Справа № 548/672/22
Суддя: Коновод О. В.
Дата ухвалення: 2022-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 548/672/22
Провадження № 2-а/548/65/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.08.2022 року м. Хорол

Хорольський районний суд Полтавської області у складі головуючого судді Коновода О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області до ОСОБА_1 про знесення самочинно побудованого паркану,

в с т а н о в и в :

02.06.2022 до Хорольського районного суду Полтавської області надійшов адміністративний позов Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області до ОСОБА_1 про знесення самочинно побудованого паркану, у якому позивач просить суд зобов`язати ОСОБА_1 провести демонтаж самовільно встановленого паркану, збудованого без дозвільних документів на прибудинковій земельній ділянці двохквартирного жилого будинку (садибного типу) в АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача судовий збір.

Позов обґрунтований тим, що відповідно до рішення виконавчого комітету Хорольської міської ради від 21.01.2020 року № 13 «Про затвердження акту комісії від 23.12.2019 року «Про розгляд заяви-скарги гр. ОСОБА_2 » було затверджено вищевказаний акт та зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до 15.02.2020 року провести демонтаж самостійно встановленого (без взаємної згоди) паркану на прибудинковій земельній ділянці двохквартирного жилого будинку (садибного типу) у АДРЕСА_1 . Відповідач не має ніяких дозвільних та відповідних узгоджувальних документів на будівництво побудованого паркану. Позивач вказує, що земельні ділянка прибудинкової території багатоквартирного будинку у АДРЕСА_1 є комунальною власністю Хорольської міської ради. Дану земельну ділянку Хорольська міська рада не передавала відповідачу ні у власність, ні у користування. Відповідач використовує земельну ділянку самовільно без жодних правових підстав, встановивши на ній самочинно збудований паркан без належного на те дозволу. У визначений строк відповідачем рішення виконавчого комітету Хорольської міської ради виконано не було, що і стало підставою звернення із даним позовом.

Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 06.06.2022 прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та встановлено строки для подання сторонами заяв по суті справи.

Відповідачем у встановлений строк подано відзив на позовну заяву, у якому вона заперечує у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та вважає їх необґрунтованими та безпідставними. Відповідач у відзиві вказує на відсутність необхідності отримання дозволів з боку позивача на побудову металевого паркану. Відповідач також заперечує самовільне зайняття земельної ділянки.

Справу розглянуто судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи відповідно до пункту 10 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі приписів частини четвертої статті 229 КАС України.

Дослідивши письмові докази, суд установив такі обставини та відповідні до них правовідносини.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Хорольської міської ради від 21.01.2020 року № 13 «Про затвердження акту комісії від 23 грудня 2019 р. «Про розгляд заяви-скарги гр. ОСОБА_2 » затверджено відповідний акт комісії та зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до 15.02.2020 року провести демонтаж самостійно встановленого (без взаємної згоди) паркану на прибудинковій земельній ділянці двохквартирного жилого будинку (садибного типу) у АДРЕСА_1 .

У визначений строк відповідачем вищевказане рішення виконано не було, що підтверджується актом від 28.10.2020 року, який складений за участю посадових осіб виконавчого комітету Хорольської міської ради.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.

Позивач звернувся з відповідним позовом для захисту права комунальної власності територіальної громади на землю, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що Хорольська міська рада, діючи як власник земельної ділянки, не приймала рішення про надання її відповідачу в оренду чи у власність та не дозволяла здійснювати будівництво на ній.

Таким чином орган місцевого самоврядування, реалізуючи право розпорядження земельною ділянкою, наділений повноваженнями звернутися до суду за захистом своїх порушених прав як власник земельної ділянки, тобто за захистом майнових прав у межах приватноправових відносин. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2019 року у справі № 917/375/18.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 6 ч. 1ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить в тому числі і підготовка і подання на затвердження ради відповідних місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови населених пунктів, іншої містобудівної документації.

Згідно статтей 8, 10 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку. Рішення з питань планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, районними, обласними радами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями в межах визначених законом повноважень з урахуванням вимог містобудівної документації. Нормативне регулювання планування та забудови територій здійснюється шляхом прийняття нормативно-правових актів, правил, державних та галузевих будівельних норм, національних (державних) стандартів, кодексів усталеної практики.

Відповідачу та її сину ОСОБА_4 належать частки у розмірі 11/25 житлового будинку з відповідно часткою господарських та побутових будівель і споруд, що підтверджується копією договору дарування від 10.04.2015 року, витягу з ДРРП № 36182038 від 10.04.2015 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.07.2021 № 404, витягу з ДРРП № 263939830 від 01.07.2021 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.07.2021 № 404, витягу з ДРРП № 263939597 від 01.07.2021 року. Даний житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 та відноситься до індивідуальних житлових будинків, а не багатоквартирних, про що зазначає позивач у позовній заяві. Тому доводи позивача щодо самовільного зайняття земельної ділянки, на якій знаходить даний будинок, який не є самовільним будівництвом, є безпідставними.

Згідно п. 6 Переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, який затверджено Постановою КМУ від 07.06.2017 року №406, зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд без влаштування фундаментів, зокрема навісів, альтанок, наметів, накриття, сходів, естакад, літніх душових, теплиць, гаражів, а також свердловин, криниць, люфт-клозетів, вбиралень, вигрібних ям, замощень, парканів, відкритих басейнів та басейнів із накриттям, погребів, входів до погребів, воріт, хвірток, приямків, терас, ґанків (щодо індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків), не потребує оформлення дозвільних документів на будівництво. Тому доводи позивача щодо відсутності дозвільних документів на будівництво є безпідставними.

Відповідно до наданих сторонами доказів даний паркан є металевим та споруджений без влаштування фундаменту на прибудинковій території житлового будинку садибного типу АДРЕСА_1 .

Згідно з ч. 2 та п.«а» ч. 4 ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів, тощо).

Позивачем не доведено встановлення паркану на землях загального користування, навпаки, позивач вказує, що спірний паркан встановлено на прибудинковій земельній ділянці по АДРЕСА_1 .

Згідно з п. 9 ч. 1 та ч. 2 ст. 21 Закону України від 06.09.2005 № 2807-IV «Про благоустрій населених пунктів» (далі Закон) огорожі є різновидом малих архітектурних форм та є елементом благоустрою. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об`єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, державних стандартів, норм і правил.

Відповідно до пунктів 1-3 ч. 2 ст. 17 Закону громадяни у сфері благоустрою населених пунктів зобов`язані: утримувати в належному стані об`єкти благоустрою (їх частини), що перебувають в їх власності або користуванні, а також визначену правилами благоустрою території населеного пункту прилеглу до цих об`єктів територію; дотримуватись правил благоустрою території населених пунктів; не порушувати права і законні інтереси інших суб`єктів благоустрою населених пунктів.

Відповідно до ст. 103 Земельного кодексу України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, за якими власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається менше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Планування окремої земельної ділянки, будівництво на ній будівель та споруд власниками або користувачами здійснюються з урахуванням законних інтересів інших власників або користувачів земельних ділянок, будівель і споруд. Також враховуються містобудівні та планувальні вимоги, обмеження щодо гранично допустимої висоти будинків, мінімально допустимої відстані від об`єктів, які проєктуються, до меж земельної ділянки, існуючих будівель, споруд та огорожі.

Відповідно до положень п. 6.7 ДБН Б.2.2-5:2011 «Благоустрій територій», затвердженого наказами Мінрегіону від 28.10.2011 № 259 та від 30.03.2012 № 139 дозволено проектувати огорожі як окремих ділянок, так і усієї прибудинкової території садибної забудови. Висота огорож має бути не більше ніж 2,0 м на межі сусідніх земельних ділянок та не більше ніж 2,5 м на межі з вулицею для забезпечення нормативної інсоляції та провітрювання суміжних територій.

Проаналізувавши письмові докази, які надані сторонами, суд приходить до висновку, що Хорольською міською радою не доведено факту порушення відповідачем правил забудови та прав самого позивача, як сторони спору. У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які вказують на те, що паркан створює позивачу перешкоди у здійсненні його права власності на земельну ділянку.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 у справі №18-рп/2004 термін «порушене право», який вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». При цьому з приводу останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Заявляючи позов з підстав порушення спірним парканом права на землю Хорольської міської ради, позивач фактичною підставою позову зазначив порушення приватних прав власника іншої частини будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , проте не навів обставин і відповідних норм, які б свідчили про те, що таке представництво приватних інтересів певних осіб є реалізацією повноважень органу місцевого самоврядування та представництва територіальної громади міста Хорол. Тобто підстава позову, суб`єкт і об`єкт, з метою захисту яких його пред`явлено, доводи позивача на обґрунтування позову є суперечливими.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є передчасними, а відтак задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

З урахуванням вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для здійснення розподілу судових витрат - відсутні.

Керуючись статтями 6-9, 72-77, 211, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області до ОСОБА_1 про знесення самочинно побудованого паркану відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя: О.В. Коновод