Справа № 640/37730/21
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2022-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2022 року м. Київ № 640/37730/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доФортечного відділу державної виконавчої служби у м. Кропивницькому Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)
провизнання протиправною бездіяльність та зобов`язання зняти арешт, накладений в рамках виконавчого провадження № 52080656,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Фортечного відділу державної виконавчої служби у м. Кропивницькому Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (далі по тексту - відповідач, Фортечний ВДВС у м. Кропивницькому), у якому просить:

1) визнати протиправною бездіяльність Фортечного ВДВС у м. Кропивницькому, яка полягає у не знятті арешту з всього рухомого майна ОСОБА_1 , який було накладено Фортечним ВДВС у м. Кропивницькому в рамках виконавчого провадження №52080656;

2) зобов`язати Фортечний ВДВС у м. Кропивницькому зняти арешт з всього рухомого майна ОСОБА_1 , який було накладено Фортечним ВДВС у м. Кропивницькому в рамках виконавчого провадження №52080656.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що в рамках виконавчого провадження №52080656 державним виконавцем був накладений арешт на все рухоме майно, що належить позивачу. У подальшому, на підставі положень пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ було повернуто стягувачу.

Разом з тим, державний виконавець не вчинив дій щодо зняття арешту з майна позивача, що суперечить положенням Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції №512/5.

Ухвалою від 11 січня 2022 Окружний адміністративний суд міста Києва відкрив провадження в адміністративній справі та призначив її до розгляду у судовому засіданні.

Вказаною ухвалою суду відповідачу запропоновано не пізніше дати призначення судового засідання надати суду відзив на позовну заяву та належним чином засвідчену копію матеріалів виконавчого провадження.

07 лютого 2022 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що підстав для звільнення майна з-під арешту немає, оскільки виконавче провадження завершено на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», який не відноситься до підстав для зняття арешту, зазначених у статті 40 цього Закону. Крім того, відповідач зазначив, що згідно даних автоматизованої системи виконавчих проваджень виконавчий документ, на підставі якого було відкрито виконавче провадження №52080656 не виконаний.

10 лютого 2022 року позивач подав додаткові пояснення по справі, у яких вказав на практику судів в подібних правовідносинах.

14 лютого 2022 року позивач подав до суду клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

Протокольною ухвалою від 10 лютого 2022 року, суд, на підставі частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, вирішив подальший розгляд справи здійснювати у письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Як вбачається з автоматизованої системи виконавчого провадження, 02 вересня 2016 року Фортечним ВДВС у м. Кропивницькому відкрито виконавче провадження №52080656, боржником у якому є ОСОБА_1 .

Згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 07 листопада 2021 року №Р222558, постановою Фортечного ВДВС у м. Кропивницькому про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, виданою 17 лютого 2017 року в рамках виконавчого провадження №52080656, накладено арешт на все рухоме майно, що належить ОСОБА_1 .

З автоматизованої системи виконавчого провадження та відзиву на позовну заяву встановлено, що виконавче провадження №52080656 завершено у 2017 році на підставі пункту 2 статті частини першої 37 Закону України «Про виконавче провадження».

10 листопада 2021 року позивач, через свого адвоката Васюка М.М., звернувся до відповідача із заявою про зняття арешту, який було накладено на все рухоме майно ОСОБА_1 у рамках виконавчого провадження №52080656.

Як зазначає відповідач, ним було надано відповідь на вказану заяву, у якій було зазначено про відсутність підстав для зняття арешту з майна позивача, проте матеріали справи такої не містять.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність Фортечного ВДВС у м. Кропивницькому щодо зняття арешту з належного йому рухомого майна, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно частин п`ятої, сьомої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника. У разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. На інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону.

Відповідно до положень статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

При цьому, у відповідності до положень частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 12 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (частина п`ята статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Суд зазначає, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Згідно положень частини третьої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається.

Таким чином, Законом не передбачено зняття арешту з майна у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, у відповідності до приписів частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року у справі №263/1468/17 зазначив, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим. Ураховуючи викладене, законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу, який має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано і боржником за яким є саме заявник у цій справі.

Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 127/2-1421/09.

Одночасно, суд звертає увагу на ту обставину, що позивачем в якості обґрунтування факту порушення його права надано витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 07 листопада 2021 року №Р222558.

Як вбачається з вказаного витягу, Фортечним ВДВС у м. Кропивницькому накладено арешт на все рухоме майно позивача.

У той же час, позивачем не надано належних та допустимих доказів існування у останнього будь-якого майна, користування та розпорядження яким є неможливим внаслідок накладення на нього арешту відповідачем.

Таких же обставин не було встановлено судом і під час розгляду даної адміністративної справи, а відтак, суд приходить до переконання про відсутність порушеного права позивача у спірних правовідносинах. За приписами статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України захисту підлягають лише порушені права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду.

З огляду на наведені вище положення законодавства та практику Верховного Суду у подібних спорах, суд не вбачає підстав для застосування наслідків повернення виконавчого документа, передбачених статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження», як і факту порушення його прав внаслідок дій суб`єкта владних повноважень, а тому підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання незаконною бездіяльності Фортечного ВДВС у м. Кропивницькому, яка полягає у не знятті арешту з всього рухомого майна ОСОБА_1 , який було накладено Фортечним ВДВС у м. Кропивницькому в рамках виконавчого провадження №52080656, відсутні.

При цьому, похідна вимога про зобов`язання Фортечного ВДВС у м. Кропивницькому зняти арешт з всього рухомого майна ОСОБА_1 , який було накладено Фортечним ВДВС у м. Кропивницькому в рамках виконавчого провадження №52080656 також не підлягає задоволенню.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За сукупністю наведених обставин, суд приходить до висновку, що оскаржувана бездіяльність відповідача відповідає встановленим у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріями правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати (судовий збір та витрати на правничу допомогу) не підлягають розподілу між сторонами.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 257 - 263, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Частина шоста статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.М. Погрібніченко