Справа № 620/5344/21
Суддя: Заяць О.В.
Дата ухвалення: 2022-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2022 року Чернігів Справа № 620/5344/21

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заяць О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом, в якому просить визнати протиправною обрахування позивачу пенсії із заробітку за весь період страхового стажу, починаючи з 01.07.2000 та зобов`язати відповідача обрахувати позивачу пенсію виходячи із чистого доходу, визначеного у відповідності до діючого податкового законодавства України, з якого сплачені страхові внески до Пенсійного фонду України, із заробітку (доходу) за 5 календарних років стажу роботи з 01.07.1995 по 30.06.2000 як передбачено ст. 40, 41 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за 1997 рік 60250 грн, за 1998 рік 37149,72, за 1999 рік 7661,02 грн, за 6 місяців 2000 року 4524,33 грн з урахуванням заробітку згідно довідки про заробітну плату для обчислення пенсії, виданої Національним університетом «Чернігівська політехніка» 19.08.2020 № 116 за період з 01.07.1995 по 30.06.2000 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач протиправно відмовив у обрахунку пенсії із заробітку за 5 календарних років стажу роботи з 01.07.1995 по 30.06.2000 як передбачено ст. 40, 41 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Позивач також вказав, що у відповідача зберігається вся первинна інформація щодо сум чистого доходу, на який нараховувались страхові внески, розміри та дати сплати внесків, що підтверджується листами Головного управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області від 28.01.2020 та від 01.04.2020.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Відповідачем надано до суду відзив на позов, у якому останній вказав, що в ході перевірки було встановлено, що перевірити достовірність відомостей, зазначених у довідці про заробітну плату (виплат доходу) для обчислення пенсії від 11.11.2020 № 23/01-16 не вбачається можливим у зв`язку із відсутністю у приватного нотаріуса Книги обліку доходів і витрат або інших первинних бухгалтерських документів, якими підтверджуються суми чистого оподаткованого доходу за 1997-2000 роки ОСОБА_1 . Вказав, що дії Головного управління відповідають вимогам чинного законодавства, підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.

Від позивача надійшла до суду відповідь на відзив, в якій позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Позивач надав до суду клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

З приводу зазначеного клопотання суд вказує, що відповідно до ч. 1-3 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч. 3 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно із п. 10 ч. 6 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Отже, суд наділений повноваженнями, врахувати всі складники, наведені ч. 3 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України та самостійно визнати справу такою, що має незначну складність.

При відкритті провадження, суд дійшов висновку, що дану справу можливо розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, а також що характер спірних правовідносин та предмет доказування у цій справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін:

1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу;

2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Оскільки, матеріали справи свідчать про те, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності та не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін, суд не вбачає обґрунтованих підстав для розгляду справи з повідомленням сторін та приходить до висновку про залишення клопотання без задоволення.

Дослідивши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд встановив наступне.

25 листопада 2020 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області за призначенням пенсії за віком та просив обрахувати пенсію із заробітку за 5 календарних років стажу роботи з 01.07.1995 по 30.06.2000 згідно із статтею 40, 41 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У обрахуванні пенсії із заробітку за 5 календарних років стажу роботи з 01.07.1995 по 30.06.2000, як передбачено ст. 40, 41 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», позивачу було відмовлено.

За скаргами позивача Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області провело перевірку довідки про дохід від 11.11.2020, про що складало акт № 453 від 15.03.2021, у якому наявний висновок, що здійснити перевірку довідки про заробітну плату від 11.11.2020 не вбачається можливим в зв`язку з відсутністю у нотаріуса Книги обліку доходів і витрат або інших первинних бухгалтерських документів, якими підтверджуються суми чистого оподаткованого доходу за 1997-2000 роки.

Позивач зареєстрований як самозайнята особа, що займається приватною нотаріальною діяльністю в Деснянському відділенні Пенсійного фонду м. Чернігова з березня 1997 року і до цього часу у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області.

Відповідно до листа відповідача від 29.01.2021 позивач отримав пенсію в сумі 3307,30 грн.

29.12.2020 позивач звернувся із заявою до відповідача, у якій просив пояснити чому для обчислення пенсії не був взятий заробіток за 5 календарних років стажу роботи з 01.07.1995 по 30.06.2000 року. Незалежно від причини просив надати детальний розрахунок розміру пенсії із заробітку за 5 календарних років стажу роботи з 01.07.1995 по 30.06.2000. Просив пояснити з якого трудового стажу була обчислена пенсія, які періоди трудової діяльності позивача і чому не були враховані в трудовий стаж для призначення пенсії, та за яких умов ці періоди можуть бути зараховані в трудовий стаж для призначення пенсії.

29.01.2021 Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повідомило позивача, що він перебуває на обліку в Головному управлінні та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне

страхування. Працює. За документами пенсійної справи страховий стаж складає 39 років 6 місяців 21 день (врахований по 31.12.2019). Коефіцієнт страхового стажу з урахуванням величини оцінки одного року страхового стажу становить 0,39500.

Для обчислення пенсії врахована заробітна плата за даними персоніфікованого обліку з 01.07.2000 по 30.09.2002 та з 01.01.2007 по 31.12.2019, яка визначена із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2017, 2018 і 2019 роки і становить 8199,54 грн (7763,17 грн - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчислена як середній показник за 2017, 2018 та 2019 роки *1,05621 індивідуальний коефіцієнт заробітної плати. Розмір пенсії станом на 01.01.2021складає 3307,30 грн.

Вважаючи, що відповідач протиправно не обрахував пенсію, виходячи з чистого доходу, з якого сплачені страхові внески із заробітку за 5 календарних років стажу роботи з 01.07.1995 по 30.06.2000 відповідно до ст. 40, 41 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», позивач звернувся до суду з даним позовом.

Визначаючись щодо спірних правовідносин, суд керується наступними нормами чинного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-ІV).

Відповідно до ст. 1 Закону №1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

З вказаного вбачається, що для зарахування періоду роботи до страхового стажу необхідною та обов`язковою умовою є сплата страхових внесків за вказаний період.

Наведене кореспондується положенням ч. 2 ст. 24 Закону №1058-IV, за якими страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Порядок обчислення заробітної плати визначено статтею 40 Закону № 1058, відповідно до якої для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

Заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством (довідка), за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Відповідно до п. 2 статті 41 Закону № 1058 до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, а за періоди до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися зазначені внески (збір), - у межах сум, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", і не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум.

Для осіб, які у період до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, отримували заробітну плату (дохід) за результатами роботи, термін виконання якої перевищував календарний місяць, до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються суми виплат (доходу), які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися і до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", і не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні, у розрахунку на кожний місяць виконання роботи. Перелік таких осіб, а також порядок визначення для них заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії встановлюється Кабінетом Міністрів України;

Суд не приймає до уваги посилання відповідача лише на Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (зі змінами), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846, покладений в основу листа Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 29.01.2021 та відзиву на позов від 23.06.2021, зважаючи на те, що у відповідному Порядку вказано про видачу довідок про заробітну плату на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працювала особа яка звертається за пенсією. Проте позивач є самозайнятою фізичною особою приватним нотаріусом.

З 06.09.1996 набрала чинності Інструкція про порядок обчислення і сплати підприємствами, установами, організаціями та громадянами страхових внесків до Пенсійного фонду України, а також обліку надходження і витрачання його коштів, затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України № 11-1 від 06.09.96 (далі - Інструкція №11-1), яка діяла у період з 1997 по 2000 рік.

Відповідно до п. 2.7 Інструкції №11-1 платниками обов`язкових страхових внесків до Пенсійного фонду є, зокрема, громадяни, які займаються індивідуальною підприємницькою діяльністю, а також адвокати, їх помічники, приватні нотаріуси та інші громадяни, діяльність яких заснована на приватній власності фізичної особи та виключно її праці (в редакції Інструкції №11-1, чинній з 29.07.97 - фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, які не використовують працю найманих працівників, адвокати, приватні нотаріуси).

Пунктом 4.7 Інструкції №11-1 передбачено, що тариф обов`язкових страхових внесків до Пенсійного фонду для платників, зазначених у п.2.7 цієї Інструкції - 33,6 відсотка суми доходу (в редакції Інструкції №11-1, чинній з 29.07.97 - 32 відсотки від суми оподатковуваного доходу (прибутку), яку обчислено в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України відповідно до законодавства України).

Відповідно до п. 7.1 Інструкції № 11-1 збори громадян, які займаються підприємницькою діяльністю, адвокатів, їх помічників, приватних нотаріусів та інших громадян, діяльність яких заснована на приватній власності фізичної особи та виключно на її праці, нараховуються на чистий доход, що підлягає оподаткуванню, тобто на різницю між валовим доходом (виручкою у грошовій та натуральній формі) і документально підтвердженими витратами, що пов`язані з одержанням доходу, на підставі витягів з податкових декларацій. При цьому не враховуються суми акцизного збору і податку на добавлену вартість. Такі витяги, завірені податковою інспекцією, подаються платником до Пенсійного фонду в 15-денний строк після закінчення кварталу. При визначенні чистого доходу громадянина-підприємця не включаються суми винагород, одержані ним за працю по угодах цивільно-правового характеру, так як нарахування страхових зборів на них повинно здійснювати підприємство, що виплачує винагороду, крім випадків, коли суми винагород виплачені підприємством (фірмою), що являється іноземною юридичною особою.

Згідно з п. 7.2 Інструкції №11-1 страхові збори сплачуються платниками, зазначеними в п. 2.7 цієї Інструкції, щоквартально із сум фактично одержаного доходу за звітний період (квартал) не пізніше як 20 квітня, 20 липня, 20 жовтня і 1 лютого наступного року за звітним. При цьому сплата зборів за четвертий квартал календарного року проводиться авансом до 15 грудня із суми очікуваного (оцінного) доходу за цей період.

Згідно з п. 18.4 Інструкції №11-1 платники внесків, зазначені в пп.2.2, 2.3, 2.4, 2.7 цієї Інструкції, зобов`язані зберігати облікові дані про нарахування, утримання та сплату страхових внесків до Пенсійного фонду протягом трьох років.

П. 19 Інструкції №11-1 визначено відповідальність платників внесків.

Відповідно до п. 17.1 контроль за правильним нарахуванням, своєчасним і повним перерахуванням та надходженням внесків, інших платежів, а також витрачанням коштів Пенсійного фонду здійснюється органами Пенсійного фонду.

Згідно з п. 7.7 Інструкції №11-1 орган Пенсійного фонду видає довідку про сплату страхових зборів (додаток № 4 цієї Інструкції) платникам, що припинили підприємницьку діяльність або змінили місце проживання, а також для подання її до органів соціального захисту населення при призначенні або перерахунку пенсії.

Таким чином, у період з 06.09.1996 сплата внесків до Пенсійного фонду була обов`язковою в тому числі для приватних нотаріусів. За порушення порядку сплати внесків до Пенсійного фонду Інструкцією №11-1 передбачено відповідальність. При цьому обов`язки щодо видачі довідки згідно з додатком № 4, контролю за правильним нарахуванням, своєчасним і повним перерахуванням та надходженням внесків покладався на органи Пенсійного фонду України.

З урахуванням законодавства про порядок сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України, яке діяло у період здійснення приватним нотаріусом діяльності з 1997 по 2000 рік, суд дійшов висновку про те, що відомості про страховий стаж за вказаний період можуть бути враховані на підставі довідки за формою, передбаченою додатком №4 до Інструкції №11-1, або на підставі облікових даних про сплату страхових внесків, ведення яких віднесено до функцій органів Пенсійного фонду України.

При цьому обов`язок щодо перевірки відомостей про сплату позивачем внесків до Пенсійного фонду України покладається на відповідача.

Отже, під час вирішення питання щодо наявності або відсутності підстав для врахування до страхового стажу позивачу періоду з 1997 по 2000 рік відповідач був зобов`язаний перевірити облікові дані та звітність про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України за вказаний період.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Водночас, відповідач не надав докази, що підтверджують або спростовують сплату ОСОБА_1 страхових внесків до Пенсійного фонду України у період з 1997 по 2000 рік, зокрема, документи, які щокварталу подавалися платниками відповідно до вимог Інструкції №11-1, або інші письмові докази щодо сплати страхових внесків за вказаний період.

На підтвердження відомостей про чистий оподаткований дохід позивача у матеріалах справи наявні такі докази: розрахунок сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування приватним нотаріусом ОСОБА_1 за 1997 - 2001 роки, виданий Деснянським районним відділом м. Чернігова Чернігівського обласного управління Пенсійного фонду України.

Також у матеріалах справи наявна довідка про заробітну плату для обчислення пенсії від 19.08.2010 №116 за період з 1995 по 2000 рік, видана ОСОБА_1 про те, що його заробітна плата, яка враховується при обчисленні пенсії, склала 7241, 92500 грн. У довідці вказано, що на всі виплати нараховано страхові внески (єдиний внесок). Довідка видана на підставі особових рахунків за 1995-2000 роки.

Також суд вважає за необхідне вказати, що відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 28.01.2020 №2500-0503-9/527 відповідач повідомив позивача, що він був зареєстрований в управлінні Пенсійного фонду України в Деснянському районі м. Чернігова, як приватний нотаріус 27.03.1997.

Згідно даних карток особового рахунку з 27.03.1997 по 30.09.2013 року до органів Пенсійного фонду України сплачувались страхові внески: 14.03.1997-11500,00 грн.; 31.03.1997-8000,00 грн.; 22.10.1997-10100,00 грн.; 31.12.1997- 16000,00 грн.; 08.02.2000 - 1150,71 грн.; 23.02.2000-72,87 грн.; 25.02.2000 - 2200,00 грн.; 20.07.2000- 1041,06 грн.; 19.10.2000-803,20 грн.; 29.12.2000-960,00 грн.; 20.04.2004 - 2660,00 грн.; 20.07.2004 -660,00 грн; 30.12.2004-3500,00 грн.; 31.03.2005 -5182,40 грн.; 03.04.2006 - 12000,00 грн.; 28.03.2007 - 12000,00 грн.; 02.04.2007 - 5400,00 грн.; 31.01.2008 - 16000,00 грн. (у тому числі 1600,00 грн. за найманих працівників); 01.02.2008-5000,00 грн.; 04.04.2008 - 15021,44 грн. (у тому числі 543,84 грн. за наймані працівників); 05.05.2008 - 554,40 грн. (за найманих працівників); 11.09.2008 - 554,40 грн. (за найманих працівників); 04.11.2008 - 32,70 грн. (за найманих працівників); 04.09.2009 - 48,51 грн. (за найманих працівників); 05.11.2009 - 26,00 грн. (за найманих працівників); 01.12.2009 - 1047,56 грн. (за найманих працівників); 05.02.2010 - 1223,56 грн. (за найманих працівників); 22.03.2010 - 472,74 грн. (за найманих працівників); 26.03.2010-10278,72 грн.; 12.05.2010-311,17 грн. (за найманих працівників); 06.07.2010 - 622,34 грн. (за найманих працівників); 06.08.2010 - 372,11 грн. (за найманих працівників); 11.03.2011 - 6760,85 грн.; 28.12.2011-6000,00 грн.; 12.03.2012 -6793,20 грн.; 25.03.2013-10578,64 грн.

Повернуто коштів платнику: 10000,00 грн.-05.05.1998; 2860,05 грн. - 02.04.2001; 45874,24 грн. - 30.06.2009; 1190,00 грн.-26.10.2009.

Згідно з листом Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 01.04.2020 №829-850/П-05/8-2500/20 відповідно до даних карток особового рахунку, довідок державної податкової інспекції, актів перевірок та наданої звітності з 1997 по 2006 роки до органів Пенсійного фонду України було нараховано та сплачено страхові внески за такі періоди:

1997 рік: (сума чистого доходу для розрахунку збору до Пенсійного фонду 60250,00 грн.)

- І кв. - 35198,00x33,6%=11826,53 грн.

- II кв. - 22848,74x33,6%=7677,18 грн.

- III кв. - 2203,26x0,32%=705,04 грн.

Усього нараховано та сплачено збору- 20208,75 грн.

Внески за IV квартал не нараховувались, у зв`язку з відсутністю чистого доходу. Згідно наданих витягів, нарахування відбувались поквартально без розбивки помісячно, інформація в розрізі помісячно відсутня.

1998 рік: (сума чистого доходу для розрахунку збору до Пенсійного фонду 37149,92 грн.)

- І кв. - 5748,93x0,32=1839,66 грн.

- II кв. - 20580,68x0,32=6585,81 грн.

- IІІ кв. - 7820,31x0,32=2502,50 грн.

- IV кв. - 3000,00x0,32=960,00 грн. (нарахування відбувалось з розрахунку максимальної величини прибутку, з якого справляються збори, в межах 1000,00 грн. за жовтень, листопад, грудень 1998 року).

Усього нараховано та сплачено збору - 11887,97 грн.

Згідно наданого витягу, за період І-ІІІ квартали нарахування відбувались поквартально без розбивки помісячно, інформація в розрізі помісячно відсутня.

1999 рік: (сума чистого доходу для розрахунку збору до Пенсійного фонду 7661,02 грн.)

- І кв. - 2658,24x0,32=850,64 грн.

- II кв. 2,78x0,32=0,89 грн.

- IІІ кв. - 2000,00x0,32=640,00 гри.

- IV кв. - 3000,00x0,32=960,00 грн.

Усього нараховано та сплачено збору - 2451,53 грн.

Згідно наданого витягу, за період I-IV квартали нарахування відбувались поквартально без розбивки помісячно, інформація в розрізі помісячно відсутня.

2000 рік: (сума чистого доходу для розрахунку збору до Пенсійного фонду 10524,33 грн.)

- І кв. - 1524,33x0,32=487,79 грн.

- II кв. - 3000,00x0,32=960,00 грн.

(нарахування відбувалось з розрахунку максимальної величини прибутку, з якого справляються збори, в межах 1000,00 грн. за квітень, травень, червень 2000 року).

- III кв. - 3000,00x0,32=960,00 грн.

(нарахування відбувалось з розрахунку максимальної величини прибутку, з якого справляються збори, в межах 1000,00 грн. за липень, серпень, вересень 2000 року).

- IV кв. - 3000,00х,032=960,00 грн.

(нарахування відбувалось з розрахунку максимальної величини прибутку, з якого справляються збори, в межах 1000,00 грн. за жовтень, листопад, грудень 2000 року).

Усього нараховано та сплачено збору - 3367,79 грн.

Водночас, відсутність в індивідуальних відомостях про застраховану особу інформації за період з 1997 по 2000 рік без перевірки облікових даних про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України, зокрема, доказів щодо сплати страхових внесків за вказаний період не може бути підставою для відмови у зарахуванні вказаних періодів до страхового стажу позивача, а не вирішення спірного питання не може позбавляти позивача його конституційного права на соціальний захист в питанні обрахунку пенсії.

Відсутні і докази вчинення відповідачем дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна було б додатково підтвердити трудовий стаж позивача.

Також суд вказує, що відповідач при розрахунку пенсії не використав наявну у нього інформацію про суму чистого доходу, на який нараховувались страхові внески, розміри і дати сплати внесків.

Враховуючи встановлені у справі обставини, наявні у матеріалах докази, суд прийшов до висновку, що відповідач дійшов необґрунтованого висновку про обчислення пенсії із заробітку за період страхового стажу лише з 01.07.2000.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача обрахувати позивачу пенсію виходячи із чистого доходу, визначеного у відповідності до діючого податкового законодавства України, з якого сплачені страхові внески до Пенсійного фонду України, із заробітку (доходу) за 5 календарних років стажу роботи за 1997 рік 60250 грн, за 1998 рік 37149,72, за 1999 рік 7661,02 грн, за 6 місяців 2000 року 4524,33 грн з урахуванням заробітку згідно довідки про заробітну плату для обчислення пенсії, виданої Національним університетом «Чернігівська політехніка» 19.08.2020 № 116 за період з 01.07.1995 по 30.06.2000 року, то суд зазначає, що не наділений відповідними повноваженнями, оскільки це є дискреційними повноваженнями Головного управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області.

Дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.

Тобто дискреційні повноваження це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Відповідно до Рекомендацій Ради Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятих Кабінетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він уважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.

Водночас, адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції.

При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до ч.4 ст. 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Оскільки відповідачем не проводився перерахунок пенсії позивача з урахуванням до страхового стажу періоду здійснення діяльності з 01.07.1995 по 30.06.2000, то суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовної вимоги у цій частині, проте вважає за потрібне визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду у Чернігівській області щодо обчислення пенсії позивачу із заробітку за період страхового стажу лише з 01.07.2000; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду у Чернігівській області повторно розглянути заяву позивача про обрахунок пенсії, з урахуванням до страхового стажу періоду роботи з 01.07.1995 по 30.06.2000 та отриманого чистого доходу в зазначений період, а також правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Щодо клопотання позивача про зупинення провадження у справі, суд відмовляє у його задоволенні з огляду на те, що відповідно до статті 236 КАС України відсутня об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі. Також суд зазначає, що згідно з даною статтею суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Щодо посилання відповідача у відзиві на позов на пропуск строку звернення до суду у зв`язку з тим, що позивач просить задовольнити позовні вимоги з 01.07.2000, то суд вказує на необґрунтованість даного посилання, адже вимоги позивача стосуються визнання протиправними дій відповідача щодо обчислення пенсії позивачу із заробітку за період страхового стажу лише з 01.07.2000 та зобов`язання відповідача обрахувати пенсію, з урахуванням до страхового стажу періоду роботи з 01.07.1995 по 30.06.2000 та отриманого чистого доходу в зазначений період. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідачем не було заявлено відповідне окреме клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Зазначені конституційні положення розвинуті в розділі II Конституції України Права, свободи та обов`язки людини і громадянина. Тим самим право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

У пункті 54 Рішення ЄСПЛ у справі Пічкур проти України ЄСПЛ також зазначив про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

На підставі викладеного суд доходить висновку, що в даному випадку є порушення конституційних прав позивача на отримання належного пенсійного забезпечення.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частинами 1 та 4 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що за наведених у позовній заяві мотивів і підстав позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду у Чернігівській області щодо обчислення пенсії ОСОБА_1 із заробітку за період страхового стажу лише з 01.07.2000.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду у Чернігівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про обрахунок пенсії, з урахуванням до страхового стажу періоду роботи з 01.07.1995 по 30.06.2000 та отриманого чистого доходу в зазначений період, а також правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області судовий збір у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, вул.П`ятницька, 83-А,м.Чернігів,14005, .

Повний текст рішення суду виготовлено 29 серпня 2022 року.

Суддя О.В. Заяць