Справа № 640/9870/21
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2022-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2022 року місто Київ №640/9870/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Апарату Верховної Ради України

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Апарату Верховної Ради України, в якому просить суд:

- бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо відмови нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за період роботи з 01 лютого 1996 року по 26 вересня 2011 року визнати протиправною;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за період роботи з 01 лютого 1996 року по 26 вересня 2011 року;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з 12.05.1998 року по день фактичного розрахунку, з 25.05.2006 року по день фактичного розрахунку, з 26.09.2011 року по день фактичного розрахунку.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач працював на посаді помічника-консультанта народних депутатів України з наступною кількістю календарних днів невикористаної щорічної основної та додаткової відпустки: 2 скликання ОСОБА_2 з 01 лютого 1996 року до 12 травня 1998 року - 46 календарних днів щорічної основної відпустки; 3 скликання ОСОБА_2 з 01 березня 1999 року до 01 жовтня 2000 року - 17,5 календарних днів щорічної основної відпустки; 4 скликання ОСОБА_3 з 02 грудня 2002 року до 25 травня 2006 року - 13 календарних днів щорічної основної відпустки; 6 скликання ОСОБА_3 з 26 листопада 2007 року до 26 вересня 2011 року - 85 календарних днів щорічної основної відпустки та 12 календарних днів щорічної додаткової відпустки. Позивач вважає, що відповідач, через допущену ним протиправну бездіяльність у забезпеченні виконання вимог трудового законодавства та законодавства про відпустки, порушив право позивача на отримання грошової компенсації за невикористані відпустки. Оскільки позивач був звільнений з посад помічника-консультанта народного депутата України 12.05.1998 року, 25.05.2006 року, 26.09.2011 року і належні суми компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при кожному з цих звільнень не були виплачені. В зв`язку з цим відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з 12.05.1998 року по день фактичного розрахунку, з 25.05.2006 року по день фактичного розрахунку, з 26.09.2011 року по день фактичного розрахунку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 квітня 2021 року прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі № 640/9870/21 та визначено, що справа буде розглядатись без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Через канцелярію Окружного адміністративного суду міста Києва 20.05.2021 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач проти позову заперечує. Вважає, що він не підлягає задоволенню, оскільки Апарат Верховної Ради України є бюджетною організацією, яка утримується за рахунок Державного бюджету України, та у відповідності до положень статей 48, 51 Бюджетного кодексу України, Апарат Верховної Ради України, як розпорядник бюджетних коштів, не наділений правом брати на себе фінансові зобов`язання щодо помічників-консультантів народних депутатів України понад межі загального фонду оплати праці, встановленого кожному народному депутату України відповідного скликання, для оплати праці його помічників-консультантів. Аналіз вимог позовної заяви, з урахуванням матеріалів справи, свідчить про відсутність аргументів щодо наявності вини Апарату Верховної Ради України, оскільки суб`єкт владних повноважень діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Водночас Апарат Верховної Ради України лише здійснював кадрове та фінансове обслуговування трудових правовідносин між позивачем та його роботодавцями - народним депутатом України II, III скликань ОСОБА_2 та народним депутатом України IV, VI скликань ОСОБА_3 . Здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів України можливе виключно в межах наявних коштів, виділених бюджетними призначеннями (підпункт 1 пункту 10 розділу II Положення про Апарат Верховної Ради України). Через відсутність економії фонду оплати праці помічників-консультантів народних депутатів України ІІІ скликання ОСОБА_2 та VI скликання ОСОБА_4 , а також відсутність у Законах України «Про Державний бюджет на 2000 рік» та «Про Державний бюджет України на 2011 рік» відповідних бюджетних призначень Апарат Верховної Ради України, який не є роботодавцем відносно позивача, не мав законних підстав для виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку, а отже вини Апарату Верховної Ради України у її невиплаті немає.

26.05.2021 року позивач подав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що беручи до уваги те, що позивач був прийнятий та звільнений з посади помічника-консультанта народного депутата України розпорядженнями керівника Апарату Верховної Ради України, необхідно дійти висновку про те, що позивач перебував у трудових відносинах саме із відповідачем, а не із народним депутатом України. Огже, видатки з виплати позивачу грошової компенсації має нести Апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень ВРУ. При цьому, відсутність бюджетного асигнування не звільняє відповідача від виплати гарантованої законом компенсації при звільненні.

Частиною п`ятою ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Оскільки клопотань у розумінні вказаної статті до суду не надходили, розгляд даної справи здійснюється за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням Керівника Секретаріату Верховної Ради України № 68 від 19.02.1996 р. ОСОБА_1 зараховано з 01.02.1996 р. на посаду помічника- консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень, присвоєно 7 ранг державного службовця, встановлено заробітну плату в сумі 11000000 крб. на підставі подання народного депутата України ОСОБА_2 та заяви ОСОБА_1 .

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 330 від 12.05.1998 р. помічників-консультантів народних депутатів України, повноваження яких припинено, звільнено з займаних посад 12.05.1998 р., в тому числі і ОСОБА_1 .

Розпорядженням Керівника Секретаріату Верховної Ради України № 511 від 25.03.1999 р. ОСОБА_1 зараховано з 01.03.1999 р. на посаду помічника- консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень, встановлено заробітну плату в сумі 360 грн. на підставі подання народного депутата України ОСОБА_2 та заяви ОСОБА_1 .

Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України - керуючого справами №2626 від 18.10.2000 ОСОБА_1 призначено з 01.10.2000 на посаду консультанта депутатської фракції Українського Народного Руху у Верховній Раді України на час її діяльності, увільнивши його з посади помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 , встановлено заробітну плату в сумі 500 грн. за рахунок коштів, які народні депутати України - члени фракції відраховують від зарплати та від фонду оплати праці помічників-консультантів народних депутатів України, на підставі подання уповноваженого представника депутатської фракції Українського Народного Руху у Верховній Раді України Костенка Ю.І. та заяви ОСОБА_1 .

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 4106 від 17.12.2002 р. ОСОБА_1 зараховано з 02.12.2002 р. на посаду помічника- консультанта народного депутата України ОСОБА_3 на час його депутатських повноважень, встановлено заробітну плату в сумі 1000 грн. на підставі подання народного депутата України ОСОБА_3 та заяви ОСОБА_1 .

Відповідно до Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України № 1964 від 30.06.2004 р. ОСОБА_1 перебував у черговій щорічній основній відпустці тривалістю 30 календарних днів з 01.07.2004 р. по 30.07.2004 р.

Відповідно до Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України № 3231 від 21.06.2005 р. ОСОБА_1 перебував у черговій щорічній основній відпустці тривалістю 30 календарних днів з 01.07.2005 р. по 30.07.2005 р.

Відповідно до Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України № 5665 від 02.12.2005 р. ОСОБА_1 перебував у черговій щорічній основній відпустці тривалістю 30 календарних днів з 01.12.2005 р. по 30.12.2005 р.

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 1340 від 19.05.2006 р. помічників-консультантів народних депутатів України, повноваження яких припинено, увільнено з займаних посад 25.05.2006 р., в тому числі і ОСОБА_1 .

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 8630 від 10.12.2007 р. ОСОБА_1 зараховано з 26.11.2007 р. на посаду помічника- консультанта народного депутата України ОСОБА_3 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу», із залишенням раніше присвоєного 7 рангу державного службовця, встановлено заробітну плату в сумі 3000 грн., на підставі подання народного депутата України ОСОБА_3 від 23.11.2007 р. та заяви ОСОБА_1 від 23.11.2007 р.

Відповідно до Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України № 7396 від 17.07.2008 р. ОСОБА_1 перебував у черговій щорічній основній відпустці тривалістю 30 календарних днів з 01.08.2008 р. по 31.08.2008 р.

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 4620 від 08.09.2011 р. ОСОБА_1 було звільнено 26.09.2011 р. з посади помічника- консультанта народного депутата України ОСОБА_3 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію державного службовця (стаття 38 КЗпП України) на підставі подання народного депутата України ОСОБА_3 від 02.09.2011 р. та заяви ОСОБА_1 від 02.09.2011 р. У Розпорядженні зазначено: Відділу бухгалтерського обліку, фінансів, планування та контролю Управління справами Апарату Верховної Ради України провести виплату компенсації за 85 календарних днів невикористаної основної відпустки та за 12 календарних днів додаткової відпустки згідно із статтею 35 Закону України «Про державну службу» в межах фонду, встановленого народному депутату України ОСОБА_3 для оплати праці помічників-консультантів відповідно до статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України».

Відповідно до книги № 1 обліку руху трудових книжок і вкладишів до них помічників-консультантів народних депутатів України шостого скликання ОСОБА_1 отримав трудову книжку 26.09.2011 р.

У листі Управління справами Апарату Верховної Ради України № 15/14-2021/154775 від 11.05.2021 р., що знаходиться у матеріалах справи. зазначено:

- при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України II скликання ОСОБА_2 12.05.1998 р. ОСОБА_1 була виплачена компенсація за 46,5 календарних днів щорічної основної невикористаної відпустки (копія розрахункового листа за липень 1998 року додається);

- при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України IV скликання ОСОБА_3 25.05.2006 р. ОСОБА_1 була виплачена компенсація за 13 календарних днів щорічної основної невикористаної відпустки (копія розрахункового листа за травень 2006 року додасться).

Однак, на момент звільнення (1 жовтня 2000 року та 26 вересня 2011 року) економії фонду оплати праці помічників-консультантів народних депутатів України ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було недостатньо для виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку в повному обсязі.

Відтак, здійснити нарахування та виплату компенсації при звільненні позивача 01.10.2000 р. за 17,5 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки в розмірі 312 грн. 83 коп. та при звільненні позивача 26.09.2011 р. за 85 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки і 12 календарних днів невикористаної додаткової відпустки згідно зі статтею 35 Закону України «Про державну службу» в розмірі 23737 грн. 68 коп. ОСОБА_1 не вбачалося можливим.

Відповідно до розрахункових листів за вересень 2000 року та за вересень 2011 року, при звільненні позивачу було всього нараховано 570 грн. 00 коп. та 6197 грн. 72 коп.

05 березня 2021 року позивач подав заяву про надання довідок щодо заробітної плати та виплату належної йому суми компенсації за невикористану частину щорічної відпустки.

Листом від 05 квітня 2021 року № 15/26-2021/117699 Апарат Верховної Ради України відмовив у виплаті грошової компенсації за невикористану відпустку, оскільки народний депутат самостійно у межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, здійснює розподіл місячного фонду оплати праці, надає матеріальну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку.

Не погоджуючись із таким рішенням позивач звернувся із зазначеним позовом до суду.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх у сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці помічника-консультанта народного депутата України, визначені ст. 34 Закону України "Про статус народного депутата України" і "Положенням про помічника-консультанта народного депутата України", затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995р. №379/95-ВР (далі - Положення).

Частиною першою ст. 34 Закону України "Про статус народного депутата України" передбачено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 3 ст. 34 Закону України "Про статус народного депутата України" помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.

Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк.

Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Суд зазначає, що згідно з положеннями ст.ст. 21-49 Кодексу законів про працю України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути укладеним, на невизначений строк; на визначений строк, який встановлюється за погодженням сторін; на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір може укладатися на будь-який строк, визначений за погодженням сторін.

Пленум Верховного Суду України в постанові № 9 від 06.11.1992 роз`яснив, що договір вважається укладеним, якщо видано наказ про призначення та фактично допущено працівника до роботи.

Таким чином, строковий трудовий договір це угода, яка визначає взаємні права та обов`язки сторін, основна частина яких регулюється загальним законодавством про працю, інша частина спеціальним або колективним договором, угодою сторін. У трудовому договорі воля працівника відображається у формі його письмової заяви, а воля роботодавця у формі наказу чи розпорядження про зарахування такого працівника на посаду.

Згідно з ч. 7 ст. 1.1 "Положення помічники-консультанти народного депутата України", які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Частина 8 ст. 1.1 Положення визначає, що помічник-консультант народного депутата України у своїй роботі керується Конституцією України, законодавством України, а також цим Положенням.

Згідно ч. 1 ст. 4.1. Положення передбачає, що розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України.

За правилами частини першої та третьої статті 4.4 Положення помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.

За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України "Про відпустки".

Щодо застосування норм Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та Закону України "Про відпустки", суд зазначає, що з правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 07.05.2002 року № 8-рп/202 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) правове регулювання Конституцією України (254к/96-ВР) та спеціальними законами України статусу, посадових осіб (частина перша статті 9 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-XII) (3723-12) слідує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

За наведених обставин, до правовідносини у сфері проходження патронатної служби і, які стосуються виплати компенсації за невикористану відпустку помічнику-консультанту народного депутата України, підлягають застосуванню відповідні норми КЗпП України та Закону України "Про відпустки".

Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи визначені Законом України "Про відпустки" від 15.11.1996 року № 504/96-ВР (далі-Закон № 504/96-ВР).

Згідно із ч. 3 ст. 2 Закону № 504/96-ВР право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому, тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні (ч. 1 ст. 24 Закону № 504/96-ВР).

Положення ч. 1 та 4 ст. 24 Закону № 504/96-ВР кореспондуються із положеннями частин 1 та 4 ст. 83 КЗпП України.

Статтею 3 Закону № 504/96-ВР передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Аналіз наведених вище норм Закону № 504/96-ВР та КЗпП України дає підстави для висновку про те, що виплата роботодавцем грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку при звільненні з роботи не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці та є однією із основних державних соціальних гарантій працівників, закріпленою на законодавчому рівні.

Отже, як вбачається з вищенаведених положень, підставою виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, є звільнення особи з вказаної посади.

Крім того, згідно з підпунктом 1 пункту 1 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року № 769 Апарат Верховної Ради України є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

Підпунктами 1 ,2 пункту 10 Положення про Апарат Верховної Ради України визначено, що Апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Як зазначено вище, позивач був прийнятий на посаду та звільнений із посади помічника-консультанта народного депутата України у різні періоди розпорядженнями Апарату Верховної Ради України, тому суд приходить до висновку про те, що позивач перебував у трудових відносинах саме із Апаратом Верховної Ради України, а не із народними депутатами.

Отже, видатки з виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України має нести Апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.

Вказаний висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 757/9144/16-ц.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів України можливе виключно в межах наявних коштів, виділених бюджетними призначеннями. Проте, у Законах України «Про Державний бюджет на 2000 рік» та «Про Державний бюджет України на 2011 рік» такі бюджетні призначення не були передбачені.

Суд наголошує, що відсутність бюджетних призначень на оплату праці не може бути підставою для невиконання вимог закону.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі "Кечко проти України" (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

При цьому, відсутність бюджетних призначень на оплату праці не може бути підставою для невиконання вимог закону.

У листі Управління справами Апарату Верховної Ради України № 15/14-2021/154775 від 11.05.2021 р., що знаходиться у матеріалах справи, зазначено:

- при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України II скликання ОСОБА_2 12.05.1998 р. ОСОБА_1 була виплачена компенсація за 46,5 календарних днів щорічної основної невикористаної відпустки (копія розрахункового листа за липень 1998 року додається);

- при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України IV скликання ОСОБА_3 25.05.2006 р. ОСОБА_1 була виплачена компенсація за 13 календарних днів щорічної основної невикористаної відпустки (копія розрахункового листа за травень 2006 року додасться).

Однак, на момент звільнення (1 жовтня 2000 року та 26 вересня 2011 року) економії фонду оплати праці помічників-консультантів народних депутатів України ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було недостатньо для виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку в повному обсязі.

Відтак, здійснити нарахування та виплату компенсації при звільненні позивача 01.10.2000 р. за 17,5 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки в розмірі 312 грн. 83 коп. та при звільненні позивача 26.09.2011 р. за 85 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки і 12 календарних днів невикористаної додаткової відпустки згідно зі статтею 35 Закону України «Про державну службу» в розмірі 23737 грн. 68 коп. ОСОБА_1 не вбачалося можливим.

З аналізу наведеного чинного законодавства вбачається, що невикористані позивачем дні основної щорічної відпустки та додаткової відпустки підлягають компенсації. Згідно доказів, що містяться в матеріалах справи, позивач при звільненні станом на 01.10.2000 р. має право на компенсацію за 17,5 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки та при звільненні позивача 26.09.2011 р. за 85 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки і 12 календарних днів невикористаної додаткової відпустки.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Згідно із п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (з наступними змінами) після прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 13.12.99 N 2288 ( 2288-99-п ) «Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів»), у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Коефіцієнт, на який слід коригувати виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, розраховуються шляхом ділення окладу (тарифної ставки), встановленого після підвищення, на оклад (тарифну ставку) до підвищення.

Якщо підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення окладів.

Постанову Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100» внесено зміни до Порядку № 100, зокрема, пункт 10 виключено.

Верховний Суд України у справі № 6-573цс15 від 07.10.2015 р. дійшов такого висновку, що на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати й інших виплат здійснюється з урахуванням їх фінансових можливостей, таке рішення приймається виконавчим органом підприємства відповідно до повноважень, установлених його статутом.

Таким чином, відповідач безпідставно не виплатив позивачу при звільненні компенсацію за невикористану відпустку.

Проте, суд зазначає, що розрахунок самої суми компенсації за невикористані позивачем дні основної щорічної відпустки та додаткової відпустки належить до виключних повноважень відповідача.

З огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Отже, завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Суд є правозастосовуючим органом, тобто, не створюючи нових правових норм, не підміняючи собою органи виконавчої та законодавчої влади, на підставі закону у встановленому процесуальним законодавством порядку вирішує справи.

В постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 за №13 викладено позицію щодо неможливості суду підміняти собою органи владних повноважень, згідно якої суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визначається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Отже, визначення суми компенсації на отримання якої має право позивач належить виключно до повноважень відповідача і тому суд не може зобов`язати виплачувати конкретну її суму, а має зобов`язати саме здійснити нарахування та виплату такої компенсації.

Таким чином, обираючи спосіб захисту порушеного права, суд, з метою ефективного захисту прав позивача вважає за необхідне зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за період роботи з 01 березня 1999 року до 01 жовтня 2000 року - 17,5 календарних днів щорічної основної відпустки та за період роботи з 26 листопада 2007 року до 26 вересня 2011 року - 85 календарних днів щорічної основної відпустки та 12 календарних днів щорічної додаткової відпустки, відповідно до вимог законодавства та з урахуванням висновків суду у цій справі.

Щодо заявленої позовної вимоги стосовно зобов`язання Апарату Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з 12.05.1998 року по день фактичного розрахунку, з 25.05.2006 року по день фактичного розрахунку, з 26.09.2011 року по день фактичного розрахунку, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 47 КЗпП України встановлено обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно із ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд зазначає, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Обчислення середньої заробітної плати обчислюється відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Згідно з абз.3 п.2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 5 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Верховний Суд України в постанові від 11 липня 2017 року у справі № 2а-1102/09/2670 зазначив, що використане у статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Як встановлено судом вище, позивачеві у день звільнення (1 жовтня 2000 року та 26 вересня 2011 року) підлягала компенсація за невикористані щорічні відпустки, яка не виплачена у зв`язку з відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів.

Таким чином, враховуючи невиплату відповідачем позивачу компенсації за невикористану відпустку в день його звільнення за наявності законних підстав для здійснення такої виплати, та, як наслідок, не проведення повного розрахунку під час звільнення, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягають задоволенню, у розмірі, пропорційному сумі невиплачених належних позивачу коштів.

Наведена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеному в постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.

Таким чином, суд, керуючись приписами частини 2 статті 9 КАС України вважає, що, оскільки позивача Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України - керуючого справами № 2626 від 18.10.2000 р. призначено з 01.10.2000 р. на посаду консультанта депутатської фракції Українського Народного Руху у Верховній Раді України на час її діяльності, увільнивши його з посади помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 та Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 4620 від 08.09.2011 р. ОСОБА_1 було звільнено 26.09.2011 р. з посади помічника- консультанта народного депутата України ОСОБА_3 , належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 02 жовтня 2000 по день фактичного розрахунку та з 27 вересня 2011 по день фактичного розрахунку (з наступного дня після звільнення).

Суд вважає за необхідне також зазначити, що ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У пунктах 21, 24 Рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року, Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S.A. v. Belgium, Рішення від 20.11.1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі «Стретч проти Сполучного Королівства» (Stretch - United Kingdom, №44277/98, Рішення від 24.04.2003).

Отже, у розумінні ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач мав законні сподівання на здійснення грошової компенсації у визначених законодавством розмірі та порядку.

Крім того, Європейський суд з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 року зазначив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Суд зауважив на те, що органи державної влади не вправі посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (пункт 26 рішення).

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1)на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3)обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6)розсудливо; 7)з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10)своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої - третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що за викладених обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Що стосується повернення судового збору, то слід зазначити, що позивачем сплачено 908,00 грн. за квитанцією, яка знаходиться в матеріалах справи.

Беручи до уваги часткове задоволення позову та приписи ст. 139 КАС України, на користь позивача належить стягнути понесені ним судові витрати у сумі 700,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 5; ) щодо відмови нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за період роботи з 01 березня 1999 року до 01 жовтня 2000 року та за період роботи з 26 листопада 2007 року до 26 вересня 2011 року, визнати протиправною.

3. Зобов`язати Апарат Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 5; ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за період роботи з 01 березня 1999 року до 01 жовтня 2000 року - 17,5 календарних днів щорічної основної відпустки та за період роботи з 26 листопада 2007 року до 26 вересня 2011 року - 85 календарних днів щорічної основної відпустки та 12 календарних днів щорічної додаткової відпустки, відповідно до вимог законодавства та з урахуванням висновків суду у цій справі.

4. Зобов`язати Апарат Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 5; ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 02 жовтня 2000 по день фактичного розрахунку та з 27 вересня 2011 по день фактичного розрахунку.

5. В іншій частині позовних вимог - відмовити.

6. Стягнути з Апарату Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 5; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 700,00 (сімсот гривень).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іщук І.О.