Справа № 420/2534/22
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2022-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2534/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Скупінської О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області (), Головного управління ДПС в Одеській області (код ЄДРПОУ ВП 44069166), про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 04.02.2022 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області в якій позивач просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС в Одеській області №Ф-6834-50 від 18.11.2021 року про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначає, що нею було отримано вимога Головного управління ДПС в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6834-50 яка була складена 18.11.2021 року згідно з якою, станом на 31.01.2021 року заборгованість ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску становить 29340,74 грн. ОСОБА_1 зазначає, що 25.05.2010 року зареєструвалась як фізична особа-підприємець, проте фактично підприємницьку діяльність не здійснювала. В 2012 році позивачка звернулась до державного реєстратора та подала заяву про припинення діяльності як фізичної особи-підприємця. Разом з цим до відділу Київського ДПІ Головного управління ДПС в Одеській області позивачкою також було подано відповідне повідомлення про не здійснення підприємницької діяльності, після чого інспектор державної податкової служби впевнила позивачку, що відповідні відомості до інформаційних баз та зупинить здійснення нарахування податків і зборів. Крім того, 04.01.2019 році ОСОБА_1 було прийнято на роботу до ОСББ «Світанок 21» вбиральницею службових приміщень. 30.08.2019 року її було звільнено з підприємства за власним бажанням, про що свідчить запис у трудовій книжці, яка додана до матеріалів справи. Після чого позивачка ніде не працевлаштовувалась та займалась сімейним господарством.

Вважаючи вказану вимогу про сплату податкового боргу протиправною позивачка звернулась до суду з вимогою про її скасування.

Ухвалою судді від 09.02.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Ухвалою від 13.05.2022 суд ухвалив витребувати у Головного управління ДПС в Одеській області детальний розрахунок сум (із зазначенням періодів) податкового боргу з яких складається вимога Головного управління ДПС в Одеській області №Ф-6834-50 від 18.11.2021 року. Витребувати у Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області індивідуальні відомості про застраховану особу форми ОК-5 за 2019 рік, відносно ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ). Зазначену інформацію надати до суду протягом 10 днів з моменту отримання копії цієї ухвали.

24 травня 2022 року до суду (вх.№ЕП/14268/22) від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надійшов лист «Щодо надання інформації», у якому пенсійний орган повідомляє, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) згідно електронної бази даних Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на обліку не перебуває, пенсію не отримує та в Реєстрі застрахованих осіб ОСОБА_1 не перебуває, а тому надати ОК-5 за 2019 рік не виявляється можливим.

Ухвалою суду від 04.07.2022 залучено до участі у справі №420/2534/22 у якості другого відповідача Головне управління ДПС в Одеській області код ЄДРПОУ ВП 44069166 (65044, м.Одеса, вул.Семінарська, 5). Розпочато спочатку розгляд справи №420/2534/22.

01 липня 2022 року від Головного управління ДПС в Одеській області до суду (вх.№21061/22) надійшов відзив на позовну заяву у якому представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечує та вказує, що отримана позивачем заробітна плата як найманого працівника та факт реєстрації його фізичною особою-підприємцем без отриманого від підприємницької діяльності доходу є різними базами нарахування єдиного внеску, які не виключають один одного, а відтак суми внеску, що зазначені у спірній вимозі є такими, що відповідають приписам чинного законодавства.

Крім того, відповідач зазначає, що з тверджень ОСОБА_1 вона була найманим працівником у період з 04.01.2019 по 30.08.2019 у той час, коли заборгованість зі сплати єдиного податку рахується з 2018 року по 2020 рік.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

25 травня 2010 року ОСОБА_1 була зареєстрована фізичною особою підприємцем, що стверджує сама позивачка однак відповідних доказів (витяг з Єдиного державного реєстру реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань) суду не надала.

Заборгованість з несплати єдиного внеску, що нараховано позивачу становить 29340,74 грн.

Як убачається з інтегрованої картки платника податків фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (а.с.57-60), зазначена сума боргу складається з наступних складових:

-за 1 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн;

-за 2 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн;

-за 3 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн;

-за 4 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн;

-за 1 квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн;

-за 2 квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн;

-за 3 квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн;

-за 4 квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн;

-за 1 квартал 2020 року у сумі 2078,12 грн;

-за 2 квартал 2020 року у сумі 1039,06 грн;

-за 3 квартал 2020 року у сумі 3178,12 грн;

-за 4 квартал 2020 року у сумі 2200,00 грн.

Матеріали справи містять копію свідоцтва про одруження (а.с.10), відповідно до якого ОСОБА_3 30.10.2004 змінила прізвище на « ОСОБА_4 ».

Відповідно до трудової книжки № НОМЕР_2 (а.с.4-5), особа « ОСОБА_5 » (мовою оригіналу) 04.01.2019 «Принята на работу в «Світанок-21 уборщицей служебных помещений» (мовою оригіналу), а 30.08.2019 її звільнено із займаної посади за власним бажанням, ст.32 КЗпП України.

У той же час, відповідно до листа від 24 травня 2022 року до суду (вх.№ЕП/14268/22) Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надійшов лист «Щодо надання інформації» (а.с.35), у якому пенсійний орган повідомляє, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) згідно електронної бази даних Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на обліку не перебуває, пенсію не отримує та в Реєстрі застрахованих осіб ОСОБА_1 не перебуває, а тому надати ОК-5 за 2019 рік не виявляється можливим.

18.11.2021 Головним управлінням ДПС в Одеській області було складено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6834-50 зі сплати єдиного внеску ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у сумі 29340,74 грн (а.с.55). Відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи податкових органів, Головне управління ДПС в Одеській області вимагає сплатити заборгованість в сумі 29340,74 грн на спеціальний рахунок.

Зазначена вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6834-50 від 18.11.2021, відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (а.с.56), була направлена на адресу ОСОБА_1 та отримана нею 15.12.2021.

17.12.2021 року ОСОБА_1 подала до державного реєстратора Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області заяву та документи для припинення підприємницької діяльність фізичної особи підприємця ОСОБА_1 , що підтверджується Описом документів, що подаються заявником для проведення державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Позивач вважає вказану вимогу протиправною, покликаючись на те, що фактично підприємницьку діяльність вона не здійснювала та вважала, що в 2012 році державним реєстратором було припинено її підприємницьку діяльність.

Предметом спору у цій справі є оцінка правомірності вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску, направленої на адресу позивача, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець.

Вирішуючи даний спір, суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб щодо адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Згідно зі ст.2 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної зі збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У п.3 і 10 ч.1 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» розкрито поняття застрахованої особи як фізичної особи, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок, а страхувальників - як роботодавців та інших осіб, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абз.2 п.1 ч.1 ст 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

До платників єдиного внеску включено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування (п. 4 ч. 1 цієї ж статті).

Відповідно до абз.1 п.1 та п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у п. 1 (крім абз. 7), ч.1 ст.4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у п. 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску; для платників, зазначених у п.4 ч.1 ст.4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Водночас, відносини щодо сплати єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати, оскільки метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Зважаючи на викладене, можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб (до яких відповідно до пп.14.1.226 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України відноситься фізична особа-підприємець) саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, якщо особа, яка зареєстрована як фізична особа підприємець, господарську діяльність не веде та доходи не отримує, проте є найманим працівником, така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення законодавства щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і зареєстровані як фізичні особи - підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують) та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» викладений Верховним Судом в постанові від 27 листопада 2019 року у справі №160/3114/19 та в подальшому підтриманий у постановах від 04 грудня 2019 року в адміністративній справі №440/2149/19, від 23 січня 2020 року у справі №480/4656/18, від 27 березня 2020 року у справі №140/2214/19, від 03 квітня 2020 року у справі №140/642/19, від 19 червня 2020 року у справі №824/876/19-а.

Таким чином, з урахуванням наведеного, суди при вирішенні спору повинні перевірити обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця або самозайнятої особи; здійснення нею підприємницької діяльності та отримання нею доходу у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок; нараховування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць.

Щодо доводів позивача про її нібито звернення до податкового органу в 2012 році та неналежне врядування Головним управлінням ДПС в Одеській області, яке виразилось у не проведенні перевірок підприємницької діяльності контролюючим податковим органом за 12 років, суд зазначає таке.

Згідно статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Відповідно до частини другої статті 50 Цивільного кодексу України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Частиною першою статті 128 Господарського кодексу України визначено, що громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Відповідно до приписів статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (у редакції, чинній на момент здійснення оскаржуваного реєстраційного запису) фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця проводиться у разі:

-прийняття фізичною особою-підприємцем рішення про припинення підприємницької діяльності;

- смерті фізичної особи-підприємця;

- постановлення судового рішення про оголошення фізичної особи померлою або визнання безвісно відсутньою;

- постановлення судового рішення про визнання фізичної особи, яка є підприємцем, недієздатною або про обмеження її цивільної дієздатності;

- постановлення судового рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.

Отже, усне звернення до податкового органу про припинення підприємницької діяльності не є підставою для її фактичного припинення, оскільки така реєстраційна дія може бути вчинена на підставі рішення суду, або власного волевиявлення особи про припинення такої діяльності.

Такі доводи позивача не можуть бути взяті до уваги судом та стати підставою для скасування оскаржуваної вимоги.

При цьому судом враховується, що в силу положень частини першої, третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Отже, оскільки позивач зареєстрована фізичною особою-підприємцем в означений період, що вона сама не спростовує, за нею зберігається обов`язок сплачувати єдиний внесок.

У інформаційній системі органу доходів і зборів лише відображаються відомості про сплату чи несплату платниками податків єдиного внеску, розмір та обов`язок сплати якого встановлені Законом.

Пункт 4 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 № 449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 21 грудня 2020 року № 790), надає право контролюючим органам формувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів.

Облікові дані з інформаційної системи органу доходів і зборів є також самостійною підставою для формування вимог, як і акти перевірки чи податкова звітність.

Зі змісту оскаржуваної вимоги від 18.11.2021 № Ф-6834-50 вбачається, що у позивача виникла заборгованість (недоїмка) зі сплати єдиного внеску у розмірі 29340,74 грн. Підставою для формування оскаржуваної вимоги були відомості щодо заборгованості зі сплати єдиного внеску, відображені даних інформаційної системи податкових органів.

З огляду на викладене, а також на наявність даних інформаційної системи, які свідчать про недоїмку зі сплати єдиного внеску у позивача, на час винесення на надсилання позивачу спірної вимоги про сплату боргу заборгованість зі сплати єдиного внеску існувала, а тому спірну вимогу винесено правомірно та у спосіб передбачений законом.

При цьому, суд зауважує, що правомірність нарахованої суми недоїмки згідно оскаржуваної вимоги позивачем під сумнів не ставиться.

Щодо періоду роботи ОСОБА_1 з 04.01.2019 року по 30.08.2019 року то варто зазначити, що записи про працевлаштування в трудовій книжці не відображають дійсність сплати роботодавцем єдиного соціального внеску за працівника ОСОБА_1 , у вказаний період, крім того, як убачається з листа Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 24 травня 2022 року (вх.№ЕП/14268/22), пенсійний орган повідомляє, що ОСОБА_1 в Реєстрі застрахованих осіб не перебуває, а тому надати ОК-5 за 2019 рік не виявляється можливим.

Враховуючи вищевикладене, контролюючим органом правомірно та у межах повноважень нараховано позивачу недоїмку зі сплати єдиного соціального внеску за період з лютого 2018 року по 2020 рік, оскільки у матеріалах справи наявні докази того, що позивач у зазначеному періоді була фізичною особою-підприємцем, та відсутні докази, що у цей період єдиний соціальний внесок за позивача було сплачено роботодавцем.

Частиною 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ст.242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Одночасно суд звертає увагу, що позивачем, як фізичною особою-підприємцем, будь-яких доказів про сплату нею єдиного внеску до суду не надано.

Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Згідно до ч. 1 ст. 139 КАС України в разі відмови в задоволенні позову судові витрати не присуджуються на користь сторони за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області (), Головного управління ДПС в Одеській області (код ЄДРПОУ ВП 44069166) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідачі:

Головне управління ДПС в Одеській області (вул. Семінарська, буд.5, м. Одеса, 65044, );

Головне управління ДПС в Одеській області (вул. Семінарська, буд.5, м. Одеса, 65044, ЄДРПОУ ВП 44069166);

Суддя Олена СКУПІНСЬКА

.