Справа № 420/1896/22
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2022-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1896/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2022 року Одеський окружний адміністративний суд

у складі головуючого судді Завальнюка І.В.,

при секретарі Четвертак О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі в порядку загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд визнати протиправними та скасувати наказ № 2176 о/с від 23.12.21; поновити позивача на посаді начальника відділу контролю за обігом зброї ГУ НП в Одеській області, або на рівнозначній посаді в структурі Національної поліції України, або нижчій посаді відповідно до професійної підготовки та професійної компетенції; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.12.21 по день винесення судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 2016 р. по 2021 р. працював на різних посадах в Управлінні внутрішньої безпеки ДВБ НП України, ГУ НП в Одеській області та в Управлінні патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції НП України. 23 листопада 2021 призначений на посаду начальника відділу контролю за обігом зброї ГУ НП в Одеській області. Позивач зазначає, що під впливом низки суб`єктивних обставин (нервовий зрив, спричинений тимчасовим погіршенням здоров`я) 22.12.21 він написав рапорт про звільнення з органів поліції за власним бажанням з 31 грудня 2021 р., а 24 грудня подав рапорт про відкликання рапорту щодо звільнення та про бажання продовжити службу в Національній поліції України. Однак, не зважаючи на те, що до 31.12.21 позивач продовжував працювати, наказом № 2176 о/с від 23.12.21 його було звільнено на підставі рапорту від 22.12.21, тобто з ігноруванням подальшого рапорту від 24.12.21 про відкликання рапорту про звільнення. Позивач зазначає, що співробітнику надається безумовне право на відкликання поданої зави про звільнення за власним бажанням, що в даному випадку ним і було реалізовано. Проте відповідачем всупереч вимог трудового законодавства було звільнено позивача всупереч його бажання продовжити службу в Національній поліції України.

Ухвалою судді від 31.01.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження.

18.02.2022 до суду від Головного управління Національної поліції в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що на підставі рапорту ОСОБА_1 від 22.12.2021 та подання заступника начальника ГУ НП в Одеській області від 22.12.2021, наказом ГУ НП в Одеській області № 2176 о/с від 23.12.21 позивача звільнено зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію». Рапорт з проханням не розглядати раніше поданий рапорт про звільнення від 24.12.21 надійшов до управління кадрового забезпечення ГУ НП в Одеській області 30.12.2021 та був зареєстрований в журналі вхідної кореспонденції за № вх. 12924 рап. Листом № 9/9326 від 28.12.21 позивачу повідомлено про його звільнення за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» та про неможливість задоволення рапорту від 24.12.2021, так як останній надійшов до УКЗ ГУ НП в Одеській області після видання наказу про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції. При цьому посадові особи не могли відслідковувати наявність на службі ОСОБА_1 і які дії він при цьому вчиняє, а тому продовження ним проходження служби після звільнення (за власним бажанням) є порушенням законодавством саме з боку позивача. Оскаржуваний наказ № 2176 о/с від 23.12.21 виданий законно, з урахуванням специфіки спеціального законодавства, та скасуванню не підлягає.

26.07.2022 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій наголошує, що позивач не подавав рапорту про звільнення за згодою сторін, натомість подав рапорт про звільнення за власним бажанням з 31.12.2021 і саме з цієї дати його б мало бути звільнено. Після подання рапорту про відкликання від 24.12.2021, позивач весь час перебував на роботі та справедливо очікував, що наданий ним рапорт про відкликання рапорту про звільнення буде розглянутий та буде прийнято відповідне рішення протягом 24-31 грудня 2021 р. Відповідачем не зазначено, які обставини заважали відповідачу розглянути рапорт позивача від 24.12.21 та скасувати оскаржуваний наказ про звільнення, який виконаний не був станом на 31.12.21. В періоді з 24 по 31 грудня 2021 р. жодних перешкод у цьому не було, так як позивач не був відстороненим від роботи; розрахунки з ним не були здійснені; не було визначено особу, якій було передано виконання обов`язків від позивача; відповідач мав достатньо часу для опрацювання рапорту позивача.

09.08.2022 до суду від ГУ НП в Одеській області надійшли заперечення на відповідь сторони позивача, згідно з якими при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. В даному спорі спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України «Про Національну поліцію», а не КЗпП України, на чому ґрунтується адміністративний позов. Відповідач наголошує також на необхідності поліцейськими суворо дотримуватися Правил етичної поведінки поліцейський, що затверджені наказом МВС від 09.11.2016 № 1179, що йде врозріз, на переконання відповідача, із посиланням позивача про вплив психологічних факторів, що зумовили написання заяви про звільнення.

Ухвалою суду від 09.08.2022 закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у заявах по суті справи.

Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 наказом ГУ НП в Одеській області № 1941 о/с від 23.11.2021 призначений для подальшого проходження служби з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України начальником відділу контролю за обігом зброї Головного управління Національної поліції України в Одеській області з 22.11.2021.

22 грудня 2021 р. ОСОБА_1 звернувся до ГУ НП в Одеській області із рапортом, в якому просив звільнити його зі служби в поліції за власним бажанням з 31.12.2021 (вх. № 12698 рап. від 22.12.2021).

Згідно резолюції «У встановленому порядку 22.12.2021 р.» рапорт про звільнення був опрацьований ГУ НП в Одеській області 22.12.2021.

Наказом ГУ НП в Одеській області від 23.12.2021 № 2176 о/с «По особовому складу» ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 31.12.2021.

24 грудня 2021 р. ОСОБА_1 подав рапорт з проханням не розглядати раніше поданий ним рапорт про звільнення за власним бажанням з органів НП України від 24.12.2021 (зареєстровано в журналі за № вх. 12924 від 30.12.2021).

Листом від 28.12.2021 № 9/9326 ГУ НП в Одеській області повідомлено позивача про те, що на підставі власноручно написаного рапорту про звільнення зі служби в поліції наказом ГУ НП в Одеській області від 23.12.2021 № 2176 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції п. 7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 31.12.2021. У зв`язку із цим рапорт ОСОБА_1 від 24.12.2021 не вбачається можливим розглянути, так як останній надійшов після видання наказу про звільнення зі служби в поліції.

31 грудня 2021 р. позивач був запрошений до управління кадрового забезпечення ГУ НП в Одеській області, де отримав копію наказу про звільнення зі служби в поліції, трудову книжку та військовий квиток. Також 04.01.2022 позивач прибув до місця роботи для завершення підписання обхідного листка.

Позивач, не погоджуючись із наказом про звільнення та вважаючи, його звільнення без урахування подальшого рапорту про відкликання рапорту про звільнення порушує його права та інтереси, звернувся за судовим захистом із даним позовом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає оскаржуваний наказ обґрунтованим, а позовні вимоги не підлягаючими задоволенню у зв`язку з наступним.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських та порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України «Про Національну поліцію».

Частиною 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року №580-VIII (далі - Закон № 580-VІІІ у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі; 9-1) у зв`язку з наявністю реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення, а також рішенням суду про визнання його активів або активів, набутих за його дорученням іншими особами або в інших передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках, необґрунтованими та їх стягнення в дохід держави; 11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.

Тобто, згідно з пунктом 7 статті 77 Закону № 580-VІІІ поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням.

Відповідно до частин 2, 3 статті 77 Закону № 580-VІІІ, днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

День звільнення вважається останнім днем служби.

Частиною 1 статтею 60 Закону № 580-VIII встановлено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 4 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VІІІ встановлено, щодо приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Отже, нормативно-правові акти, які були прийняті до утворення поліції і не суперечать законодавству про останню, мають застосовуватися, як спеціальні норми права, до правовідносин, що виникають з приводу проходження служби поліцейськими до прийняття відповідних нормативно-правових актів.

Відтак, оскільки Національна поліція входить до структури Міністерства внутрішніх справ, то в питаннях своєї діяльності та проходження служби працівники поліції, керуються в тому числі і нормативно-правовими актами Міністерства внутрішніх справ.

На час видання спірного наказу про звільнення діяли норми Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114 (далі - Положення № 114).

При цьому, за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Позиція аналогічного змісту наведена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року по справі № 21-8а15.

Враховуючи викладене, відносини щодо проходження служби в органах внутрішніх справ не є трудовими, тому питання по звільненню/поновленню на службі, підлягали вирішенню відповідно до Положення № 114, яким чітко визначено процедуру звільнення працівників з органів внутрішніх справ.

Суд звертає увагу на те, що пунктом 4 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII передбачено можливість застосування норм Положення при вирішенні питання щодо дотримання відповідачем процедури звільнення зі служби в поліції.

Відповідно до підпункту «ж» пункту 64 Положення №114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Відповідно до пункту 68 Положення №114, особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Тобто, у межах передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення, сторони трудового договору можуть домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін. Якщо такої дати у рапорті про звільнення не було, то при звільненні особи за таких обставин, слід враховувати було положення пункту 68 Положення № 114.

За змістом пункту 68 Положення № 114, звільнення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу зі служби на підставі підпункту «ж» пункту 64 даного Положення, до спливу тримісячного строку від дня попередження про своє бажання звільнитися, якщо сторони не домовились про звільнення у коротші строки, є безпідставним.

Зокрема, таких висновків дійшов Верховний Суд України у своїх постановах від 09 квітня 2012 року у справі № 21-99а12, від 29 травня 2012 року у справі № 21-122а12, в тому числі Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 820/5844/16 від 05 вересня 2019 року.

У постановах Верховного Суду від 20.05.2020 у справі №804/868/16, від 11.08.2021 у справі № 826/7075/16, від 23.06.2021 у справі № 813/740/17 викладено висновок про те, що до закінчення визначеного у статті 68 Положення № 114 строку служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови, що між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.

З огляду на те, що між позивачем та керівництвом ГУ НП в Одеській області було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої ОСОБА_1 бажав звільнитися, а саме 31.12.2021, про що останній зазначив у рапорті від 22.12.2021, який був цього ж дня погоджений та реалізований 23.12.2021 наказом № 2176 о/с, посилання сторони позивача на справедливі очікування, які виникли у позивача після подання ним рапорту 24.12.2021 щодо відкликання попереднього рапорту та скасування процедури звільнення, на увагу не заслуговують. Так, у випадку виявлення бажання бути звільненим та подання відповідного рапорту без дати бажаного звільнення, підлягали б застосуванню приписи п. 68 Положення № 114, а відтак і похідні можливості співробітника, яка виявив бажання бути звільненим, відкликати свій рапорт про звільнення, оскільки в такому випадку між співробітником та керівництвом не було досягнуто згоди щодо дати звільнення.

Однак за обставин розглядуваного спору поданий позивачем 22.12.2021 рапорт про звільнення за власним бажанням з 31.12.2021 був реалізований наступного дня - 23.12.2021 наказом № 2176 о/с, а тому подальший рапорт від 24.12.2021 не міг та не повинен був братися до уваги керівництвом ГУ НП в Одеській області. Очевидно, що подання наступним днем рапорту про відкликання не може слугувати аргументом проти винесеного наказу; видання наказу наступним за рапортом днем не суперечить жодній правовій нормі та не утворює необґрунтованості акту індивідуальної дії.

В той же час, законодавством, що регулює спірні правовідносини, не передбачено обов`язку керівництва скасовувати власні накази в тих випадках, коли співробітник змінив бажання бути звільненим, якщо зокрема сторони дійшли згоди про дату такого звільнення.

Верховний Суд України у постанові від 24 червня 2014 року у справі №21-241а14 зазначив, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні (стаття 38 КЗпП), обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

У цьому судовому рішенні Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою в межах передбаченого пунктом 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника поліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.

Аналогічну позицію було підтримано і Верховним Судом, зокрема у постанові від 05.02.2020 по справі № 819/744/16.

За наведених обставин, посилання позивача на передчасне його звільнення з порушенням встановлених пунктом 68 Положення та статті 38 КЗпП строків, є безпідставним.

При вирішення спору, суд виходить із передбаченого ст. 2 КАС України завдання адміністративного судочинства, яким є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В даному випадку наказ ГУ НП № 2176 о/с від 23.12.21 відповідає ознакам правомірного рішення і судом не встановлено підстав для визнання його протиправним та скасування. Наведені ж стороною позивача доводи щодо неправомірності вказаного наказу судом відхиляються як безпідставні та необґрунтовані.

За приписами частини 1 статті 59 Закону України "Про національну поліцію" служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Наказом Міністерства внутрішніх справ від 09 листопада 2016 № 1179 затверджено «Правила етичної поведінки поліцейських» (далі - Правила), які є узагальненим зібранням професійно-етичних вимог щодо правил поведінки поліцейських та спрямовані на забезпечення служіння поліції суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку на засадах етики та загальнолюдських цінностей.

Відповідно до пункту 1 Розділу І Правил установлено, що вони поширюються на всіх поліцейських, які проходять службу в Національній поліції України (далі - поліція). Дотримання вимог цих Правил є обов`язком для кожного поліцейського незалежно від займаної посади, спеціального звання та місцеперебування.

Згідно із пунктом 1 Розділу ІІ Правил під час виконання службових обов`язків поліцейський повинен, зокрема, поводитися стримано, доброзичливо, відкрито, уважно і ввічливо, викликаючи в населення повагу до поліції і готовність співпрацювати; контролювати свою поведінку, почуття та емоції, не дозволяючи особистим симпатіям або антипатіям, неприязні, недоброму настрою або дружнім почуттям впливати на прийняття рішень та службову поведінку.

На підставі викладених обставин та досліджених доказів, суд дійшов висновку, що в даних спірних відносинах ГУНП в Одеській області при винесенні оскарженого наказу про звільнення ОСОБА_1 діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Таким чином, матеріалами справи підтверджена правомірність оскаржуваного наказу про звільнення позивача зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Суд зазначає, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, однак позивачем в ході судового розгляду справи не доведено неправомірність спірного дозволу.

В той же час, згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

В ході судового розгляду відповідач обґрунтував правомірність звільнення позивача зі служби належними та допустимими в спірних правовідносинах доказами, з посиланням на відповідні положення законодавства. Наведені ж позивачем доводи судом визнані неспроможними та необґрунтованими.

З урахуванням викладеного, за результатами з`ясування обставини у справі та їх правової оцінки суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судові витрати розподілити за правилами ст. 139 КАС України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 139, 242-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Одеській області (65080, м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 15-А; ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 25.08.2022.

Суддя І.В. Завальнюк