Справа № 640/37896/21
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2022-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2022 року м. Київ № 640/37896/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Шевченко Н. М., розглянувши в письмовому порядку за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення коштів,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду із позовною заявою до Офісу Генерального прокурора (відповідач), в якій просить:

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в сумі 49 130,13 грн;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати при звільненні.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що повний розрахунок при звільненні з ним не проведено, оскільки відповідачем не виплачено вихідну допомогу, натомість, він має право на компенсацію середнього заробітку.

У відзиві відповідач із доводами позивача не погоджується оскільки спеціальними нормативно-правовими актами не визначено право працівників прокуратури, при звільненні після неуспішного проходження атестації, отримувати вихідну допомогу.

У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав, відповідач зауважив на їх безпідставності, просив відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів. Представники сторін заявили клопотання про продовження розгляду справи у порядку письмового провадження.

У судовому засіданні позивач та представник відповідача дійшли до консенсусу щодо подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження.

Вивчивши подані документи і матеріали, заслухавши учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 працював в органах прокуратури з 1996 року. Наказом Генерального прокурора від 17.10.2019 № 1141ц позивача звільнено з 18.10.2019 з посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Як зазначає позивач, що підтверджується доданими документами, при звільненні виплачено 170 572,71 грн, проте вихідної допомоги у згаданій сумі не міститься, з чим погоджується відповідач.

Убачаючи право на отримання вихідної допомоги, позивач звернувся до суду. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1- 2 ст. 7 КАС України встановлено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 (Закон № 1697) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Статтею 4 Закону № 1697 встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону № 1697 передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Так, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697 прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19.09.2019 № 113 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» статтю 51 Закону № 1697 доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Статтею 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

Відповідно до ч. 4 ст. 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Середній заробіток працівника відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (Порядок № 100).

Предметом розгляду у цій справі є питання виплати вихідної допомоги (передбаченої нормами статті 44 КЗпП України) при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07.05.2002 № 8-рп/2002 зазначив, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31.01.2018 у справі № 803/31/16, від 30.07.2019 у справі № 804/406/16, від 08.08.2019 у справі № 813/150/16.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

У той же час приписами Закону № 1697 не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України.

Законом № 113 статтю 51 Закону № 1697 доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Законом № 113 внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

Внесені Законом № 113 зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Таким чином, слід дійти до висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697 та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.12.2020 у справі № 560/3971/19, від 27.01.2021 у справі № 380/1662/20.

Сторони погодились, а судом встановлено, що на день звільнення Генеральною прокуратурою України не виплачено позивачу вихідну допомогу, передбачену статтею 44 КЗпП України.

При цьому, з урахуванням викладеного, позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України, оскільки позивача звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697 (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури).

За правилами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, ст. 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а ст. 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Синтаксичний розбір змісту норми ст. 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновок про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Логічно-зворотним є висновок про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п. 71 постанови від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 (Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку

Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт (абз. 1, 2 п. 3 Порядку № 100).

При обчисленні середньої заробітної плати не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо) (пп. «б» п. 4 Порядку № 100)

Оскільки позивача звільнено у жовтні 2019 року, для розрахунку середнього заробітку слід застосувати серпень-вересень 2019 року.

До матеріалів справи долучено довідку № 21-735зп від 11.10.2021 про те, що заробітна плата ОСОБА_1 , яка обчислена, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи (серпень, вересень 2019 року), що передували звільненню, складає 49 130,13 грн (із розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 2339,53 грн).

Таким чином, позивач при звільненні набув право на отримання 49 130,13 грн вихідної допомоги.

Що стосується середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розрахунковою величиною середньоденного заробітку є 2339,53 грн ((42 765,62 грн + 48 476,11 грн) / (18 днів + 21 день)).

Як встановлено судом, при звільненні позивач отримав виплату в розмірі 170 572,71 грн та не отримав належні 49 130,13 грн, що становить 22,36 % від всієї суми у 219 702,84 грн (170 572,71 грн + 49 130,13 грн).

Суд також враховує обставину звернення до суду із тривалим зволіканням. Як вже зазначалось, позивача звільнено 18.10.2019, а позовна заява надійшла до суду лише наприкінці 2021 року.

Мотивуючи пропуск строку звернення до суду, позивач зазначив, що не знав та не міг знати про невиплату відповідачем вихідної допомоги, натомість, дізнався про таке порушення лише з листа Офісу Генерального прокурора від 04.10.2021.

Згадані обставини визнані поважними причинами пропуску строку звернення до суду в ухвалі від 21.06.2022.

У той же час, вирішуючи питання щодо балансу обов`язків роботодавця та прав працівника, та обставина, що позивач два роки не вчиняв дій щодо поновлення порушеного права, хоч і є передумовою для поновлення процесуального строку, не повинна покладати на роботодавця додатковий тягар.

Іншими словами, зволікання працівника не може мати наслідком додаткову відповідальність роботодавця, зокрема, за ст. 117 КЗпП України.

За висновком суду, для розрахунку затримки розрахунку при звільненні, слід взяти період з 01.10.2021 по дату ухвалення даного рішення, оскільки саме в цей період позивачем вживались активні дії щодо поновлення порушеного права.

Наказом Міністерства соціальної політики України від 12.08.2020 № 3501-06/2019 визначено норми тривалості робочого часу на 2021 рік. Норми тривалості робочого часу на 2022 рік розміщено на офіційному веб-сайті Міністерства економіки України.

Так, з 01.10.2021 до 31.12.2021, кількість робочих днів становить 64 (жовтень - 20, листопад - 22, грудень 22). За період з 01.01.2021 по 23.02.2022 кількість робочих днів становить 36 (січень - 19, лютий - 17).

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан. Пунктом 4 згаданого указу передбачена можливість обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина.

За змістом ст. 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Згадана норма є бланкетною та містить посилання, зокрема, на ст. 73 КЗпП України, якою встановлені святкові дні, та ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», за змістом ч. 6 якої, у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53 (тривалість роботи напередодні святкових, неробочих і вихідних днів), частини першої статті 65, частин третьої - п`ятої статті 67 та статей 71-73 (святкові і неробочі дні) Кодексу законів про працю України.

Таким чином, розрахунок робочих днів з 24.02.2022 відбувається без урахування святкових.

Натомість, у період з 24.02.2022 по 27.06.2022 - 88 робочих днів (лютий - 3, березень - 23, квітень - 21, травень - 22, червень - 19).

Загалом затримка розрахунку за період з 01.10.2021 по 27.06.2022 становить 188 робочих днів. Середньоденний заробіток позивача за останні повні два місяці роботи складає 2339,53 грн, а відсоткова частка недоплаченої при звільненні суми - 22,36 %.

За висновком суду, належною компенсацією за затримку розрахунку при звільненні, з урахуванням вищевикладених критеріїв, є 98 346,35 грн (2339,53 грн * 188 днів * 22,36 %)

Подібний підхід до обчислення належної суми компенсації за час затримки розрахунку при звільненні застосований Верховним Судом, зокрема, у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням викладеного, зважаючи на доведення позивачем права на отримання вихідної допомоги, натомість, компенсації за затримку розрахунку при звільненні, звертаючи увагу на нерелевантність доводів відповідача стосовно неможливості застосувати положення КЗпП до спірних правовідносин та керуючись принципом пропорційності, суд убачає підстави для задоволення позову частково із застереженням щодо періоду виплати компенсації за затримку розрахунку при звільненні.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 241- 247, 255, 293, 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В :

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення коштів задовольнити частково.

2. Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 49 130,13 (сорок дев`ять тисяч сто тридцять) гривень 13 копійок.

3. Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 98 346,35 (дев`яносто вісім тисяч триста сорок шість) гривень 35 копійок.

4. У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.

5. Стягнути витрати зі сплати судового збору на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора в розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім) гривень.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Відповідач: Офіс Генерального прокурора (вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01601, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України та може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко