Справа № 826/9863/18
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2022-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2022 року м. Київ № 826/9863/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючогосудді Маруліної Л.О., вирішивши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства закордонних справ України

про зобов`язання вчинити дії, В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства закордонних справ України (далі також - відповідач, МЗС України), в якому просить зобов`язати відповідача надати позивачу у письмовому вигляді повну інформацію, що запитувалася згідно заяви позивача від 21.11.2017 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у 2016 році під час роботи в Міністерстві закордонних справ України готував двічі пакети документів для отримання на його ім`я електронно-цифрових підписів (ЕЦП) в акредитованих в Україні центрах сертифікації ключів. До дати його звільнення 10.02.2017 року ключі ним не були отримані. Після звільнення він особисто отримав ЕЦП як приватна особа 30.03.2017 року.

Однак, інформації з приводу двох пакетів документів поданих ОСОБА_1 для отримання на його ім`я електронно-цифрових підписів в акредитованих в Україні центрах сертифікації ключів під час його роботи в Міністерстві закордонних справ України у нього не було. 14.08.2017 року він звернувся із заявою до відповідача про надання інформації з приводу двох пакетів документів, чи були отримані МЗС України ЕЦП на його ім`я, і якщо вони не були отримані, то просив повернути оригінали підготовлених пакетів документів. Міністерство закордонних справ України 31.10.2017 року надало відповідь про інформацію відносно одного пакету документів. Тому, позивач 21.11.2017 року повторно надіслав заяву з приводу інформації щодо іншого пакету документів та повернення оригіналів документів, що стосуються його особисто (додаток до розділу 2 Реєстраційної картки в 2 примірниках, копії паспорту, копії ідентифікаційного номеру засвідченого підписом позивача). 27.12.2017 року Міністерство закордонних справ України надало відповідь №213/19-091-3887 на заяву від 21.11.2017 року, згідно якої копії документів, про які запитувалися, що стосуються позивача особисто було знищено. Виходячи з вищевикладеного позивач просить задовольнити позов.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.07.2018 року справу прийнято до провадження та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

19.07.2018 року відповідачем подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском строків звернення до суду, оскільки правовідносини, про які зазначає позивач у зв`язку із розглядом його заяв мали місце ще в листопаді 2017 року, а позов подано в червні 2018 року, а отже пропущений шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше обчислюється з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В письмовому відзиві на позов відповідач зазначив, що звернення позивача розцінює як скаргу відповідно до статті 17 Закону України «Про звернення громадян», оскільки позивачем порушено місячний строк на подання скарги на дії МЗС України, а тому такі скарги розгляду не підлягають.

ОСОБА_1 проти доводів відповідача заперечив та зазначив, що заява від 21.12.2017 року не є скаргою, а зверненням про надання інформації, він не оскаржував дії співробітників МЗС України, а лише просив надати відповідь щодо другого пакету документів, оскільки на заяву від 14.08.2017 року була надана відповідь лише відносно одного пакету документів.

Крім того, обчислення строку подання позову до суду обчислюється відповідно до частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Позивач вказує, що отримав відповідь на свою заяву від 21.11.2017 року, що була надана відповідачем 27.12.2017 року лише на початку січня 2018 року, а тому шестимісячний строк звернення до суду у нього не пропущено, тому ним не подавалася заява про поновлення строку.

Розглянувши матеріали справи, клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першою та другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач оскаржує, зокрема дії відповідача щодо не надання повної інформацію, що запитувалася згідно заяви позивача від 21.11.2017 року. Листом від 27.12.2017 року №213/19-091-3887 Міністерство закордонних справ України надало відповідь на заяву від 21.11.2017 року, згідно якої повідомило, що копії документів, про які йдеться у зверненні та стосуються позивача особисто, було знищено.

З даним позовом до суду позивач звернувся 25.06.2018 року, тобто в межах строків, визначених частиною другою статті 122 КАС України. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення зі скаргою, з огляду на наступне.

Статтею третьою Закону України "Про звернення громадян" передбачено, що скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Частиною другою статті восьмої Закону України "Про звернення громадян" встановлено, що не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про звернення громадян" скарга на рішення, що оскаржувалось, може бути подана до органу або посадовій особі вищого рівня протягом одного року з моменту його прийняття, але не пізніше одного місяця з часу ознайомлення громадянина з прийнятим рішенням. Скарги, подані з порушенням зазначеного терміну, не розглядаються.

Зі змісту заяви ОСОБА_1 вбачається, що останній просить надати йому інформацію щодо іншого пакету документів про отримання на його ім`я електронно-цифрових підписів в акредитованих в Україні центрах сертифікації ключів під час його роботи в Міністерстві закордонних справ України та повернути оригінали документів, що стосуються його особисто (додаток до розділу 2 Реєстраційної картки в 2 примірниках, копії паспорту, копії ідентифікаційного номеру засвідченого підписом позивача).

При цьому будь-яких вимог про поновлення прав і захист законних інтересів, чи оскарження рішень, дій (бездіяльності) відповідача звернення позивача не містять, а тому суд приходить до висновку, що вказане звернення не може вважатися скаргою, відповідно строки на подання звернення, передбачені статтею 17 Закону України "Про звернення громадян" застосуванню не підлягають.

Таким чином, відсутні підстави для залишення позовної заяви позивача без розгляду, а тому клопотання відповідача не підлягає до задоволення.

20.07.2018 року до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач просить відмовити в позові, та зазначає, що повний пакет документів наданий позивачем 20.12.2016 року до Департаменту розвитку та забезпечення дипломатичної служби МЗС України було передано до АЦСК органів юстиції, результатом чого стало генерування електронного цифрового підпису 06.02.2017 року, про що відповідач повідомив позивача листом від 31.10.2017 року №213/19-091-3887. Також пояснив позивачу, що в подальшому після передачі пакету документів до АЦСК, вони не повертаються назад до Міністерства закордонних справ, з приводу запитань потрібно звертатися на гарячу лінію АЦСК органів юстиції.

Крім того, позивачу було наголошено, що згідно циркулярного листа МЗС України від 05.12.2016 року №213/21-930-3416 працівники МЗС України мали самостійно згенерувати особистий електронний цифровий підпис на власний носій.

Відповідач у письмовому відзиві на позов вказав про відповідність своїх дій вимогам чинного законодавства, та зазначив, що звернення позивача розцінює як скаргу відповідно до статті 17 Закону України «Про звернення громадян», оскільки позивачем порушено місячний строк на подання скарги на дії МЗС України, а тому такі скарги розгляду не підлягають. Також, позивачем порушено строк звернення із позовом до суду, а саме шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше обчислюється з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Також, в прохальній частині відзиву містилися клопотання відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та клопотання про залучення належного відповідача у справі - Акредитованого центру сертифікації ключів органів юстиції України ДП Національні інформаційні системи.

Через канцелярію суду 01.08.2018 року позивачем подано відповідь на відзив відповідача, в якому позивач заперечує проти залучення в якості належного відповідача АЦСК, оскільки метою запиту позивача, який на разі є предметом спору, було дізнатися у МЗС України рух пакету документів, про що МЗС України йому повідомити відмовило. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.08.2018 року у задоволенні клопотань Міністерства закордонних справ України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін та про заміну неналежного відповідача у справі на належного - Акредитований центр сертифікації ключів органів юстиції України ДП Національні інформаційні системи - відмовлено.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою від 14.08.2017 року, у якій просив надати інформацію з приводу двох пакетів документів, поданих ним для отримання на його ім`я електронно-цифрових підписів в акредитованих в Україні центрах сертифікації ключів під час його роботи в Міністерстві закордонних справ України, чи були отримані МЗС України ЕЦП на його ім`я, і якщо вони не були отримані, то просив повернути оригінали підготовлених пакетів документів.

За результатами вказаного звернення, відповідач листом від 31.10.2017 року №213/19-091-3887 повідомив про те, що повний пакет документів наданий позивачем 20.12.2016 року до Департаменту розвитку та забезпечення дипломатичної служби МЗС України було передано до АЦСК органів юстиції, результатом чого стало генерування електронного цифрового підпису 06.02.2017 року, і якщо є питання то потрібно звертатися на гарячу лінію АЦСК органів юстиції. Відповідно до інструкції циркулярного листа МЗС України від 05.12.2016 року №213/21-930-3416 працівники МЗС України мали самостійно згенерувати особистий електронний цифровий підпис на власний USB-носій, схоронно його зберігати та не передавати стороннім особам, щоб уникнути компроментації ЕЦП.

27.11.2017 року, позивач повторно звернувся до відповідача із заявою, у якій зазначив, що відповідач надав відповідь щодо одного пакету документів, тому він просить надати інформацію щодо іншого пакету документів та повернути оригінали документів, що стосуються його особисто (додаток до розділу 2 Реєстраційної картки в 2 примірниках, копії паспорту, копії ідентифікаційного номеру засвідченого підписом позивача).

27.12.2017 року Міністерство закордонних справ України надало відповідь №213/19-091-3887 на заяву від 21.11.2017 року, згідно якої повідомило, що копії документів, про які йдеться у зверненні та стосуються позивача особисто, було знищено.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, відповідь на відзив, заперечення, додаткові пояснення по суті справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 40 Конституції України, кожному гарантовано право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно статті 5 Законом України "Про інформацію" кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулюються Законом України "Про звернення громадян".

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України "Про звернення громадян" громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Частиною першою статті 15 Закону України "Про звернення громадян" передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Згідно частин третьої, четвертої статті 15 Закону України "Про звернення громадян" відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Згідно абзацу сьомого статті 18 Закону України "Про звернення громадян" громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.

Статтею 19 Закону України "Про звернення громадян" зокрема передбачено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення.

Відповідно до статті 20 Закону України "Про звернення громадян" звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну. Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.

Аналізуючи докази наявні в матеріалах справи, суд звертає увагу, що в даному випадку виконання наведених вище приписів чинного законодавства України, щодо розгляду звернення позивача від 21.11.2017 року та надання на нього відповіді носило виключно формальний характер, оскільки лист відповідача від 27.12.2017 року №213/19-091-3887, не ґрунтується на ретельному дослідженні обставин і питань, які порушує заявник у своєму зверненні, не містить відповідей з належним обґрунтуванням на всі поставлені у зверненні питання.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про порушення відповідачем процедури розгляду звернень позивача, що у свою чергу є підставою для зобов`язання його розглянути звернення позивача від 21.12.2017 року повторно та надати обґрунтовану відповідь на всі поставлені у зверненні питання, у відповідності до вимог Закону України "Про звернення громадян".

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність своїх дій з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України суд та відповідно до квитанції, яка міститься в матеріалах справи від 25.06.2018 року №, стягує на користь позивача здійснені ним документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства закордонних справ України.

Керуючись положеннями статей 2, 72-78, 79, 139, 241-246, 250, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Зобов`язати Міністерство закордонних справ України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.11.2017 року з урахуванням висновків даного рішення та надати обґрунтовану відповідь за результатами її розгляду.

3. Стягнути здійснені ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) документально підтверджені судові витрати у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства закордонних справ України (01018, м. Київ, Михайлівська площа, 1, код ЄДРПОУ 0026620).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Відповідач: Міністерство закордонних справ України (01018, м. Київ, Михайлівська площа, 1, код ЄДРПОУ 0026620).

Повне судове рішення складено 21.06.2022 року.

Суддя Л.О. Маруліна