Справа № 640/15736/21
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2022-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2022 року м. Київ № 640/15736/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Міністерства у справах ветеранів України,

Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками

бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті)

або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Міністерства у справах ветеранів України (надалі - відповідач 1), адреса: 01001, місто Київ, провулок Музейний, будинок 12, Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб (надалі - відповідач 2), адреса: АДРЕСА_2 , в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» Державної служби України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції, оформлене протоколом від 22 квітня 2021 року № 4, про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

- зобов`язати Міністерство у справах ветеранів України призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, відповідно до Закову України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», у зв`язку із встановленням 1 групи інвалідності, з урахуванням раніше виплаченої суми 304 500,00 грн.

Підставами позову вказано порушення суб`єктом владних повноважень прав позивача внаслідок відмови у виплаті одноразової грошової допомоги при встановленні іншої причини інвалідності.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що останній звернувся до Міністерства у справах ветеранів України з заявою, в якій просив розглянути подані ним матеріали щодо призначення одноразової грошової допомоги, у зв`язку із зміною причини інвалідності, а саме у зв`язку із встановленням причинного зв`язку отримання інвалідності з захворюванням, так, одержаним під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, відповідно до Порядку призначення та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності деяких категорій осіб відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 2016 року № 336, однак, уповноваженим органом було протиправно відмовлено позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, з посиланням на те, що позивачу вже було призначено та виплачено одноразову грошову допомогу у зв`язку з призначенням одноразової грошової допомоги відповідно до підпункту 2 пункту 3 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850 та позивачем було реалізовано свої права на отримання одноразової грошової допомоги як інваліду I групи.

Водночас, позивач не погоджуючись з такими висновками уповноваженого органу зазначає, що при встановлені інвалідності І групи останній скористався своїм правом на отримання одноразової грошової допомоги як інвалід І групи, з визначенням причин отримання інвалідності «захворювання, так пов`язані з проходженням служби в органах внутрішніх справ» та отримав одноразову грошову допомогу, відповідно до статей 97, 99 Закону України «Про національну поліцію», в той же час, після повторного огляду та змінення причини отримання інвалідності «захворювання, так, одержане під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення», позивачем вже були подані документи до Міністерства у справах ветеранів України, при цьому останнім не було реалізовано це право раніше.

Беручи до уваги вказане, позивач зауважує, що оскільки датою виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є дата зазначена в довідці МСЕК, то позивач за результатами зміни причини отримання інвалідності, має право на отримання одноразової грошової допомоги у відповідності до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки, саме починаючи з вказаної дати та моменту зміни позивачу причини отримання інвалідності, у останнього з`явилась можливість для отримання такої виплати.

Керуючись вище викладеним та вважаючи прийняту відповідачем відмову протиправною, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Не погоджуючись з викладеними аргументами та доводами позивачем у адміністративному позові, представником відповідача було подано відзив, в якому останній посилаючись на приписи вимог чинного законодавства зазначає, що рішення міжвідомчої комісії про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги є обґрунтованим, прийнятим у межах повноважень та не підлягає скасуванню, з огляду на обставини того, що у подальшому після повторного огляду МСЕК позивачу інвалідність не встановлювалась (оскільки вона в нього вже була), а була лише змінена причина отримання інвалідності.

В свою чергу, представник відповідача зауважує, що чинним законодавством передбачено, що грошова допомога є одноразовою, тобто виплачується один раз саме у зв`язку із встановленням інвалідності, а не зміною групи чи причини такої інвалідності, і тому правових підстав для виплати другої одноразової допомоги позивачу немає.

Обставини отримання позивачем при первинному встановленні інвалідності одноразової грошової допомоги на переконання представника відповідача свідчать про те, що позивачем вже було реалізовано право на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності відповідно до Закону України «Про національну поліцію».

Крім того, представник відповідача зауважує, що у відповідності до підпункту 2 пункту 17 Порядку № 336 чітко встановлено, що призначення та виплата одноразової грошової допомоги не проводиться у разі отримання від органів, уповноважених виплачувати одноразову грошову допомогу відповідно до інших законів, крім Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», інформації стосовно призначення такої допомоги особам.

Таким чином, оскільки позивачу вже була виплачена одноразова грошова допомога у зв`язку із встановленням інвалідності відповідно до Закону України «Про національну поліцію» міжвідомча комісія прийняла правомірне рішення про відмову у призначенні ще однієї одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що свідчить про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог позивача та про відсутність підстав для їх задоволення

Керуючись вищевикладеним, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог адміністративного позову позивача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства у справах ветеранів України, Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , проходив службу в органах внутрішній справ України з 03 серпня 2002 року по 20 травня 2015 року відповідно до довідки № 39 від 22 грудня 2014 року майор міліції ОСОБА_1 , в період з 07 квітня 2014 року по 22 грудня 2014 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету і територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.

В подальшому, 12 травня 2015 року за результатами медичного огляду у ОСОБА_1 були встановлені захворювання, так, пов`язані з проходженням служби в органах внутрішніх справ, що підтверджується відповідним свідоцтвом про хворобу № 267, у зв`язку із чим, постановою військово-лікарської комісії про придатність до військової служби ОСОБА_1 визнаний непридатним до військової служби зі зняттям з військового обліку.

Наказом Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці від 15 травня 2015 року № 106 о/с позивача було звільнено зі служби в ОВС у відставку згідно з пунктом 65 «б» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС (через хворобу) з 20 травня 2015 року.

У подальшому, за слів позивача, 10 червня 2015 року останньому була встановлена перша група інвалідності у зв`язку із проходженням служби строком на три роки.

Також, з матеріалів справи вбачається, та що не заперечується сторонами, при встановлені інвалідності І групи відповідно до підпункту 2 пункту 3 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника поліції, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850 та у відповідності до статей 97 та 99 Закону України «Про Національну поліцію», позивачу у 2015 році було призначено та виплачено одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням І групи інвалідності внаслідок захворювання, так, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ України, у розмірі 304 500,00 гривень.

Надалі, після повторного огляду МСЕК згідно довідки від 14 червня 2018 року № 12 ААБ 300110 позивачу було підтверджено І групу інвалідності строком до 01 липня 2020 року, а також було підтверджено причину інвалідності: «захворювання, так, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ України».

Після чергового повторного огляду МСЕК згідно довідки від 14 квітня 2020 року № 12 ААБ 581647 позивачу було підтверджено І групу інвалідності безстроково, однак було змінено причину інвалідності на: «захворювання, так одержане під час безпосередньої участі в антитерористичної операції, забезпеченні її проведення».

У зв`язку із зміною причини інвалідності позивач 14 квітня 2020 року отримав посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

На підставі викладених обставин, позивач 11 лютого 2021 року звернувся до Міністерства у справах ветеранів України щодо призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням І групи інвалідності відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2016 року № 336.

В свою чергу, Міністерством у справах ветеранів України було розглянуто подану позивачем заяву та листом від 25 лютого 2021 року № 1971/02/09.1-21 повідомлено позивача, що відповідно до пункту 9 Порядку призначення та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності деяких категорій осіб відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2016 року № 336, повідомлено позивача, що міжвідомча комісія з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» розглядає подані документи, запитує інформацію в органах, уповноважених виплачувати одноразову грошову допомогу відповідно до інших законів, крім Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», стосовно виплати або невиплати такої допомоги особам, щодо яких здійснено запит, а також у разі потреби уточнює інформацію про осіб, стосовно яких подані документи, заслуховує пояснення таких осіб, свідків, представників державних органів і в місячний строк із дня надходження документів (уточненої інформації) приймає рішення про призначення одноразової грошової допомоги або рішення про відмову в її призначенні. Також, Міністерство у справах ветеранів України зазначило, що після надходження уточненої інформації, на засіданні міжвідомчої комісії будуть розглянуті документи та прийнято відповідне рішення, про що позивача буде повідомлено додатково.

В подальшому, Міністерство у справах ветеранів України листом від 24 лютого 2021 року № 1929/02/09.1-21 звернулось до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради з клопотанням повідомити про підстави встановлення ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни. Крім цього, листом від 24 лютого 2021 року № 1929/02/09.1-21 Міністерства у справах ветеранів України також звернулося до Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України з клопотанням надати інформацію чи не отримував позивач одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням інвалідності відповідно до інших законів України.

Надалі, міжвідомчою комісією на засіданні 22 квітня 2021 року було розглянуто заяву ОСОБА_1 та на підставі листа Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України від 01 березня 2021 року № 8206/15-2021 прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в підставу чого вказано, що останньому вже було призначено одноразову грошову допомогу відповідно до іншого закону, про що листом від 28 квітня 2021 № 4306/02/09.1-21 було повідомлено позивача.

Не погоджуючись з викладеною вище відмовою уповноваженого органу щодо не виплати одноразової грошової допомоги, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Також, статтею 17 Конституції України визначено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Так, суд звертає увагу, що предметом спору в даній справі є обставини наявності чи відсутності підстав призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня 2020 рік згідно із Законом України «Про статус ветеранів війти, гарантії їх соціального захисту», у зв`язку з встановленням, при повторному огляді, інвалідності ІІ групи.

В свою чергу, суд звертає увагу, що питання пов`язані з реалізацією права на соціальний захист неодноразово розглядав і Конституційний Суд України та сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року №5-рп/2002).

Відповідно до частини 7 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (надалі - Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»/в редакцій чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особам, зазначеним у пунктах 11-14 частини 2 статті 7 цього Закону, за рахунок коштів державного бюджету призначається і виплачується одноразова грошова допомога у зв`язку з встановленням інвалідності у розмірі, визначеному підпунктом «б» пункту 1 статті 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Якщо особа у зв`язку з встановленням інвалідності одночасно має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією частиною, та одноразової грошової допомоги відповідно до інших законів України, виплата грошових сум здійснюється за однією з підстав за вибором такої особи. Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

В свою чергу, суд звертає увагу, що на виконання вимог вказаної вище статті постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2016 року № 336 був затверджений Порядок призначення та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності деяких категорій осіб відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (надалі - Порядок № 336).

Відповідно до пункту 1 Порядку № 336 визначено, що цей Порядок визначає механізм призначення та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час участі в антитерористичній операції, здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресію Російської Федерації проти України, деяких категорій осіб.

Пунктом 2 Порядку № 336 визначено, що одержувачами одноразової грошової допомоги є:

- військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані, добровольці Сил територіальної оборони) Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції ДФС, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці МВС, Управління державної охорони, Держспецзв`язку, ДСНС, Державної кримінально-виконавчої служби, особи, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, інших утворених відповідно до законів військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, під час безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, а також працівники підприємств, установ, організацій, які залучалися до забезпечення проведення антитерористичної операції, до забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, до виконання мобілізаційних завдань (замовлень) для участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресію Російської Федерації проти України і стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах та у період її проведення, під час забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, під час виконання мобілізаційних завдань (замовлень) для участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів;

- особи, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, за умови, що в подальшому такі добровольчі формування були включені до складу Збройних Сил, МВС, Національної поліції, Національної гвардії та інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів;

- особи, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, але в подальшому такі добровольчі формування не були включені до складу Збройних Сил, МВС, Національної поліції, Національної гвардії та інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів і виконували завдання антитерористичної операції у взаємодії із Збройними Силами, МВС, Національною поліцією, Національною гвардією та іншими утвореними відповідно до законів військовими формуваннями та правоохоронними органами;

- особи, які добровільно забезпечували (добровільно залучалися до забезпечення) проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (у тому числі провадили волонтерську діяльність за напрямами, визначеними абзацом дев`ятим частини третьої статті 1 Закону України «Про волонтерську діяльність») і стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах та у період її проведення, під час забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів;

- члени сімей осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, поліцейських, які загинули або померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час участі в антитерористичній операції, захищаючи незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України;

- члени сімей осіб, які добровільно забезпечували (добровільно залучалися до забезпечення) проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (у тому числі провадили волонтерську діяльність за напрямами, визначеними абзацом дев`ятим частини третьої статті 1 Закону України «Про волонтерську діяльність») та загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, під час забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів;

- члени сімей осіб, які, перебуваючи у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, за умови, що в подальшому такі добровольчі формування були включені до складу Збройних Сил, МВС, Національної гвардії та інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів;

- члени сімей осіб, які, перебуваючи у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету, територіальної цілісності України, але в подальшому такі добровольчі формування не були включені до складу Збройних Сил, МВС, Національної гвардії та інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів, загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання такими добровольчими формуваннями завдань антитерористичної операції у взаємодії із Збройними Силами, МВС, Національною гвардією та іншими утвореними відповідно до законів військовими формуваннями та правоохоронними органами, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення;

- члени сімей військовослужбовців (резервістів, військовозобов`язаних, добровольців Сил територіальної оборони) Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, військовослужбовців військових прокуратур, осіб рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції ДФС, поліцейських, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців, працівників МВС, Управління державної охорони, Держспецзв`язку, ДСНС, Державної кримінально-виконавчої служби, осіб, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, інших утворених відповідно до законів військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України і загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, у забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, а також члени сімей працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися до забезпечення проведення антитерористичної операції, забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, до виконання мобілізаційних завдань (замовлень) для участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, і загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах та у період її проведення, забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, виконання мобілізаційних завдань (замовлень) для участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

У відповідності до пункту 3 Порядку № 336 встановлено, що одноразова грошова допомога призначається та виплачується:

1) у разі загибелі (смерті) або визнання безвісно відсутніми - з дати смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть, або з дати ухвалення рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою (оголошення її померлою):

- осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, поліцейських, які загинули або померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час участі в антитерористичній операції, здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, захищаючи незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України;

- осіб, які добровільно забезпечували (добровільно залучалися до забезпечення) проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (у тому числі провадили волонтерську діяльність за напрямами, визначеними абзацом дев`ятим частини третьої статті 1 Закону України «Про волонтерську діяльність»), і загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, під час забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів;

- осіб, які, перебуваючи у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, за умови, що в подальшому такі добровольчі формування були включені до складу Збройних Сил, МВС, Національної гвардії та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів;

- осіб, які, перебуваючи у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету, територіальної цілісності України, але в подальшому такі добровольчі формування не були включені до складу Збройних Сил, МВС, Національної гвардії та інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів, загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання такими добровольчими формуваннями завдань антитерористичної операції у взаємодії із Збройними Силами, МВС, Національною гвардією та іншими утвореними відповідно до законів військовими формуваннями та правоохоронними органами, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення;

- військовослужбовців (резервістів, військовозобов`язаних, добровольців Сил територіальної оборони) Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, військовослужбовців військових прокуратур, осіб рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції ДФС, поліцейських, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців, працівників МВС, Управління державної охорони, Держспецзв`язку, ДСНС, Державної кримінально-виконавчої служби, осіб, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, інших утворених відповідно до законів військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України і загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, у забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, а також працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися до забезпечення проведення антитерористичної операції, забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, до виконання мобілізаційних завдань (замовлень) для участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України і загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах та у період її проведення, забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, виконання мобілізаційних завдань (замовлень) для участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 336 встановлено, що особи, зазначені в абзацах другому, третьому, четвертому та п`ятому пункту 2 цього Порядку, подають міжвідомчій комісії заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності.

У свою чергу, Міжвідомча комісія, відповідно до пункту 9 Порядку № 336, розглядає подані документи, запитує інформацію в органах, уповноважених виплачувати одноразову грошову допомогу відповідно до інших законів, крім Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», стосовно виплати або невиплати такої допомоги особам, щодо яких здійснено запит, а також у разі потреби уточнює інформацію про осіб, стосовно яких подані документи, заслуховує пояснення таких осіб, свідків, представників державних органів і в місячний строк із дня надходження документів (уточненої інформації) приймає рішення про призначення одноразової грошової допомоги або рішення про відмову в її призначенні.

Тобто, з викладеної вище норми можна прийти до висновку, що рішення про призначення одноразової грошової допомоги або рішення про відмову в її призначенні приймає Міжвідомча комісія.

За правилами пункту 17 Порядку № 336 призначення та виплата одноразової грошової допомоги не проводиться:

1) якщо загибель (смерть) осіб, зазначених у підпункті 1 пункту 3 цього Порядку, або інвалідність осіб, зазначених в абзацах другому, третьому, четвертому та п`ятому пункту 2 цього Порядку, є наслідком: вчинення ними злочину або адміністративного правопорушення; вчинення ними дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім факту доведення особи до самогубства, встановленого судом); подання неправдивих відомостей для призначення та виплати одноразової грошової допомоги;

2) у разі отримання від органів, уповноважених виплачувати одноразову грошову допомогу відповідно до інших законів, крім Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», інформації стосовно призначення такої допомоги особам, щодо яких здійснено запит;

3) у разі подання заяви особою, якій вже призначено одноразову грошову допомогу відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», крім випадку, передбаченого абзацом шостим пункту 6 цього Порядку.

Відповідно до абзацу 6 пункту 6 Порядку № 336 чітко визначено, якщо протягом двох років особам, зазначеним в абзацах другому - п`ятому пункту 2 цього Порядку, після первинного встановлення інвалідності при повторному огляді встановлено вищу групу інвалідності згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата проводиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Додатково абзац 7 пункту 6 Порядку № 336 передбачає, що у разі повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.

Виходячи з викладеного вище, суд зауважує, що зазначені вище норми Порядку № 336 у своїй сукупності вказують на те, що одноразова грошова допомога згідно з частиною 7 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» може бути призначена лише у тому випадку, якщо особа не реалізувала свого права на одноразову грошову допомогу відповідно до інших законів.

В свою чергу, суд звертає увагу, що особа, якій вже було призначено одноразову грошову допомогу згідно з частиною 7 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», має право на отримання такої допомоги в більшому розмірі за умови, що протягом двох років після первинного встановлення інвалідності їй при повторному огляді буде встановлено вищу групу інвалідності.

У разі, якщо особі було призначено і виплачено одноразову грошову допомогу на підставі іншого закону, то в разі встановлення вищої групи інвалідності, право на отримання такої допомоги в більшому розмірі реалізується на підставі того ж нормативно-правового акту, за яким таку допомогу було призначено вперше.

В свою чергу, з урахуванням викладених вище обставин, суд вважає за необхідне зауважити, що позивачем неправомірно трактується поняття «виплати» та «призначення» одноразової грошової допомоги.

Суд вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до пункту 2 розділу V Положення про міжвідомчу комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», затвердженого наказом Міністерства у справах ветеранів України від 26 лютого 2021 року № 43, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16 квітня 2021 року за № 521/36143 (надалі - Положення № 43) встановлено, що міжвідомча комісія розглядає подані документи, запитує інформацію в органах, уповноважених виплачувати одноразову грошову допомогу відповідно до інших законів, крім Закону, стосовно виплати або невиплати такої допомоги особам, щодо яких здійснено запит, а також у разі потреби уточнює інформацію про осіб, стосовно яких подані документи, заслуховує пояснення таких осіб, свідків, представників державних органів і в місячний строк із дня надходження документів (уточненої інформації) приймає рішення про призначення одноразової грошової допомоги або про відмову в її призначенні за формою, наведеною в додатку 2 до цього Положення.

Відповідно до вищезазначеного, Міністерство у справах ветеранів України листом від 24 лютого 2021 року № 1929/02/09.1-21 звернулось до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради з клопотанням повідомити про підстави встановлення ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

Крім цього, листом від 24 лютого 2021 року № 1929/02/09.1-21 Міністерство у справах ветеранів України звернулося до Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України з клопотанням надати інформацію чи не отримував позивач одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням інвалідності відповідно до інших законів України.

Департаментом фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України листом від 01 березня 2021 року № 8206/15-2021 було повідомлено, що відповідно до підпункту 2 пункту 3 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850, старшому оперуповноваженому відділу державної служби боротьби з економічною злочинністю УМВС України на Донецькій залізниці майору міліції ОСОБА_1 у МВС України 03 грудня 2015 року було затверджено висновок про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з установленням першої групи інвалідності, пов`язаної з проходженням служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 304 500,00 грн, виплату якої було здійснено в установленому порядку.

В свою чергу, виходячи з аналізу позовної заяви вбачається, що позивач визнає факт того, що після отримання І групи інвалідності він реалізовував своє право на отримання одноразової грошової допомоги через Міністерство внутрішніх справ України відповідно до підпункту 2 пункту 3 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850 та Закону України «Про Національну поліцію».

При цьому, суд звертає увагу, що з аналізу заяви позивача вбачається, що позивач просив у уповноваженого органу виплатити одноразову грошову допомогу без урахування вже виплачених сум, та просив призначити грошову допомогу у повному обсязі, що на переконання суду суперечить частині 7 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», якою передбачено, що особі виплачується одноразова грошова допомога саме у зв`язку з встановленням інвалідності.

З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що позивачу інвалідність була встановлена з 10 червня 2015 року зі встановленням причини отримання інвалідності: «захворювання, так, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ України», та на підставі чого позивач отримав одноразову грошову допомогу на підставі підпункту 2 пункту 3 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850 та Закону України «Про Національну поліцію». Вказана обставина позивачем не заперечується.

У подальшому, 12 березня 2020 року, тобто більше ніж через 5 роки, після повторного огляду МСЕК позивачу була змінена причина отримання інвалідності, та встановлена причина інвалідності: «захворювання, так одержане під час безпосередньої участі в антитерористичної операції, забезпеченні її проведення», що свідчить про те, що в даному випадку, інвалідність позивачу вже не встановлювалася, оскільки вона в нього вже була.

Крім того, суд звертає увагу, що в даному випадку, станом на 2020 рік позивачу не встановлювалася нова група інвалідності, а було лише змінено причину цієї інвалідності.

В свою чергу, суд звертає увагу, що у зв`язку із отриманням посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни позивач починаючи з 14 квітня 2020 року став належати до категорії осіб, зазначених відповідно до пункту 11 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

В той же час, суд зауважує, що Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що грошова допомога є одноразовою, тобто виплачується один раз саме у зв`язку із встановленням інвалідності, а не зміною групи чи причини такої інвалідності, що свідчить про правомірність та обґрунтованість висновків уповноваженого органу про те, що правових підстав для виплати другої одноразової допомоги позивачу немає.

З аналізу абзацу 6 пункту 6 Порядку № 336 чітко встановлено, що особа може протягом двох років після первинного встановлення інвалідності, яка була визначена Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», у разі встановлення інвалідності вищої групи при повторному огляді, звернутись за виплатою одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, яка буде виплачена з урахування раніше виплаченої суми, тобто, вказана норма визначає обставини отримання та виплати одноразової грошової допомоги у більшому розмірі при встановлені вищої групи інвалідності, лише при наявності обставин, що при первинному встановлені інвалідності було застосовано приписи норм Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та між першою подією та другою не минуло більше ніж два роки.

Наведене свідчить, що позивачем було реалізовано право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки, як вже було встановлено судом вище та, що не заперечується позивачем, останній звертаючись до міжвідомчої комісії вже отримав одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням інвалідності.

Відповідно до підпункту 2 пункту 17 Порядку № 336 призначення та виплата одноразової грошової допомоги не проводиться у разі отримання від органів, уповноважених виплачувати одноразову грошову допомогу відповідно до інших законів, крім Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», інформації стосовно призначення такої допомоги особам.

Відповідно до підпункту 7 пункту 4 розділу V Положення № 43 визначено, що міжвідомча комісія відмовляє в призначенні одноразової грошової допомоги у разі виявлення факту призначення особі одноразової грошової допомоги відповідно до Закону або інших законів України.

Таким чином, з урахуванням викладеного вище та беручи до уваги встановлення обставини того, що позивачу вже була виплачена одноразова грошова допомога, у зв`язку із встановленням інвалідності, відповідно до підпункту 2 пункту 3 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850 та Закону України «Про Національну поліцію», суд приходить до висновку, що міжвідомчою комісією було прийнято правомірне рішення про відмову у призначенні ще однієї одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Отже, враховуючи приписи частини 7 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», підпункту 2 пункту 17 Порядку № 336 та підпункту 7 пункту 4 розділу V Положення № 43, суд приходить до висновку, що міжвідомча комісія та Міністерство у справах ветеранів України діяли обґрунтовано на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

Згідно з частини 1 статті 9, статті 72, частин 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати в цьому випадку стягненню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства у справах ветеранів України, Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

2. Судові витрати стягненню не підлягають.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова