Справа № 640/16858/21
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2022-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2022 року м. Київ № 640/16858/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в місті Києві
про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, в якій просить суд (з урахуванням уточнення позовних вимог):

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 66% суддівської винагороди;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 з 15.04.2021, з урахуванням стажу 31 рік 07 місяців 15 днів, в розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру, з урахуванням раніше виплачених сум.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила про те, що рішенням від 13 квітня 2021 року №811/0/15-21 Вища рада правосуддя звільнила її з посади судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у зв`язку з поданням заяви про відставку. Відповідно до рішення ВРП від 13 квітня 2021 року №811/0/15-21 позивач має достатній для відставки стаж роботи, встановлений Законом України "Про судоустрій і статус суддів" та згідно розрахунку стажу судді, що виданий Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Стаж роботи, який дає право на відставку та отримання довічного грошового утримання суді у відставці, становить 31 рік 07 місяців 15 днів. Однак, за результатом розгляду заяви позивача про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, відповідач визначив розмір щомісячного довічного грошового утримання на рівні 66 відсотків суддівської винагороди судді, яка працює на відповідній посаді, не зарахувавши до цього стажу 1 рік 11 місяців 1 день - половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі, стажу роботи за юридичною спеціальністю, а також безпідставно застосував положення ст.142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VІІІ від 02.06.2016 під час визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Позивач вважає, розмір її щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці повинен складати 90 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді у відповідності до вимог пункт 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 року та ч. 3 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010 року у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII , з урахуванням того, що загальний стаж її роботи, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, становить 31 рік 07 місяців 15 днів.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.06.2021 позовну заяву залишено без руху. Позивач у встановлені судом строки усунув недоліки позовної заяви, уточнив позовні вимоги.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.07.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправними дій без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.08.2021 відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд справи за участю сторін у справі №640/16858/21.

Через канцелярію Окружного адміністративного суду міста Києва 02.09.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній зазначив про те, що розрахунок довічного грошового утримання судді у відставці проведено з урахуванням пункту 3 статті 142 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", де вказано, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного грошового утримання збільшується на 2 (два) відсотки грошового утримання судді. Стосовно обчислення стажу судді з урахуванням періодів роботи половини строку навчання за денною формою на юридичному факультеті і вищому навчальному закладі та час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю суддів у підвідомчому Міністерстві юстиції України органі - Київському міському управлінні юстиції відповідач зауважив, що така посада не передбачена чинним законодавством щодо включення обчислення стажу для визначення розміру грошового утримання судді у відставці.

На переконання відповідача, вимоги позивача щодо зарахування до його стажу роботи на посаді судді половини навчання та стажу роботи за юридичною спеціальністю не знаходять свого підтвердження в чинному законодавстві, оскільки питання визначення права на відставку та розрахунку розміру довічного грошового утримання мають різне нормативне врегулювання та змістовне навантаження, а розмір (відсоткове значення) довічного грошового утримання визначено на підставі діючого законодавства.

Справу розглянуто після отримання судом інформації щодо повідомлення належним чином сторін про відкриття спрощеного позовного провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Пунктом 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Як зазначено у рішенні Вищої ради правосуддя від 13 квітня 2021 року №811/0/15-21, ОСОБА_1 рішенням восьмої сесії 21 скликання Луганської обласної ради народних депутатів від 5 червня 1992 року обрана народним суддею Луганського районного народного суду міста Луганськ, Постановою Верховної Ради України від 10 січня 2002 року № 2971-ІІІ обрана на посаду судді апеляційний суду Луганської області безстроково, Постановою Верховної Ради України від 23 грудня 2010 року № 2871-VI обрана на посаду судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

У своєму рішенні Верховна Рада правосуддя констатувала, що додані до заяви документи свідчать про те, що суддя ОСОБА_1 має достатній для звільнення у відставку стаж роботи, визначений на підставі статей 116, 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Цим же рішенням, ОСОБА_1 звільнено з посади судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у зв`язку з поданням заяви про відставку.

В подальшому, а саме 15.04.2021 позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою про переведення з пенсії за віком на довічне грошове утримання судді у відставці.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві позивачу призначено довічне грошове утримання судді у відставці. Разом з тим, відповідач визначив розмір щомісячного довічного грошового утримання на рівні 66 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, виходячи з 28 повних років стажу на посаді судді.

Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо призначення їй щомісячного довічного утримання в розмірі 66% без урахування повного стажу роботи (31 рік 07 місяців 15 днів), звернулася до суду з даним позовом.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх у сукупності, суд бере до уваги наступне.

Абзацом четвертим пункту 34 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 року визначено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Як встановлено судом з наданих письмових доказів, ОСОБА_1 в період з 01.09.1987 року по 30.06.1991 року перебувала на навчанні в Українській юридичній академії ім. Ф.Е. Дзержинського, з 01.08.1991 року призначена на посаду стажера народного судді Жовтневого районного народного суду міста Луганська, а з 13.08.1991 року призначена на посаду стажера народного судді Ленінського районного народного суду міста Луганська.

В подальшому ОСОБА_1 рішенням восьмої сесії двадцять першого скликання Луганської обласної ради народних депутатів від 5 червня 1992 року була обрана народним суддею Ленінського районного народного суду міста Луганська, Постановою Верховної Ради України від 10 січня 2002 року №2971-ІІІ обрана на посаду судді апеляційного суду Луганської області безстроково, Постановою Верховної Ради України від 23 грудня 2010 року №2871-VI обрана на посаду судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Оскільки позивача обрано суддею безстроково до набрання чинності законом, яким доповнено пункт 34 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 року абзацом 4, тому позивач, на підставі абзацу 4 пункту 34 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів», зберігає визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день її обрання.

Аналогічна правова позиція щодо застосування абз. 4 п. 34 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» викладена в рішенні Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду у справі №П/9901/382/18 від 20.02.2018 року, рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, залишеному без змін постановою Великої Палати Верховного Суду у справі № 9901/805/18 від 30.05.2019 року.

На час призначення позивача на посаду судді діяли вимоги, визначені Законом СРСР «Про статус суддів в СРСР» №328-I від 04.08.1989 року, які діяли з 01.12.1989 року до 10.02.1993 року при обранні суддів на посаду вперше.

Статтею 8 Закону СРСР «Про статус суддів в СРСР» №328-I від 04.08.1989 року встановлювалось, що народним суддею міг бути обраний громадянин СРСР, який досяг на день виборів 25 років, мав вищу юридичну освіту, стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років і склав кваліфікаційний екзамен.

Відтак, право на зарахування стажу роботи за юридичною спеціальністю мають судді, яких було обрано на посаду суддів вперше згідно з вимогами, встановленими Законом СРСР «Про статус суддів в СРСР» №328-I від 04.08.1989 року

Відповідно до статті 1 Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів», №584/95 від 10.07.1995 року до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах.

У свою чергу, пунктом 3-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання судді» №865 від 03.09.2005 року передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менше 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 01.09.1987 року по 30.06.1991 року позивач перебувала на навчанні в Українській юридичній академії ім. Ф.Е. Дзержинського, що відповідно до розрахунку стажу судді, виданого Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, становить 1 рік 11 місяців 1 день стажу, який, в свою чергу, підлягав зарахуванню як половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів.

Таким чином, суд вважає, що відповідачем протиправно не було зараховано до стажу роботи позивача, стаж, що дає право на щомісячне грошове утримання, 10 місяців 07 днів роботи за юридичною спеціальністю відповідно до 34 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 року та ст. 8 Закону СРСР «Про статус суддів в СРСР» №328-I від 04.08.1989 року, а також протиправно не зараховано 1 рік 11 місяців 1 день стажу, що підлягав зарахуванню як половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах відповідно до 3-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання судді» №865 від 03.09.2005 року.

Разом, суд вважає протиправними дії відповідача в частині не врахування до стажу роботи позивача для визначення розміру довічного щомісячного грошового утримання період роботи за юридичною спеціальністю та половину строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах з наступних підстав.

Так, у постанові від 09 листопада 2018 року у справі №559/443/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов наступного правового висновку : « Суд вважає, що стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру».

Таким чином суд приходить до висновку, що відповідач необгрунтовано вдався до оцінки суддівського стажу позивача, оскільки розрахунок такого стажу взагалі не входить до повноважень пенсійного органу.

Зазначене підтверджується Порядком подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 року № 3-1 (далі - Порядок № 3-1), згідно з яким призначення щомісячного довічного утримання судді у відставці здійснюється, зокрема, на підставі розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, що складається (оформляється) відповідним судом.

Відповідно до Розрахунку стажу судді ОСОБА_1 , який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виданого Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, позивачу зараховано до стажу судді половину строку навчання в Харківському юридичному інституті імені Ф.Е. Дзержинського та роботу на посаді стажиста судді.

Згідно з наданим позивачем розрахунком стажу судді загальний стаж позивача становить 31 рік 07 місяців 15 днів та мав мав бути врахованим відповідачем як стаж на посаді судді при визначенні права на відставку та розміру довічного грошового утримання.

Як встановлено судом, відповідачем проведено розрахунок розміру довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 відповідно до ч. 3 ст. 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 року.

Суд вважає, що вказана норма не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, виходячи з наступного.

Так, з прийняттям Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 року в Україні була проведена судова реформа, яка в тому числі змінила статус та гарантії суддів Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, а отже вплинула і на статус Позивача по даній справі як судді Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, що перебуває у відставці.

Так, з прийняттям Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 року в Прикінцевих та перехідних положеннях містився пункт 25, який був спеціальною нормою, що регулював питання довічного грошового утримання суддів у відставці та передбачав, що коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., NN 41 - 45, ст. 529; 2015 р., NN 18 - 20, ст. 132 із наступними змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

18 лютого 2020 року рішенням Конституційного Суду України №2-р/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України п. 25 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 року.

В той же час, відповідно до пункт 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 року з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., NN 41 - 45, ст. 529; 2015 р., NN 18 - 20, ст. 132 із наступними змінами).

Тобто, у зв`язку із визнанням неконституційним п. 25 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 року та за наявності чинного п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 року статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії Позивача як судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що перебуває у відставці регулюються Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010 року

В частині 3 статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010 року було визначено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 60 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

В той же час, рішенням Конституційного Суду України №4-рп/2016 від 08.06.2016 року визнано неконституційними частину третьої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII.

В п. 4 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України №4-рп/2016 від 08.06.2016 року було вказано, що:

- частина третя статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Натомість застосуванню підлягає частина третя статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, тобто у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання»

Отже, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення №4-рп/2016 від 08.06.2016 року розмір довічного грошового утримання судді за Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010 року застосовується в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року.

Таким чином, визначення розміру довічного утримання судді у відставці ОСОБА_1 на підставі положень ч. 3 ст. 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 року є протиправним, оскільки за наявності чинного п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 року статус, права, гарантії позивача як судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що перебуває у відставці регулюються Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010 року, де з урахуванням рішення Конституційного Суду України №4-рп/2016 від 08.06.2016 року підлягає застосуванню ч. 3 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010 року у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», якою передбачено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Згідно з розрахунком стажу судді, що виданий Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, стаж судді ОСОБА_1 складає 31 рік 7 місяців 15 днів.

Таким чином, ОСОБА_1 як суддя, що перебуває у відставці, має право на отримання щомісячного довічного утримання судді в розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя

Крім того, Конституційний Суд України у мотивувальній частині Рішення від 14 грудня 2011 року № 18-рп/2011 вказав на неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення. До цього Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у рішеннях, а саме: від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 1 1 жовтня 2005 року № 8-ргі/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів); рішення № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року.

Також, в рішенні Конституційного Суду Україні від 03 червня 2013 року № З-рп/2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абзацу 2 розділу«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).

Відповідно до пункту 11 Основних принципів незалежності судових органів (схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року) термін повноважень суддів, їх незалежність, безпека, відповідна винагорода, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом.

Вищенаведене узгоджується з положеннями Європейської хартії про закон "Про статус суддів від 10 липня 1998 року, згідно яких рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Так, згідно із пунктом 54 Рекомендації СМ/Яес (2010)12) від 17 листопада 2010 року Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки - "оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов`язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв`язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці".

Виходячи з наведеного, конституційний статус судді зумовлює обов`язок держави гарантувати достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці - щомісячне довічне грошове утримання. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а виступає засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

З огляду на викладене, суд вважає протиправними дії відповідача щодо не зарахування до стажу роботи позивача на посаді судді трудової діяльності визначеної законом, а саме : половини навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період роботи Позивача на посаді стажиста народного судді. Окрім цього суд вважає таким, що суперечать вимогам закону дії відповідача в частині визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання позивачки на рівні 66 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, а тому такі дії також є протиправними.

Що ж до вимог зобов`язального характеру, то суд зазначає наступне.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 у справі "Олександр Волков проти України" (Заява № 21722/11) зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Конституційний Суд України в рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 120, частини шостої статті 234, частини третьої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України (справа про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора) висловив правову позицію, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення у правах.

Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Оскільки ОСОБА_1 переведено з пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на довічне грошове утримання відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" 15.04.2021, що підтверджується листом відповідача від 27.05.2021 №2600-0202-8/86505, суд вважає, що саме з цієї дати необхідно здійснити перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 .

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що достатнім і ефективним способом захисту порушених прав позивача є прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 з 15.04.2021 року, з урахуванням стажу в 31 рік 07 місяців 15 днів, в розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру, з врахуванням раніше виплачених сум.

Пунктом 3 частини 2 статті 2 КАС України вказано, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій).

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (стаття 90 КАС України).

Враховуючи вищевикладене, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачами, суд дійшов висновку, що з наведених у позовних заявах мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу

Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За змістом частин сьомої, дев`ятої татті 139 Кодексу адміністративного судочинства України озмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону осудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

За положеннями сатті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI онорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень процесуального Закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16.

Враховуючи те, що позивачем не подано жодного документа на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги при розгляді даної адміністративної справи в суді на користь позивача.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За подання позовної заяви у справі №640/16858/21 позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн., що підтверджується квитанцією від 23.06.2021 №ПН28453.

Оскільки адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено, судові витрати підлягають стягненню на її користь у повному обсязі за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 66% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) здійснити перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з 15.04.2021, з урахуванням стажу в 31 рік 07 місяців 15 днів, в розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру, з урахуванням раніше виплачених сум.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ).

5. У стягненні витрат на правничу допомогу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іщук І.О.