Справа № 280/422/22
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2022-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

25 серпня 2022 року м. Дніпросправа № 280/422/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),

суддів: Білак С.В., Шальєвої В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 25.05.2022 ( суддя першої інстанції Прасов О.О.) в адміністративній справі №280/422/22 за позовом Запорізької обласної прокуратури до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Запорізька обласна прокуратура звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому позивач просить: стягнути з ОСОБА_1 на користь Запорізької обласної прокуратури (розрахунковий рахунок: UА0000271, відкритий в державній казначейській службі України, м.Київ, МФО 820172, отримувач: Запорізька обласна прокуратура, , код класифікації видатків бюджету - 2800) заборгованість за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого періоду у розмірі 6098,79 грн.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 25.05.2022 позовну заяву було повернуто позивачу.

У поданій апеляційній скарзі позивач вказує, що рішення суду відповідно до ч. 1 ст. 320 КАС України підлягає оскарженню через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права (ч. З ст. 233 КЗпП України), а також порушення норм процесуального права (ч. 5 ст. 122, ст. 242 КАС України).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що ч. 3 ст. 233 КЗпП України конкретизує предмет судового захисту та встановлює, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Так, підставою для звернення Запорізької обласної прокуратури до суду із даним позовом стала неможливість проведення відрахування із заробітної плати відповідача через недостатність коштів для покриття заборгованості, у зв`язку з його звільненням. Отже, характер спірних правовідносин у даній справі дає підстави також для застосування ст. ст. 127, 233 КЗпП України та ст. 22 Закону України «Про відпустки». Відповідно до ч. 1 ст. 127 КЗпП України, ч. 1 ст. 26 Закону України «Про оплату праці» відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Також позивач зазначив, що у п. 24 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13 зазначається, що вирішуючи спори, пов`язані із застосуванням ст. 127 КЗпП України, суди мають враховувати, що роботодавець може звернутися із зазначеними вимогами до суду згідно з правилами ст. 233 КЗпП України протягом одного року з дня виникнення права на відрахування відповідних сум. Оскільки норми ч. З ст. 233 КЗпП України є спеціальними, прямо встановлюють предмет (стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації) судового захисту, то вони мають пріоритет над нормами ч. 5 ст. 122 КАС України, які є загальними і з них не можна прямо зробити висновок стосовно строків звернення до суду у справах щодо стягнення витрат, пов`язаних з неможливістю проведення відрахування із заробітної плати відповідача через недостатність коштів для покриття заборгованості, у зв`язку з його звільненням. Таким чином, системний аналіз положень ст. ст. 127,233 КЗпП України, ст. 22 Закону України «Про відпустки» дає підстави вважати, що роботодавець може звернутися із вимогами про стягнення коштів за невідпрацьовані дні, використаної працівником відпустки, до суду протягом одного року з дня виникнення права на відрахування відповідних сум.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу від позивача до суду апеляційної інстанції не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Постановляючи оскаржену ухвалу, суд першої інстанції керувався приписами пункту 1 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Підставою повернення позовної зави, як зазначено у мотивувальній частині ухвали, стала обставина визнання судом неповажною причину пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду, та необхідності застосування до даних спірних правовідносин місячного строку звернення з позовом до суду, визначеного відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України, посилається на правовий висновок Верховного Суду, зазначений у постанові від 02.03.2021 у справі № 140/688/19.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною четвертою статті 5 КАС України суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої, другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановлювати відповідні процесуальні строки, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Верховний Суд неодноразово вказував (зокрема, у постановах від 15 квітня 2020 року у справі № 15/2973/18, від 22 квітня 2020 року у справі № 811/1664/18), що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства.

Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку.

Статтею 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до суду.

Так, підставою для звернення Запорізької обласної прокуратури до суду із даним позовом стала неможливість проведення відрахування із заробітної плати відповідача через недостатність коштів для покриття заборгованості, у зв`язку з його звільненням.

Отже, підставою для звернення позивача до суду стала неможливість проведення відрахування із заробітної плати відповідача через недостатність коштів для покриття заборгованості підприємству, у зв`язку з його звільненням.

Апеляційний суд зазначає, що спори стосовно проходження публічної служби охоплюють спори, які виникають з моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення.

В даному випадку відповідач звільнений 05.05.2021 на підставі наказу Запорізької обласної прокуратури №632к від 30.04.2021, а отже зазначений спір не стосується спорів стосовно проходження публічної служби, оскільки публічна служба відповідача закінчилась з моменту прийняття відповідного наказу про звільнення.

Отже, враховуючи, що з даним позовом до суду звернувся саме суб`єкт владних повноважень, то до спірних правовідносин належить застосовувати тримісячний строк звернення до суду з позовом, передбачений частиною другою статті 122 КАС України.

Щодо посилання апелянта на постанову Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у якій вказано, що при вирішенні спорів, пов`язаних із застосуванням статті 127 КЗпП України, суди мають врахувати, що роботодавець може звернутися із зазначеними вимогами до суду стосовно до правил частини другої статті 233 КЗпП протягом одного року з дня виникнення права на відрахування відповідних сум, колегія суддів зазначає.

У згаданій постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 роз`яснення стосувалися справ, що виникають з цивільних правовідносин, зокрема трудових спорів щодо оплати праці. При цьому, вказана постанова була прийнята ще до прийняття КАС України, а отже враховуючи, що дана справа є справою адміністративної юрисдикції, то застосуванню підлягають саме передбачені КАС України норми та правила щодо обчислення процесуальних строків звернення до суду.

Так, з матеріалів справи слідує, що звертаючись до суду з вказаним позовом Запорізька обласна прокуратура не просило поновити строк звернення до суду, вважаючи, що позов подається в межах процесуального строку.

Зокрема, аргументи Запорізької обласної прокуратури полягалють у тому, що ст.ст.127, 233 Кодексу законів про працю України, ст.22 Закону України Про відпустки дає підстави вважати, що роботодавець може звернутися із вимогами про стягнення коштів за невідпрацьовані дні, використаної працівником відпустки, до суду протягом одного року з дня виникнення права на відрахування відповідних сум. Тому, Запорізька обласна прокуратура звернулась до суду із даним позовом у межах строку звернення до адміністративного суду, визначеного ст.233 Кодексу законів про працю України.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що відповідач звільнений 05.05.2021 на підставі наказу Запорізької обласної прокуратури №632к від 30.04.2021, з яким під підпис відповідач ознайомлений 05.05.2021.

Лист Запорізької обласної прокуратури від 28.07.2021 за №21-382вих-21 щодо погашення у добровільному порядку заборгованості у сумі 6098,79 грн. відповідачем отримано 16.08.2021, що підтверджується Рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №168.

Позовна заява з додатками здана на поштове відділення 14.12.2021.

Отже, враховуючи конструкцію частини другої статті 122 КАС України, колегія суддів зазначає, що тримісячний строк, який обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог рахується з 16.08.2021 та закінчується 16.11.2021, разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач з позовом до суду звернувся 14.12.2021, засобами поштового зв`язку.

Крім того, колегія суддів вважає, що посилання суду першої інстанції на висновок Верховного Суду у справі № 140/688/19 є помилковим, оскільки правовідносини, які вирішувались у справі № 140/688/19, є відмінними від правовідносин, що розглядаються у даній справі.

За встановлених обставин з огляду на те, що позовна заява подана поза межами строку звернення до адміністративного суду без поважних причин, враховуючи наведені вище правові норми, колегія суддів вважає, що наявні підстави для повернення позову.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Отже, рішення суду підлягає зміні в частині підстав його прийняття, оскільки висновки суду щодо таких підстав не відповідають обставинам справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивування висновків суду. В іншій частині ухвала суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури задовольнити частково.

Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 25.05.2022 в адміністративній справі №280/422/22 змінити в частині мотивування висновків суду. В решті ухвалу суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 25 серпня 2022 року.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко

суддя С.В. Білак

суддя В.А. Шальєва