Справа № 808/900/17(СН/280/61/21)
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2022-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

23 серпня 2022 року м. Дніпросправа № 808/900/17(СН/280/61/21)

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),

суддів: Білак С.В., Шальєвої В.А.,

за участю секретаря судового засідання Соловей Л.О.

за участю: позивач - ОСОБА_1 , представник відповідача - Запорожська Д.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16.02.2022 в адміністративній справі №808/900/17(СН/280/61/21) за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди,-

ПОСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогами: визнати протиправним і скасувати наказ прокурора Запорізької області від 07 березня 2017 року №122ц про звільнення радника юстиції ОСОБА_1 , заступника начальника слідчого відділу Прокуратури Запорізької області, зі служби в органах прокуратури; поновити радника юстиції ОСОБА_1 на посаді заступника начальника слідчого відділу Прокуратури Запорізької області або на будь-яку іншу рівнозначну посаду в органах Прокуратури Запорізької області; визнати протиправним і скасувати наказ прокурора Запорізької області від 16 січня 2017 року №19ц у частині зміни раднику юстиції ОСОБА_1 , заступнику начальника слідчого відділу Прокуратури Запорізької області, розміру надбавки за виконання особливо важливої роботи до посадового окладу, з урахуванням надбавки за класний чин і вислугу років, і встановлення її у розмірі 10% з 16 січня 2016 року; визнати протиправним і скасувати наказ прокурора Запорізької області від 20 січня 2017 року №37ц у частині зміни раднику юстиції ОСОБА_1 , заступнику начальнику слідчого відділу Прокуратури Запорізької області, розміру премії, з урахуванням надбавки за класний чин і вислугу років, та встановлення її у розмірі 10%; визнати протиправним і скасувати наказ прокурора Запорізької області від 24 лютого 2017 року №110ц у частині зміни раднику юстиції ОСОБА_1 , заступнику начальника слідчого відділу Прокуратури Запорізької області, розміру премії, з урахуванням надбавки за класний чин і вислугу років та встановлення її у розмірі 10%; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 заробітну плату за період з 16.01.2017 по 07.03.2017, з урахуванням перерахунку премій, надбавки за виконання особливо важливої роботи до посадового окладу і вихідної допомоги при звільненні працівника, з урахуванням надбавки за класний чин і вислугу років у повному обсязі відповідно до займаної посади, без урахування дії протиправного наказу прокурора області від 16 січня 2017 року №19ц, протиправного наказу прокурора області від 20 січня 2017 року №37ц і протиправного наказу від 24 лютого 2017 року №110ц, невиплати премії у березні 2017 року і без урахування виплачених за цей період коштів на загальну суму 32 933,64 грн; стягнути з Прокуратури Запорізької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 08 березня 2017 року по дату прийняття рішення судом про поновлення на роботі, з урахуванням того, що середньоденний розмір заробітної плати в період з 08.03.2017 по 05.09.2017 складав - 945,68 грн, а з 06.08.2017 по час винесення рішення судом - 2335,83 грн, з урахуванням отриманих позивачем сум середнього розміру соціальної допомоги по безробіттю 235,8 грн і середньоденного розміру заробітної плати за місце роботи позивача в розмірі 622,11 грн; стягнути з Прокуратури Запорізької області на його користь моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року позов задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано наказ прокурора Запорізької області від 07 березня 2017 року №122ц про звільнення радника юстиції ОСОБА_1 , заступника начальника слідчого відділу Прокуратури Запорізької області, зі служби в органах прокуратури. Поновлено радника юстиції ОСОБА_1 на посаді заступника начальника слідчого відділу Прокуратури Запорізької області. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року скасовано та прийнято нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

З касаційною скаргою на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року з підстав порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, звернувся позивач.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 13 жовтня 2021 року зазначив, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права під час вирішення спору, суди попередніх інстанцій не досліджували наявну в матеріалах справи довідку про заробітну плату позивача та не визначали розмір середньоденної заробітної плати позивача, не вирішували питання щодо періоду вимушеного прогулу та суми середнього заробітку за такий прогул у визначеному законом порядку. Суди попередніх інстанцій також не підтвердили і не спростували фактів підвищення посадового окладу за посадою, на яку позивача поновлено, у період, який припадає на вимушений прогул.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Таким чином, касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково:

- Скасовано постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року у частині вимог про визнання протиправним і скасування наказу прокурора Запорізької області від 07 березня 2017 року №122ц щодо звільнення радника юстиції ОСОБА_1 , заступника начальника слідчого відділу Прокуратури Запорізької області, зі служби в органах прокуратури; про поновлення радника юстиції ОСОБА_1 на посаді заступника начальника слідчого відділу Прокуратури Запорізької області або на будь-яку іншу рівнозначну посаду в органах Прокуратури Запорізької області; про стягнення з Прокуратури Запорізької області на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн.

- Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року у вказаній частині залишено без змін, доповнивши його датою, з якої ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді - з 08.03.2017.

- Скасовано постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року у частині вимог про стягнення з Прокуратури Запорізької області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

- Адміністративну справу №808/900/17 у вказаній частині направлено на новий розгляд до Запорізького окружного адміністративного суду.

- В іншій частині постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року залишено без змін.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року позов задоволено частково: стягнуто з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 березня 2017 року по 19 квітня 2018 року в розмірі 166 673,04 грн. (сто шістдесят шість тисяч шістсот сімдесят три гривні 04 коп) з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.

Встановлено Рішення суду допустити до негайного виконання в частині стягнення із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 6557, 74 грн. (шість тисяч п`ятсот п`ятдесят сім гривень 74 коп.). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

З апеляційною скаргою звернувся відповідач, в якій зазначає про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, а саме ч.2 ст.235 КЗпП України, п.10 КМУ №100, а також порушення норм процесуального права ст.242 КАС.

За результатами апеляційного перегляду справи апелянт просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення яким частково задовольнити позовні вимоги позивача, а саме стягнути з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.03.2017 року по 19.04.2018 року в розмірі 91 153 грн.42 коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.

Позивач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просить суд апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.

В судовому засіданні позивач проти апеляційної скарги заперечив, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною. Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно зі статтею 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступні підстави.

Під час апеляційного перегляду справи встановлено, при зверненні до суду з даним позовом позивач просив стягнути з Прокуратури Запорізької області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 08 березня 2017 року по дату прийняття рішення судом про поновлення на роботі, з урахуванням того, що середньоденний розмір заробітної плати в період з 08.03.2017 по 05.09.2017 складав 945,68 грн., а з 06.08.2017 по час винесення рішення судом 2 335,83 грн., з урахуванням отриманих позивачем сум середнього розміру соціальної допомоги по безробіттю 235,8 грн. і середньоденного розміру заробітної плати за місце роботи позивача в розмірі 622,11 грн..

Станом на 08.12.2021 року позивачем подано заяву про зміну розміру позовних вимог, відповідно до якої просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 08.03.2017 по 13.10.2021 із врахуванням того, що середньоденний розмір його заробітної плати складав:

в 2017 році 2174 грн. За період з 08.03.2017 - 204 робочих дня і дорівнював 443 496 грн.;

в 2018 році 2344 грн. - (250 робочих днів) 586 000 грн.;

в 2019 році 2566 грн. - (249 робочих днів) 638 934 грн.;

в 2020 році 2785 грн. - (251 робочий день) 699 035 грн.;

в 2021 році 4128 грн. - (195 робочих днів по 13.10.2021) 804 960 грн.

всього за 1 149 днів вимушеного прогулу 3 172 425 грн.

Позиція позивача обґрунтована посиланням на положення Кодексу законів про працю в Україні (КЗпП України), Закону України «Про прокуратуру» №1697-VІІ від 14.10.2014 року (Закон №1697-VІІ) та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року (Постанова №100) та зазначає, що при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідно виходити з розміру заробітної плати прокурора на відповідній посаді, встановленого статтею 81 Закону №1697-VІІ з урахуванням рішення Конституційного Суду України у справі №1-223/2018 (2840/18). Крім того, вважає, що відповідно до пункту 10 Постанови №100 середній заробіток підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення посадового окладу.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції зазначив з посиланням на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 13.10.2021року у даній справі, період вимушеного прогулу позивача становить з 08.03.2017 (дата, з якої позивач підлягає поновленню на посаді) по 19.04.2018 (дата прийняття судом рішення про поновлення позивача на посаді). Також суд першої інстанції зазначив, що сторони помилково вважають датою поновлення позивача на посаді дату судового рішення Верховного Суду 13.10.2021 року, оскільки згідно з резолютивною частиною постанови Верховного Суду від 13.10.2021 суд касаційної інстанції не приймав рішення про поновлення позивача на посаді, а залишив без змін рішення суду першої інстанції від 19.04.2018 року, у тому числі в частині поновлення позивача на посаді. Крім того, з посиланням на висновки викладені в постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі №823/1715/16 (провадження №К/9901/17377/18, №К/9901/17380/18) суд зазначив, що рішення суду першої інстанції від 19.04.2018 року в частині поновлення позивача на посаді заступника начальника слідчого відділу прокуратури Запорізької області звернуто судом до негайного виконання, отже з дня ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі у відповідача виник обов`язок щодо його виконання. Період, протягом якого мало місце невиконання рішення суду про поновлення на роботі, не охоплюється періодом вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням, а має іншу правову природу як період вимушеного прогулу у зв`язку з невиконанням рішення суду про поновлення на посаді.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції не оскаржується стосовно встановлених обставин справи, отже, в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в частині розміру стягнутої з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 08.03.2017 року по 19.04.2018 року.

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої апеляційної скарги, суд виходить з такого.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (Порядок №100).

Згідно з пунктом 1 Порядку №100 цей порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: вимушеного прогулу, інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Абзацом першим пункту 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу визначається шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість робочих днів, що минули, починаючи з дня незаконного звільнення по день прийняття судом рішення про поновлення на роботі.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, згідно з довідкою Запорізької обласної прокуратури (т.5 а.с.81), середньоденна заробітна плата позивача складала 327,89 грн, середньомісячна заробітна плата складала 6 557грн.74коп.. Позивача звільнено 07 жовтня 2017 року, а тому виходячи з поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з наступного за днем звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі звільненого працівника, що у спірних правовідносинах - з 08 березня 2017 року по

19 квітня 2018 року (279 робочих днів) та стягненню на користь позивача за час вимушеного прогулу підлягає середній заробіток у розмірі 91 481 грн. 31 коп..

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача щодо відсутності підстав для стягнення на користь позивача розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обрахованого із застосуванням коефіцієнта підвищення посадового окладу прокурора, колегія суддів виходить із такого.

Згідно з пунктом 10 Порядку №100, який був чинним у період вимушеного прогулу позивача, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Положеннями пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX запроваджено різні підходи до оплати праці прокурорів залежно від проходження чи не проходження ними атестації.

Відтак застосуванню коефіцієнта підвищення посадового окладу прокурора передує успішне проходження прокурором атестації та прийняття відповідним суб`єктом владних повноважень розпорядчого акту (наказу) щодо призначення чи переведення прокурора на посаду, визначену відповідним штатним розписом.

Оскільки, позивач не є прокурором, який успішно пройшов атестацію, застосуванню підлягають приписи абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, зі змісту якого випливає, що на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме: постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2021 року у справі № 640/449/20, від 21 жовтня 2021 року у справі №640/154/20, від 09 листопада 2021 року у справі №640/476/20, було вже сформовано правову позицію щодо поновлення особи на посаді, яку він обіймав до звільнення за результатами атестації, та розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу у такому разі.

Тож з урахуванням обставин цієї справи і чинного законодавчого регулювання організації прокуратури України, середня заробітна плата позивача не може обчислюватися з урахуванням посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, адже він туди не переведений. Водночас прирівняння посадового окладу позивача до посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора (для визначення коефіцієнта підвищення при розрахунку середнього заробітку при поновленні на посаді) за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в цю структуру, суперечить вимогам Закону № 113-ІХ.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 липня 2022 року у справі №560/214/20.

Отже, застосування для обрахунку позивачу суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу, застосування якого можливе при умові проходження атестації, є безпідставним, а тому в задоволенні такої вимоги слід відмовити.

Суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку зменшується на суму податків і зборів.

Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 15 лютого 2019 року по справі №826/6583/14, від 18 квітня 2019 року по справі №812/2/16 та від 8 липня 2019 року по справі №809/4462/15.

За наведених обставин, оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, то відповідно до пункту 1 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України це є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 310, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури - задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16.02.2022 в адміністративній справі №808/900/17(СН/280/61/21) скасувати.

Прийняти у справі № 808/900/17(СН/280/61/21) нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Стягнути із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 березня 2017 року по 19 квітня 2018 року в розмірі 91 481,31 грн ( дев`яносто одна тисяча чотириста вісімдесят одна гривня 31 коп) з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішення суду допустити до негайного виконання в частині стягнення із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст.325 Кодексу адміністративного судочинства України, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку, встановленому ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст судового рішення складено 25 серпня 2022 року.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко

суддя С.В. Білак

суддя В.А. Шальєва