161 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, у відповідності до яких тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту. Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені статтею 171 Кодексу.

Оскільки під час розгляду справи не встановлено отримання позивачем доходу у вигляді додаткового блага, визначення позивачу грошового зобов`язання зі сплати військового збору, обрахованого з суми прощеного (анульованого) кредитором основного боргу (кредиту) є безпідставним, а тому податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 16 липня 2019 року № є протиправним і підлягає скасуванню.

Що стосується застосування до ОСОБА_1 штрафних санкцій з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 510,00 грн. на підставі податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 16 липня 2019 року №, колегія суддів зазначає таке.

Як свідчить зміст акту перевірки, позивач порушив вимоги підпункту "а" пункту 176.1 статті 176 Податкового кодексу України, тому що не надав до перевірки книги обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу.

Відповідно до підпункту "а" пункту 176.1 статті 176 Податкового кодексу України платники податку зобов`язані: вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов`язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку.

Форми такого обліку та порядок його ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Разом із тим, вище суд встановив, що отримання позивачем доходу не підтвердилось, а порушення вимог пункту "д" підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України є помилковим, що виключає необхідність ведення книги обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу.

Отже, судом першої інстанції правомірно визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 16 липня 2019 року №.

З аналізу норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийнято відповідачем 2 не у спосіб, визначений законом, а отже позовні вимоги підлягають задоволенню в даній частині.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки їх суть зводиться до констатації податкового законодавства, а не помилок чи то порушень судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення, за таких обставин доводи апеляційної скарги не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що зміст апеляційної скарги є ідентичним відзиву на адміністративний позов, а отже, доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження під час розгляду апеляційної скарги.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 311, 313, 315-316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремлений підрозділ ДПС - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 жовтня 2021 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді: О.О. Беспалов

В.Ю. Ключкович