Справа № 640/8000/21
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2022-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2022 року м. Київ № 640/8000/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Балась Т.П., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач), у якому просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду у місті Києві зарахувати ОСОБА_1 до стажу за вислугою років періоди роботи відповідно до трудової книжки з 06.08.1985 по 10.10.2017.

На обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідачем протиправно відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки нею було подано всі необхідні документи для такого призначення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.05.2021 відкрито спрощене провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Відповідач проти позову заперечив, у відзиві на позовну заяву просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки у позивача відсутній необхідний страховий стаж за вислугу років (26 років 6 місяців). Крім того, відповідач у відзиві зазначає, що позивачем пропущено строк звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.09.2021 задоволено клопотання позивача про витребування доказів; витребувано від Державної установи «Інститут гематології та трансфузіології НАМН України» Положення про консультативне поліклінічне відділення ДУ «Інститут гематології та трансфузіології НАМН України» зі змінами та доповненнями, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. М. Берлинського, 12; пояснення про відношення консультативного-поліклінічного відділення у період з 06.08.1985 по 28.12.2019 до клініки науково-дослідного інституту.

На виконання вимог вказаної ухвали від Державної установи «Інститут гематології та трансфузіології НАМН України» надійшли письмові пояснення та витребувані докази.

Частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З клопотаннями про розгляд справи у судовому засіданні учасники справи не звертались.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як убачається з матеріалів, 24.09.2020 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За результатом розгляду заяви ОСОБА_1 від 24.09.2020 №6298, Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві листом від 09.10.2020 № 2600-0314-8/143966 повідомлено, що відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мали працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2017 року по 10 жовтня 2017 року - не менше 26 років 6 місяців. Тобто стаж за вислугу років для визначення права на пенсію враховується лише по 10.10.2017.

Згідно наданих документів про стаж: трудова книжка, диплом страховий стаж складає 37 років 03 місяці 01 день. Стаж роботи за вислугу років станом на 11.10.2017 відсутній.

До стажу за вислугу років не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 оскільки трудова книжка завірена печаткою установи не того часу.

Дата заповнення трудової книжки - 12.08.1985, завірена печаткою з ідентифікаційним кодом організації. Згідно з постановою Кабінету Міністрів від 22.01.1996 №118 ідентифікаційний код, який присвоєно суб`єкту, є обов`язковим для використання в усіх видах звітних та облікових документів і зазначається на його печатках та штампах, починаючи з 22.01.1996 та з цієї дати його було запроваджено на печатці установи.

Крім того, ОСОБА_2 було надано довідку про те, що вона працювала в інституті з 06.08.1985 по 28.12.2019 на посаді фельдшера-лаборанта консультативно-поліклінічного відділення. Проте, відповідно до пункту «е» статті 55 Закону «Про пенсійне забезпечення» та переліку посад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 04.11.1993 № 909 призначаються пенсії за вислугу років, якщо відділення в якому працювала заявниця, відноситься до клініки науково-дослідного інституту, згідно положення про неї.

Оскільки відсутній необхідний страховий стаж за вислугу років (26 років 6 місяців) та довідка не відповідає вимогам законодавства у призначенні пенсії за вислугу років згідно заяви від 24.09.2020 № 6298 відмовлено.

Вважаючи таку відмову протиправною, а свої права порушеними, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Згідно з п.16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 №2148-VIII мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Відповідно до п.2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Закон України від 03.10.2017 №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» набрав чинності 11 жовтня 2017 року.

Тобто пенсія за вислугу років згідно із нормами Закону №1788-ХІІ призначається за умови наявності у особи станом на 11.10.2017 визначеного цим законом страхового і спеціального стажу.

У свою чергу, відповідно до статті 1 Закону №1788-ХІІ, громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Положеннями статті 2 Закону №1788-XII передбачено, що за цим Законом призначаються, зокрема, трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Право на пенсію за вислугу років мають, зокрема: працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55 (ст.52 Закону №1788-ХІІ).

Пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ (в редакції, чинній до 01.04.2015) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Надалі з прийняттям Закону України від 02.03.2015 №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» було підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктами «д», «е», «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ, а з прийняттям Закону України від 24.12.2015 №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» встановлено раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (п. «е» ст.55 Закону №1788-ХІІ) за переліком, що затверджується у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ (в редакції Закону України від 24.12.2015 №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України») було встановлено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Конституційним Судом України 04.06.2019 ухвалено рішення №2-р/2019, яким визнано неконституційними положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII.

Конституційний Суд України ухвалюючи вищезазначене рішення, вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Конституційний Суд України виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ - 55 років), нівелює сутність права на соціальний захист, не відповідає конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Крім того, на думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом №213-VIII до оспорюваних положень Закону №1788-ХІІ щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної статтею 51 Закону №1788-ХІІ. А саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятим на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону №1788-ХІІ поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону №1788-ХІІ.

Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону №1788-ХІІ випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом «а» статті 54, пунктами «а», «б», «в», «г», «д», «е», «є», «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Положення Закону №1788-ХІІ щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Відтак, Конституційний Суд України визнав зазначені зміни неконституційними.

Зазначені норми Закону №1788-ХІІ втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04.06.2019.

Отже, починаючи з 05.06.2019 положення пункту «е» статті 55 Закону України №1788-ХІІ діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015№ 911-VIII, а саме: «Право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку».

Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 (далі - Перелік №909).

Відповідно до Переліку № 909 посада середнього медичного персоналу лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, установах з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспожив служби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічних закладах, діагностичних центрах дає право на пенсію за вислугу років.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з записами трудової книжки ОСОБА_1 , остання з 06.08.1985 по 28.12.2019 працювала на посаді фельдшера-лаборанта консультативної поліклініки Київського науково-дослідного інституту гематології та переливання крові.

Зі змісту трудової книжки позивача також установлено, що 10.10.2000 Київський науково-дослідний інститут гематології та переливання крові перейменовано в Інститут гематології та трансфузіології АМН України; 02.02.2004 консультативну поліклініку перейменовано у консультативне відділення поліклінічне відділення; 22.01.2007 Інститут гематології та трансфузіології АМН України перейменовано в Державну установу «Інститут гематології та трансфузіології АМН України»; 17.12.2012 Державну установу «Інститут гематології та трансфузіології АМН України» перейменовано в Державну установу «Інститут гематології та трансфузіології НАМН України».

Відповідно до Положення про консультативне поліклінічне відділення Державної установи «Інститут гематології та трансфузіології НАМН України», Консультативне поліклінічне відділення є структурним підрозділом і діє в складі ДУ ІГТ НАМНУ, на базі якого надається спеціалізована консультативна медична допомога профільним хворим, проводиться апробація нових методів діагностики, профілактики та лікування, здійснюється облік тематичних хворих із захворюваннями крові та кровотворних органів; проводиться відбір хворих для стаціонарного обстеження та лікування; ведеться реєстр хворих гематологічного профілю, котрі проживають в м. Києві.

Крім того, у поясненнях Державна установа «Інститут гематології та трансфузіології НАМН України» зазначила, що у період з 06.08.1985 по 28.12.2019 відділення змінювало назву (консультативна поліклініка, консультативне поліклінічне відділення). В структурі Державної установи «Інститут гематології та трансфузіології НАМН України» відділення входить до клінічних підрозділів і наразі фінансується за бюджетною програмою «Охорона здоров`я» 6561060 «Діагностика і лікування захворювань із впровадженням експериментальних та нових медичних технологій, спеціалізована консультативно-поліклінічна допомога, що надається установами НАМИ України». В побутовому мовленні цей підрозділ часто називають «клініка». Підрозділу з назвою «Клініка» в структурі науково-дослідного інституту немає.

В той же час, відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 23.10.1991 № 146 «Про атестацію середніх медичних працівників» з 01.01.1992 в дію введено Положення про атестацію середніх медичних працівників, номенклатуру спеціальностей середніх медичних працівників, за п. 23 якої посада «Фельдшер-Лаборант» віднесена до середнього медичного персоналу та, відповідно, зараховується до медичного стажу.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що період роботи позивачки з 06.08.1985 по 10.10.2017 на посаді фельдшера-лаборанта консультативної поліклініки Київського науково-дослідного інституту гематології та переливання крові мав бути зарахований до спеціального стажу.

Разом з тим, суд не погоджується з позицією відповідача про неможливість врахування до стажу за вислугу років періоду роботи згідно трудової книжки, оскільки трудова книжка завірена печаткою установи не того часу, з огляду на наступне.

Відповідно до положень Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, обов`язок внесення відповідних записів до трудових книжок покладено на роботодавця.

Тобто, можна дійти висновку, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення чи ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.

На думку суду, та обставина, що на печатці підприємства наявний ідентифікаційний код суб`єкта підприємницької діяльності, не робить документи, які засвідчені нею, неправдивими.

Позивач має відповідний запис у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи, та цей запис є належним та допустимим доказом для підтвердження його трудового стажу.

З огляду на вищевикладене, правові підстави для неврахування до спеціального стажу позивача періоду роботи з 06.08.1985 по 10.10.2017 на посаді фельдшера-лаборанта консультативної поліклініки Київського науково-дослідного інституту гематології та переливання крові відсутні.

За таких обставин, позивач на момент подання заяви про призначення пенсії за вислугу років, мала станом на 11.10.2011 спеціальний стаж роботи понад 32 роки, що є достатнім для призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що відмова органу Головного Пенсійного фонду України в м. Києві у призначенні позивачу пенсії за вислугу років, є протиправною.

При цьому суд зазначає, що у позовній заяві позивач просить суд визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в призначенні пенсії за вислугу років, з приводу чого суд зазначає таке.

Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, суд наділений правом вийти за межі позовних вимог під час ухвалення рішення у справі та з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З метою ефективного захисту прав позивача суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві викладене у листі від 09.10.2020 № 2600-0314-8/143966, про відмову у призначенні пенсії за вислугу років.

Так, суд вважає за необхідне зазначити, що за наявності рішення суб`єкта владних повноважень, яке визнане судом протиправним, оскаржувані дії поглинаються скасуванням прийнятого рішення, оскільки суб`єктом владних повноважень проявлено активну поведінку - прийнято рішення про відмову позивачу у перерахунку пенсії.

Відповідно до Рекомендації №R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Оскільки відповідачем було протиправно не зараховано до спеціального стажу позивачки відповідні періоди її роботи та відмовлено їй у призначенні пенсії за вислугу років, суд вважає, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.

У зв`язку з цим, суд вважає за необхідне з урахуванням положень частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства та з метою ефективного захисту порушених прав позивача зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до стажу за вислугою років позивача період роботи з 06.08.1985 по 10.10.2017 на посаді фельдшера-лаборанта консультативної поліклініки Київського науково-дослідного інституту гематології та переливання крові, та призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «По пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ, починаючи з 24.09.2020.

Щодо аргумента представника відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду суд зауважує наступне.

Частиною 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (абзац 1 частини 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України).

Аналізуючи питання дотримання позивачем строку звернення, суд вказує, що рішення про відмову у призначенні пенсії позивача за вислугою років відповідачем прийнято 09.10.2020. При цьому до суду позивач за захистом порушеного права звернувся 24.03.2021.

За наведених обставин підстави вважати, що позивачем пропущено строк звернення, передбачений частиною 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні з адміністративним позовом до суду було сплачено судовий збір в розмірі 908,00 грн., який підлягає стягненню на його користь з відповідача.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, оформлене листом від 09.10.2020 № 2600-0314-8/143966 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (ідентифікаційний код 42098368, місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16) зарахувати до до стажу за вислугою років ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) період роботи з 06.08.1985 по 10.10.2017 на посаді фельдшера-лаборанта консультативної поліклініки Київського науково-дослідного інституту гематології та переливання крові.

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (ідентифікаційний код 42098368, місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16) призначити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ, починаючи з 24.09.2020.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (ідентифікаційний код 42098368, місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16) судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Т.П. Балась