Справа № 640/4496/21
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2022-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/4496/21 Суддя (судді) першої інстанції: Шейко Т.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Грибан І.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 листопада 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства розвитку громад та територій України про визнання протиправним та скасування наказу, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 з позовом до Міністерства розвитку громад та територій України, у якому просила суд, з урахування нової редакції заяви:

- змінити підставу її звільнення з посади головного спеціаліста відділу нормативно-методичного забезпечення в житловій сфері управління нормативно-методичного забезпечення департаменту системи життєзабезпечення та житлової політики Міністерства розвитку громад та територій України зі "скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" на "скорочення чисельності або штату державних службовців відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу";

- визнати протиправним і скасувати наказ Міністерства розвитку громад та територій України від 15.01.2021 №18К/ОС "Про звільнення ОСОБА_1 ";

- зобов`язати Міністерство розвитку громад та територій України поновити ОСОБА_1 на посаді, що є рівнозначною посаді головного спеціаліста відділу нормативно-методичного забезпечення в житловій сфері управління нормативно-методичного забезпечення департаменту системи життєзабезпечення та житлової політики з 21.01.2021;

- стягнути з Міністерства розвитку громад та територій України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 21.01.2021 по день ухвалення судом рішення по суті спору.

Позовні вимоги вмотивовано протиправним звільненням позивачки із державної служби з огляду на порушення відповідачем статті 8, частини другої статті 22, частини другої статті 38 Конституції України та пункту 7 частини першої статті 4 Закону України "Про державну службу", частин першої та другої статті 42 Кодексу законів про працю України, пункту 3.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №158.

Так, зокрема, позивачка стверджує, що її звільнення на підставі статті 87 Закону України "Про державну службу" в редакції Закону України "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" від 14.01.2020 №440-ІХ, який набрав чинності 13.02.2020 звузив обсяг існуючих гарантій щодо доступу до державної служби. Так, на момент прийняття позивачки на державну службу процедура вивільнення працівників з підстав, зазначених в оскаржуваному наказі, визначалася статтями 40, 42, 43, 49-2 Кодексу законів про працю України, які передбачали обов`язок власника або уповноваженого ним органу одночасно із попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці запропонувати працівнику всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації та вважалося, що роботодавець виконав такий обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду й існували на день звільнення працівника. Тоді як частиною третьою статті 87 Закону України "Про державну службу" запроваджено новий порядок вивільнення державних службовців з підстав, передбачених пунктами 1 та 1-1 цієї статті, відповідно до якого суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Окрім того, з п`яти посад головних спеціалістів в структурному підрозділі, де проходила службу позивачка, скорочено одну посаду головного спеціаліста, і не зрозуміло з яких критеріїв виходив відповідач, визначивши, що це саме посада, яку обіймала вона. При цьому при звільненні позивачці не запропоновано жодної посади для працевлаштування, не враховано її тривалий трудовий стаж, дві вищі профільні освіти, позитивну характеристику за період роботи. Натомість інші службовці, що обіймали посади головних спеціалістів, були переведені до іншого структурного підрозділу, що свідчить про дискримінаційне ставлення відповідача до неї.

Також внесений відповідачем запис до трудової книжки позивачки про її звільнення у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" не відповідає фактичній підставі її звільнення, якою є скорочення чисельності або штату державних службовців.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням позивачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог Конституції України, оскільки остання має право на працю.

Відповідач заперечує проти задоволення позовних в повному обсязі, з підстав зазначених у відзиві на апеляційну скаргу.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що позивачка проходила державну службу в Міністерстві розвитку громад та територій України, обіймаючи посаду головного спеціаліста відділу нормативно-методичного забезпечення в житловій сфері управління нормативно-методичного забезпечення департаменту систем життєзабезпечення та житлової політики.

Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 10.09.2019 №207 "Про затвердження та введення в дію структури апарату Міністерства розвитку громад та територій України" затверджено та введено в дію з 10.09.2019 структуру апарату названого Міністерства, відповідно до якої загальна чисельність штатних одиниць становила 491. При цьому у відділі нормативно-методичного забезпечення в житловій сфері управління нормативно-методичного забезпечення департаменту систем життєзабезпечення та житлової політики, де обіймала посаду головного спеціаліста позивачка, передбачалося 5 штатних одиниць.

Як зазначила позивачка у позовній заяві і щодо цього не заперечував відповідач, наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.12.2019 №343 "Про затвердження та введення в дію структури апарату Міністерства розвитку громад та територій України" затверджено та введено в дію з 01.01.2020 структуру апарату названого Міністерства, яка згідно з штатним розписом включала 383 посади. Водночас визнано таким, що втратив чинність наказ названого Міністерства від 10.09.2019 №207 "Про затвердження та введення в дію структури апарату Міністерства розвитку громад та територій України" (копію цього наказу учасники справи суду не надали).

Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 29.04.2020 №106 "Про затвердження та введення в дію структури апарату Міністерства розвитку громад та територій України" затверджено та введено в дію з 30.04.2020 структуру апарату Міністерства розвитку громад та територій України, яка передбачала 383 штатних одиниці. Указаним наказом також визнано таким, що втратив чинність наказ Міністерства розвитку громад та територій України від 28.12.2019 №343. При цьому нова структура Міністерства не передбачала департаменту систем життєзабезпечення та житлової політики, в якому на посаді головного спеціаліста відділу нормативно-методичного забезпечення в житловій сфері управління нормативно-методичного забезпечення проходила службу позивачка. Натомість, убачається створення:

- департаменту економіки систем життєдіяльності, до складу якого увійшов відділ нормативно-методичного забезпечення економіки систем життєзабезпечення та моніторингу проблемних питань регіонів з кількістю 4 штатних посади;

- департаменту житлової політики та благоустрою, до складу якого увійшов відділ нормативно-методичного забезпечення в житловій сфері з кількістю 4 штатних одиниць.

Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 18.05.2020 року №137 К/ОС "Про введення в дію штатного розпису Міністерства розвитку громад та територій України на 2020 рік" введено в дію з 19.05.2020 штатний розпис апарату названого Міністерства на 2020 рік. Згідно з цим штатним розкладом:

- у відділі нормативно-методичного забезпечення економіки систем життєзабезпечення та моніторингу проблемних питань регіонів департаменту економіки систем життєдіяльності 4 штатних посади: начальник відділу - 1, головний спеціаліст - 2, провідний документознавець - 1;

- у відділі нормативно-методичного забезпечення в житловій сфері департаменту житлової політики та благоустрою 4 посади: заступник директора департаменту - начальник відділу - 1, головний спеціаліст - 3.

У зв`язку зі зміною структури Міністерства розвитку громад та територій України на 2020 рік, запровадженою наказом цього Міністерства від 29.04.2020 №106, та введенням в дію штатного розпису згідно з наказом цього Міністерства від 18.05.2020 №137 К/ОС, що призвело до скорочення посади державної служби, яку обіймала позивачка, 26.06.2020 відповідач попередив її про наступне звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" через 30 календарних днів з моменту вручення цього попередження.

Позивач 17.07.2020 року звернулася до Міністра розвитку громад та територій України із заявою, в якій просила скасувати попередження про звільнення, запропонувати їй для переведення рівнозначну вакантну посаду.

Листом від 28.07.2020 року №7/23/12931-20 відповідач відмовив їй, повідомивши, що при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 15.01.2021 року №18К/ОС позивачку:

- звільнено з указаної посади 20.01.2021 року в зв`язку з скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу або скорочення чисельності або штату державних службовців відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу";

- відповідно до статті 89 Закону України "Про державну службу" доручено їй підготувати акт приймання-передачі справ і майна, довіреного у зв`язку з виконанням посадових обов`язків;

- фінансовому департаменту доручено виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Станом на час видання цього наказу, а саме у період з 15.01.2021 року по 19.01.2021 рік, позивач перебувала у відпустці відповідно до наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 14.01.2021 №3В.

З наказом про звільнення позивач ознайомлена 20.01.2021 та того ж дня отримала трудову книжку із записом про звільнення. Так, зокрема, під номером 30 в графі "Відомості про роботу" в трудовій книжці позивачки міститься запис такого змісту "Звільнено з займаної посади у зв`язку з скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного апарату без скорочення чисельності або штату державних службовців відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" (наказ від 15.01.2021 №18К/ОС).

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що на момент попередження та звільнення позивача з займаної посади законодавством, що регулює порядок припинення державної служби, не передбачалося врахування переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці, а також застосування частини другої статті 40 КЗпП України, відповідно до якої звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, визначено Законом України «Про державну службу» (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини 2 статті 1 Закону України «Про державну службу» державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Пунктом 4 частини 1 статті 83 Закону України «Про державну службу» встановлено, що державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення відповідно до статті 87 цього Закону.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

За змістом частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Отже, на час звільнення позивача, редакція Закону України «Про державну службу», не передбачала обов`язку роботодавця пропонувати працівнику можливість переведення на іншу посаду відповідно до його кваліфікації перед звільненням.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 названої статті Кодексу законів про працю України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно частини 1 статті 42 Кодексу законів про працю України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до частини 2 статті 49-2 Кодексу законів про працю України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

В силу приписів частин 2, 3 статті 5 Закону України «Про державну службу» відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Судом першої інстанції встановлено, що внаслідок затвердження та введення в дію з 30.04.2020 наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 29.04.2020 №106 нової структури апарату Міністерства, яка передбачала 383 штатних посади, кількість штатних посад в апараті Міністерства відповідно до структури, раніше затвердженої наказом названого Міністерства від 28.12.2019 №343, яка також передбачала 383 штатних посади, не змінилася. Разом з тим, наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 29.04.2020 №106 змінено структуру апарату Міністерства, яка не передбачала департаменту систем життєзабезпечення та житлової політики, в якому на посаді головного спеціаліста відділу нормативно-методичного забезпечення в житловій сфері управління нормативно-методичного забезпечення проходила службу позивачка, замість якого створено:

- департамент економіки систем життєдіяльності, до складу якого увійшов відділ нормативно-методичного забезпечення економіки систем життєзабезпечення та моніторингу проблемних питань регіонів;

- департамент житлової політики та благоустрою, до складу якого увійшов відділ нормативно-методичного забезпечення в житловій сфері.

Отже, що внаслідок указаних вище змін відділ нормативно-методичного забезпечення в житловій сфері увійшов до складу департаменту житлової політики та благоустрою і чисельність цього відділу зменшилась на 1 одиницю, зокрема, замість 4 посад головного спеціаліста залишилось 3 таких посади, судом першої інстанції зроблено висновок, а позивачем не спростовано, що у штатному розписі відповідача також відбулися зміни.

З аналізу матеріалів справи, судом першої інстанції встановлено, що наразі, відбулося скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Міністерства розвитку громад та територій України без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Так, у первинній редакції, чинній до 25 вересня 2019 року, пункт 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VІІІ передбачав, що однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

При цьому частиною 3 статті 87 Закону № 889-VІІІ у її первинній редакції було унормовано, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю (абзац перший). Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення (абзац другий).

Підпунктом 53 пункту 6 розділу I Закону № 117-ІХ, що набрав чинності з 25 вересня 2019 року та діяв на момент виникнення спірних правовідносин, до статті 87 Закону № 889-VІІІ були внесені зміни, які, зокрема, встановлювали такі підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення:

скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (пункт 1 частини першої);

ліквідація державного органу (пункт 1-1 частини першої).

Цим законом були також виключені положення абзаців першого і другого частини третьої статті 87 Закону № 889-VІІІ, які стосувалися застосування законодавства про працю та допускали звільнення з підстави реорганізації або ліквідації державного органу лише в разі неможливості переведення державного службовця на іншу посаду чи його відмови від такого переведення.

За приписами частин другої і третьої статті 5 Закону № 889-VІІІ відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Усталеною є також судова практика застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, з приводу яких виник спір.

Процедура вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників) регламентована положеннями частини другої статті 40, статей 42, 49-2 цього Кодексу, що містять юридичні гарантії забезпечення прав працівників від незаконного звільнення та сприяння у збереженні роботи, до яких можна віднести обов`язок роботодавця попередити працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці та вчинити дії щодо працевлаштування працівника, в тому числі з урахуванням переважного права на залишення на роботі, а також заборону на звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності або відпустки, крім випадку повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Законом № 117-ІХ статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

Своєю чергою ретроспективний аналіз положень Закону № 889-VІІІ, зроблений Верховним Судом, зокрема у постановах від 30 листопада 2021 року по справі № 480/4055/20 та від 09 червня 2022 року по справі № 400/1781/21, дає підстави для висновку, що стаття 87 цього Закону до набрання чинності Законом № 117-ІХ (до 25 вересня 2019 року) визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю.

Після внесених Законом № 117-ІХ змін до статті 87 Закону № 889-VІІІ підстава звільнення державних службовців, раніше визначена пунктом 1 частини першої цієї статті, була розділена окремо на випадки скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу (пункт 1 частини першої) та ліквідації державного органу (пункт 1-1 частини першої). У частині процедури звільнення з цих підстав стаття 87 Закону № 889-VІІІ містила єдину норму про можливість видання наказу про звільнення в період тимчасової непрацездатності або відпустки державного службовця із зазначенням датою звільнення першого робочого дня останнього (частина п`ята).

Наступні зміни до статті 87 Закону № 889-VІІІ внесені згідно із Законами України від 14 січня 2020 року № 440-ІХ (набрав чинності 13 лютого 2020 року) та від 23 лютого 2021 року № 1285-ІХ (набрав чинності 06 березня 2021 року), якими законодавець урегулював особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VІІІ, зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю.

Позивач була попереджений про наступне звільнення 26 червня 2020 року, а оскаржуваний наказ про звільнення датований 15 січня 2021 року. Таким чином до спірних правовідносин слід застосовувати приписи статті 87 Закону № 889-VІІІ в редакції Закону України від 14 січня 2020 року № 440-ІХ.

Як встановлено судом першої інстанції, що 26 червня 2020 року позивача попереджено про наступне звільнення не раніше ніж через 30 календарних днів з моменту вручення цього попередження, у зв`язку з скороченням численності штату.

При цьому у попередженні не запропоновано будь-яку іншу рівнозначну посаду або іншу роботу. Упродовж періоду часу з дня попередження про наступне звільнення до самого звільнення позивачу не пропонувалися вакантні посади для переведення.

Вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VІІІ слово «може» означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

Аналогічна правова позиція щодо розуміння/тлумачення частини 3 статті 87 Закону №889-VІІІ, у редакції, яка діяла станом на момент початку процедури звільнення позивача у цій справі, міститься у постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року по справі № 640/11024/20, від 08 грудня 2021 року по справі №380/3646/20, від 09 червня 2022 року по справі № 300/891/20 та підлягає врахуванню, згідно ч. 5 статті 294 КАС України.

Отже, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент звільнення позивача із займаної посади врегульована положеннями Закону № 889-VІІІ.

Аналізуючи положення Закону № 889-VІІІ, яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття оспорюваного наказу, на думку колегії суддів, суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі, це є його правом, а не обов`язком.

При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин в цій частині положень КЗпП України, оскільки це питання було врегульовано законодавцем, який вніс зміни до профільного Закону, шляхом виключення з попередньої редакції речення, яке означало наявність обов`язку суб`єкта призначення виконати такий обов`язок.

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що приймаючи оскаржуваний наказ про звільнення позивача відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тож відсутні підстави для визнання цього наказу протиправним і його скасування, а також для застосування наслідків такого скасування.

Відповідачем вірно визначено підставу звільнення позивачки із займаної посади, яку відображено в наказі про звільнення.

За змістом статті 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Відповідно до пунктів 2.3 та 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 №58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Співставлення змісту внесеного відповідачем до трудової книжки позивачки запису про її звільнення, а саме "Звільнено з займаної посади у зв`язку з скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного апарату без скорочення чисельності або штату державних службовців відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" (наказ від 15.01.2021 №18К/ОС), зі змістом наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 15.01.2021 №18К/ОС про її звільнення в частині зазначення підстави звільнення, а саме звільнення з займаної посади у зв`язку з скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного апарату без скорочення чисельності або штату державних службовців відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу", дає підстави суду стверджувати, що вищевказаний запис у трудовій книжці точно відповідає тексту наказу про звільнення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції правомірно зроблено висновок, що відповідач належним чином довів суду правомірність звільнення позивачки відповідно до наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 15.01.2021 №18К/ОС, тому позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі є необґрунтованими та задоволенню судом не підлягають.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Частиною 1 ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишаються без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді О.О. Беспалов

І.О. Грибан