Справа № 160/8476/22
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2022-08-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

24 серпня 2022 р. Справа № 160/8476/22

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Захарчук-Борисенко Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу №160/8476/22 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Павлоградської міської ради, Служби у справах дітей Павлоградської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

20.06.2022 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Павлоградської міської ради, Павлоградської служби у справах дітей, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Павлоградської міської ради від 26.01.2022р. №46 «Про відмову у наданні дозволу на продаж будинку та земельної ділянки, що прилягає до нього і дарування квартири на ім`я малолітньої дитини»;

- зобов`язати службу у справах дітей Павлоградської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на продаж будинку та земельної ділянки АДРЕСА_1 , який належить малолітній доньці та дарування на її ім`я квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 49,3 кв. м., житловою - 28,5 кв. м., яка належить ОСОБА_1 на праві власності, та прийняти рішення із врахуванням висновків суду.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що вона зверталася до служби у справах дітей Павлоградської міської ради із заявою щодо надання дозволу на продаж будинку, якій належить її малолітній донці, та дарування на її ім`я квартири, яка належить позивачу на праві власності.

За результатами розгляду заяви та документів позивача відповідачем було повідомлено, що при відчуженні житла, яке на праві власності належить малолітній донці позивача, буде зменшена загальна площа житлового приміщення, а тому рекомендовано звернутися до суду для вирішення даного питання. У подальшому позивач повторно звернулася до відповідача із заявою та просила надати відповідь, оформлену у формі рішення виконавчого комітету. Рішенням виконавчого комітету Павлоградської міської ради від 26.01.2022 року позивачу відмовлено у наданні дозволу на продаж будинку. Вважаючи дане рішення протиправним, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 24.06.2022 року у справі № 160/8476/22 позовну заяву залишено без руху та надано позивачам строк для усунення її недоліків.

У встановлений суддею строк позивач усунула недоліки позовної заяви і ухвалою від 20.07.2022 року відкрито провадження в адміністративній справі № 160/8476/22 за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) учасників справи. Призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 04.08.2022 року о 10:15 год.

02.08.2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що внаслідок реалізації будинку, який на праві власності належить малолітній дитині, будуть порушені її майнові права, оскільки буде зменшена загальна площа житлового приміщення та дитина буде позбавлена права на земельну ділянку.

У судове засідання, призначене на 04.08.2022 року, сторони не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому порядку, однак подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі.

У зв`язку з неявкою сторін суд на підставі ч. 3 ст. 193 КАС України перейшов до розгляду справи №160/8476/22 в порядку письмового провадження.

Ухвалою суду від 05.08.2022 року по справі №160/8476/22 витребувано від Виконавчого комітету Павлоградської міської ради, Служби у справах дітей Павлоградської міської ради документи.

На виконання ухвали суду від 05.08.2022 року Виконавчим комітетом Павлоградської міської ради надано до суду витребувані документи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є мамою ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Малолітній ОСОБА_2 на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 загальною площею 56,9 кв. м, житловою площею 27,8 кв. на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, бланк серії ННЕ 280700, серія та номер: 2-450, виданого 16.05.2019 року Першою павлоградською державною нотаріальною конторою, Павлоградський міський нотаріальний округ, Дніпропетровська область.

Позивач звернулася до Служби у справах дітей Павлоградської міської ради із заявою щодо надання дозволу на продаж будинку АДРЕСА_1 загальною площею 56,9 кв. м, житловою площею 27,8 кв.м, який належить її малолітній донці ОСОБА_2 , та дарування на її ім`я квартири АДРЕСА_2 загальною площею 49,3 кв. м, житловою площею 28,5 кв.м, яка належить позивачу на праві власності.

Рішенням виконавчого комітету Павлоградської міської ради від 26.01.2022 року № 46 відмовлено матері ОСОБА_1 , яка діє як законний представник малолітньої дитини ОСОБА_2 , у наданні дозволу на продаж будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, що прилягає до будинку, які належать на праві власності малолітній дитині ОСОБА_2 , і дарування на її ім`я квартири АДРЕСА_2 , оскільки майнові права дитини при укладенні договору порушуються.

Вважаючи дане рішення протиправним, позивач звернулася до суду з цією позовною заявою.

Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про закриття провадження у справі, виходячи з наступного.

За змістом ст. 177 Сімейного кодексу України, ст .ст. 17, 18 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 року № 2402-III, ст.12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" від 02.06.2005 року № 2623-IV батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Згідно з п.67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866 (далі - Порядок № 866), дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у мм.Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Для здійснення правочинів щодо нерухомого майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають службі у справах дітей документи, зазначені у пункті 66 цього Порядку. Служба у справах дітей розглядає протягом 10 робочих днів подані документи та з`ясовує наявність (відсутність) обставин, що можуть бути підставою для відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини.

Статтею 224 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. На вимогу заінтересованої особи такий правочин може бути визнаний судом дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідає інтересам фізичної особи, над якою встановлено опіку або піклування.

Отже, видача органом опіки та піклування дозволу на вчинення правочину щодо нерухомого майна, право користування яким має дитина, є передумовою для відповідних припинення та виникнення прав на таке майно як дитини, так і інших осіб, яким дозвіл надано.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20.07.2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін "встановленим законом" у ст. 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" (див. рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria), заява № 7360/76). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, "встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з п. п.1, 2 ч.1 ст.4 КАС України справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Згідно п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

Вжитий у цих процесуальних нормах термін "суб`єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст.4 КАС України).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Разом із тим, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб згідно з п. 10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України може бути способом захисту цивільних прав та інтересів.

За правилами ч.1 ст.19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.

З установлених фактичних обставин справи вбачається, що спір між сторонами виник з приводу правомірності рішення виконавчого комітету Павлоградської міської ради від 26.01.2022 року №46, яким відмолено ОСОБА_1 , яка діє як законний представник малолітньої дитини ОСОБА_2 , у наданні дозволу на продаж будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, що прилягає до будинку, які належать на праві власності малолітній дитині ОСОБА_2 , і дарування на її ім`я квартири АДРЕСА_2 , оскільки майнові права дитини при укладенні договору порушуються. При цьому позивач пов`язує протиправність цього рішення з тим, що воно порушує майнові права малолітнього дитини ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.1 ст.21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий, зокрема, органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Обраний у цій справі спосіб захисту спрямований, зокрема, на скасування рішення органу місцевого самоврядування індивідуальної дії, яке, на думку позивача, суперечить актам цивільного законодавства, а саме приписам Сімейного кодексу України та Порядку № 866.

Тому суд вважає, що якщо особа стверджує про порушення її прав наслідками, що спричинені рішенням суб`єкта владних повноважень, яке вона вважає неправомірним, і такі наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав або інтересів цієї особи, або, як в даному випадку - особи, в інтересах якої подано позов, чи пов`язані з реалізацією нею майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, то визнання незаконним вказаного рішення і його скасування є способом захисту відповідних цивільних прав та інтересів.

Спірні правовідносини виникли між учасниками справи з приводу реалізації та захисту особою, в інтересах якої подано даний позов, її особистих майнових прав та інтересів, гарантованих Сімейним та Цивільними кодексами України.

Згідно з п.3 Порядку № 866 органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад (далі - органи опіки та піклування), які провадять діяльність із соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі забезпечення їх права на виховання у сім`ї, надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій і збройних конфліктів, влаштування дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових і житлових прав дітей.

Суд вважає, що оскаржуване рішення хоч і прийняте суб`єктом владних повноважень, однак спрямоване на реалізацію приписів сімейного законодавства та впливає, насамперед, на особисті майнові права малолітньої особи, в інтересах якої подано позов.

Спірні правовідносини, з урахуванням вищевикладених обставин, пов`язані з правом користування та розпорядження майном, яке на праві приватної власності належать дитині позивача.

Тобто, предметом спірних правовідносин є майнові права, а відтак спір має приватноправовий характер.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 року по справі №808/2135/18, постанові Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №496/4271/16-а.

Згідно з п.1 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що провадження у даній справі підлягає закриттю, оскільки спір не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За своєю суттю спір є приватноправовим, а тому з огляду на його суб`єктний склад має вирішуватись місцевим загальним судом за правилами цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст.238, 241-243, 248, 256 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у адміністративній справі №160/8476/22 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Павлоградської міської ради, Служби у справах дітей Павлоградської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Роз`яснити позивачу, що розгляд і вирішення даного спору належить до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 256 КАС України та може бути оскаржена в порядку та у строки, передбачені статтями 295 та 297 КАС України.

Суддя Н.В. Захарчук-Борисенко