Справа № 640/759/21
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2022-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2022 року м. Київ № 640/759/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом Громадянина Єменської Республіки ОСОБА_2

до Держаної міграційної служби України,

третя особа Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області

про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Єменської Республіки ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, тертя особа - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, в якому просить: визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 20 листопада 2020 року №426-20; зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Єменської Республіки ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

У відзиві на позов представник Державної міграційної служби України заперечував проти задоволення позову та зазначив, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної або політичної партії та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування щодо позивача смертної кари, або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Громадянин Єменської Республіки ОСОБА_2 26 березня 2018 року звернувся до Управління Державної міграційної служби у Чернігівській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Управління Державної міграційної служби у Чернігівській області від 12 квітня 2018 року №32 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач не погодився з даним рішенням та подав скаргу до Державної міграційної служби України, яка рішенням від 08 червня 2018 року № 65-18 задовольнила скаргу на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язавши скасувати наказ Управління Державної міграційної служби у Чернігівській області від 12 квітня 2018 року №32.

На виконання рішення Державної міграційної служби України, Управлінням Державної міграційної служби у Чернігівській області прийнято наказ від 10 липня 2018 року №60 про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Ємену ОСОБА_2 .

У зв`язку із зміною місця проживання заявник звернувся із заявою про переведення його особової справи до Управління Державної міграційної служби у Київській області.

Листом від 30 липня 2018 року №8.2/3178-18 Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України погоджено переведення особової справи заявника з Управління Державної міграційної служби у Чернігівській області до Управління Державної міграційної служби у Київській області.

Рішенням Державної міграційної служби України від 20 листопада 2020 року №426-20 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Ємен ОСОБА_2 .

Незгода позивача із зазначеним рішенням зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 статті 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пунктами 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців унормовано, що, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною 5 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач прибув до України 30 липня 2016 року з метою навчання. Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся лише 26 березня 2018 року.

Беручи до уваги правовий висновок, викладений у постанові Верховного суду від 14 березня 2018 року у справі №820/1502/17 (адміністративне провадження №К/9901/2164/17) суд зазначає, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Тому, враховуючи те, що дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, суд приходить до висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Згідно з частиною 2 статті 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Згідно частин 1-2 статті 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин ( ч.7 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

Зважаючи на Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Враховуючи викладене суд вважає, що позивач, як особа, яка звернулась до міграційного органу з заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в силу приписів національного законодавства та міжнародних засад надання притулку, не звільнений від обов`язку надавати докази.

Також суд зазначає, що згідно зі статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які узгоджуються з пунктом F Конвенції про статус біженців, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Так, з матеріалів справи вбачається, що на співбесіді 30 січня 2020 року позивач повідомив, що він та вся його родина були членами партії «Альмотамар Альшабі Алам». Зі слів позивача, він перебуває у членстві партії з 2011 року, має партійний квиток. До кола його обов`язків відносилась організація проведення мітингів партії. Інших завдань він не виконував. Відповідач вказує, що позивач дещо орієнтується у загальних питаннях, що стосуються партії «Альмотамар Альшабі Алам». Проте партія «Альмотамар Альшабі Алам» певний час була правлячою партією та інформація про неї міститься у загальному доступі в мережі Інтернет. Отже, позивач може бути обізнаний про діяльність вказаної партії не будучи членом цієї партії.

Крім цього, позивач зазначив що вік для вступу до партії не важливий і членом партії можна стати з народження, зокрема заявник отримав власний партійний квиток у 2011 році, тобто у віці 16-17 років. З огляду на викладене, відповідач вказує, що отримані від заявника загальні відомості не доводять той факт, що він справді перебував у членстві зазначеної партії.

Під час співбесіди позивач обіцяв надати копію партійного квитка за допомогою Viber, але на час прийняття оскаржуваного рішення цього не зробив, також не надав будь-яких інших доказів на підтвердження свого твердження щодо членства в партії «Альмотамар Альшабі Алам».

Таким чином, твердження заявника про те, що він перебував у членстві «Альмотамар Альшабі Алам», враховуючи інформацію по країні походження Ємен, на думку відповідача вважаються неправдоподібними.

Крім того, позивач зазначив, що був заарештований представниками нового режиму у 2013 році через те, що він підтримував діючий режим, зокрема організовував друзів та вони ходили на площу молитися, таким чином відзначали свою підтримку діючого режиму. З пояснень позивача, його було ув`язнено з лютого 2013 року по червень 2015 року. У червні 2015 року позивача звільнили задля того, щоб він боровся із партією Альхусі. Позивач не маючи бажання цього робити, переїхав до м. Санаа.

Натомість під час співбесіди 19 лютого 2020 року позивач спростував своє свідчення щодо терміну ув`язнення, вказавши січень 2013 року - березень 2015 року та зазначив, що в Санаа його почали переслідувати. На питання яким саме чином це відбувалось, позивач повідомив, що проти нього відкрито у 2013 році справу в суді. Позивач не знає підстав, за яких відкрито справу, він не бачив матеріалів справи, його адвокат мав запросити зазначені матеріали та передати копії. Також позивач зазначив, що переслідування відбувалось три роки, починаючи з 2015 року.

Як відомо з матеріалів справи, позивач у вересні 2015 року покинув країну походження - Ємен. Матеріалів щодо відкритої проти позивача в суді справи та інших доказів на підтвердження фактів переслідування заявника у Ємені позивач не надав.

Також позивач повідомив, що його звільнили з в`язниці, як звільняли усіх політично зацікавлених для боротьби проти Альхусі.

Натомість під час співбесіди 02 квітня 2018 року заявник на питання «Чи притягались до кримінальної відповідальності?», надав відповідь - «Ні» та пояснив, що не мав бажання боротися, тому переїхав до міста Санаа.

Крім того, на співбесіді 19 лютого 2020 року заявник повідомив, що його батьки мешкають у місті Таїз та їх ніхто не переслідує.

З огляду на викладене, суд погоджується з доводами відповідача, що позивач не довів, що він або його родина зазнавали постійного переслідування, не надав логічних та послідовних пояснень неузгоджених фактів, що він зазначав, не навів інших доказів, що викликає великий сумнів саме до правдоподібності зазначеного ним факту.

Так, з відкритих джерел відомо, що режим «Альхусі» дійсно захопив столицю Ємену - Санаа, а стосовно уряду Ємену був застосований запобіжний захід - домашній арешт, який згодом був скасований і високопосадовці, посадовці легітимного уряду разом з родинами переїхали до міста Аден. З цього часу і дотепер керування підконтрольною територією Ємену легітимний уряд здійснює з міста Аден.

Відповідно до листа Міністерства закордонних справ України від 01 лютого 2018 року № 650/17-110-311 наразі найбільш небезпечними для проживання та перебування районами є південно-західна частина країни зі столицею в м. Санаа та території північно-західного кордону з Саудівською Аравією. Урядові сили на чолі з міжнародно визнаним главою країни ОСОБА_3 із штаб-квартирою розташовані у місті Аден.

За таких обставин родичі позивача, та сам позивач мали змогу переїхати до міста Аден, проте позивач стверджує, що його родина наразі у безпеці та мешкає в місті Таїзі, переслідувань не зазнають. У разі повернення заявник має реальну змогу перебувати у безпечному регіоні, зокрема місто Аден.

На підтвердження належності до громадянства Ємену позивач надав копію національного паспорта № НОМЕР_1 , виданого 13 липня 2011 року, терміном дії 12 липня 2021 року. Оригінал паспортного документу заявник відмовився надати, пояснюючи це тим, що вищеозначений документ знаходиться в його друга в місті Харків, та в нього немає наміру його віддавати.

Також позивачем було надано посвідку на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 , термін дії якої закінчився 01 жовтня 2017 року. Згідно отриманої відповіді з Харківського національного університету радіоелектроніки від 12 жовтня 2017 року громадянин Республіки Ємен ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно навчався в Харківському національному університеті радіоелектроніки, був студентом підготовчого факультету. За власним бажанням був відрахований, посвідка на тимчасові проживання анульовано 06 вересня 2017 року.

В ході розгляду справи судом встановлено, що позивачем в обґрунтування заяви про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, не було надано відповідачеві доказів переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної етнічної та соціальної групи або політичних переконань, які б дозволяли дійти висновку про наявність підстав вважати позивача біженцем у розумінні Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Таких доказів також не було надано до суду.

Також, позивачем не надано доказів, які б дали змогу дійти висновку, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, тобто, змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Позивач також не підпадає під ознаки особи, яка потребує тимчасового захисту, оскільки в контексті пункту 14 частини 1 статті 1 та частини 1 статті 18 Закону такими особами є іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту та прибувають на територію України з країни, яка має спільний кордон з Україною, у зв`язку з подіями, зазначеними в пункті 14 частини першої статті 1 цього Закону, а саме внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

Отже, вказане свідчить про непов`язаність обґрунтованих побоювань позивача повернутися до країни громадянської належності із бажанням проживати в Україні.

Суд акцентує увагу, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою.

Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.

Отже, вказане побоювання повинно бути актуальним на час звернення особи з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Поряд з цим, ситуація у країні походження позивача не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Водночас, беручи до уваги пункти Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, суд зазначає, що для надання статусу біженця, у першу чергу необхідно надавати оцінку саме зверненню особи, а не ситуації, яка склалася у країні його походження.

Проте, надаючи оцінку заяві позивача суд відмічає, що ним не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням вищевикладених критеріїв про причини, з яких позивач не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування саме його на батьківщині та доводів щодо відмови країни її громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань, що свідчить про відсутність належного обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань за будь-якою з конвенційних ознак, та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

Враховуючи викладене, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування виконав та довів правомірність та обґрунтованість оскаржуваних позивачем рішень з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Громадянина Єменської Республіки ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення», Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко