Справа № 120/3855/22
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

26 серпня 2022 р. Справа № 120/3855/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заброцької Людмили Олександрівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Голови Ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України Соловйової Любові Володимирівни, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України (далі відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі відповідач-2) про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відмова відповідача-1 у видачі йому довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання, виходячи із розміру посадового окладу, визначеного у чинному Законі України Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016 №1402-VIII (далі Закон №1402-VIII), як для судді Верховного Суду є протиправною, оскільки суперечить нормам чинного законодавства, рішенням Конституційного Суду України (далі також КСУ) та Верховного Суду.

Крім того, вказує, що відповідачем-2 допущено протиправну бездіяльності, яка полягає у незабезпеченні згідно з законом призначення та своєчасної і в повному обсязі виплати йому щомісячного довічного утримання судді у відставці, а також в невидачі позивачу копії рішення від 22.04.2022 №67.

При цьому позивач також зазначає, що вказане рішення про призначення йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці є протиправним в частині визначення такого грошового утримання одночасно за складовими, які передбачені для різних формул обрахунку грошового утримання (розмір суддівської винагороди визначено згідно з Законом України Про судоустрій і статус суддів від 07.07.2010 №2453-VI, а розмір відсотку суддівської винагороди - згідно з Законом України Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016 №1402-VIII).

Крім того, позивач наголошує, що порушення його прав відповідачем-1 є первісним, а відповідачем-2, з огляду на причинно-наслідковий зв`язок, похідним. Таким чином, до негативних наслідків призвела протиправна поведінка обох суб`єктів владних повноважень.

Викладені вище обставини зумовили позивача звернутись з цим позовом до суду.

Ухвалою від 16.05.2022 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою відповідачам встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.

На адресу суду від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позову. Обґрунтовуючи відзив, зазначає, що на суддів Вищого адміністративного суду України розповсюджується пункт 7 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII, згідно із яким з початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України Про судоустрій і статус суддів №2453-VI.

Наголошено, що Вищий адміністративний суд України не є вищим спеціалізованим судом відповідно до положень Закону №1402-VIII, на даний час перебуває у стані ліквідації.

За таких обставин гарантії суддів ВАСУ, які вийшли у відставку, визначаються Законом №2453-VI, а розмір їх щомісячного довічного грошового утримання визначається відповідно до положень статті 131 цього Закону, обчислення якого здійснюється, виходячи з розміру суддівської винагороди, встановленої статтею 133 Закону №2453-VI з урахуванням положень п. 3 розділу ІІ « Прикінцеві та перехідні положення « Закону України від 06.12.2016 №1774-VIII.

Відтак, відповідач - 1 вважає, що відсутні підстави для видачі позивачу довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру суддівської винагороди судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, на підставі положень статей 135, 142 Закону №1402-VIII. А тому відмова у видачі такої довідки є правомірною, в зв`язку з чим просить в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Представником відповідача-2 також подано відзив на позовну заяву, у якому останній, з посиланням на норми Конституції та законів України, заперечує щодо задоволення адміністративного позову. При цьому вказує, що позивачу призначено щомісячне довічне грошове утримання відповідно до закону.

Представник у відзиві зазначає, що позивач звернувся до Управління із заявою 25.04.2022 року. Управління листом від 27.04.2022 року № 7547 7089/Ц-02/8-2600/22 повідомило позивача, що відповідно до статті 142 Закону щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 % суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.

Згідно поданої заяви від 15.04.2022 року з 01.03.2022 року позивачу призначено довічне грошове утримання відповідно до Закону. Розмір довічного грошового утримання обчислено з урахуванням страхового стажу 26 років 10 місяців 17 днів, з них суддівського стажу 17 років 1 місяць 11 днів та суддівської винагороди 68104,80 грн, загальний відсоток для розрахунку пенсії становить 50%.

Враховуючи викладене вище, відповідач-2 в частині вимог щодо нього просить у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Позивачем подано відповідь на відзив відповідача 1, в якій він наголошує, що відповідач 1 не враховує, що питання виходу у відставку суддів і право на отримання щомісячного довічного грошового утримання в розмірі, визначеному Законом №1402-VIII, регулюється не зазначеним відповідачем пунктом 7 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII, а визначались пунктом 25 розділу розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII до визнання його Конституційним Судом України неконституційним. Отже, позивач зауважує, що оскільки він є суддею у відставці, то відповідач 1 протиправно застосовує до нього 7 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII.

06.07.2022 року позивачем подано додаткові докази, а саме документи отримані від відповідача 2 щодо призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

З`ясувавши доводи сторін, викладені в заявах по суті справи, дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив таке.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 17.02.2022 №141/0/15-22 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Вищого адміністративного суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Наказом Вищого адміністративного суду України від 28.02.2022 №5-к ОСОБА_1 відраховано зі штату суду в зв`язку із звільненням його у відставку відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 17.02.2022 №141/0/15-22.

Відповідно до довідки Вищого адміністративного суду України про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці №30/1 від 30.03.2022 суддівську винагороду ОСОБА_1 обчислено на підставі положень статті 133 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 07.07.2010 №2453-VI (далі Закону №2453-VI), керуючись пунктом 7 розділу XII Закону №1402-VIII.

При цьому листом Вищого адміністративного суду України від 19.04.2022 №60/12 14/22 (за підписом Голови ліквідаційної комісії ВАСУ Соловйової Любові Володимирівни) його повідомлено про відсутність підстав для видачі довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи із розміру посадового окладу, визначеного у чинному Законі №1402-VIII як для судді Верховного Суду.

Позивач 15.04.2022 року звернувся до Головного управління ПФУ в м. Києві з заявою про призначення йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

За результатами розгляду вказаної заяви органом пенсійного фонду прийнято рішення № 67 від 22.04.2022, яким позивачу призначено щомісячне довічне грошове отримання судді у відставці на підставі Закону України « Про судоустрій і статус суддів ».

Як видно зі змісту рішення, щомісячне довічне грошове отримання призначено виходячи з страхового стажу 26 років 10 місяців 17 днів, з них суддівського стажу 17 років 1 місяць 11 днів та суддівської винагороди 68104,80 грн, загальний відсоток для розрахунку пенсії від заробітку становить 50%.

Вказане рішення отримано позивачем як додаток до листа відповідача-2 від 27.04.2022 №7547-7088/Ц-02/8-2600/22 на заяву позивача від 25.04.2022 року.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд керується таким.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конституція України в статтях 126, 130 та чинний Закон України Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016 №1402-VIII в статтях 17, 48-49, 52 закріплюють такі основоположні принципи як незалежність і недоторканість суддів та єдиний статус суддів.

Частиною першою статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Право судді на відставку є конституційною гарантією незалежності суддів (пункт 4 частини шостої статті 126 Конституції України).

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (частина друга статті 130 Конституції України).

Згідно із пунктом 2 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон України від 07.07.2010 №2453-VI Про судоустрій і статус суддів, крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.

Разом з тим, як передбачено частиною п`ятою статті 116 Закону №1402-VIII, за суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Згідно з частиною першою статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Частина третя статті 142 Закону №1402-VIII встановлює: Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Частиною четвертою та п`ятою цієї ж статті 142 Закону №1402-VI передбачено, що у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання. Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

У контексті спору, що є предметом в даній справі, ключовим є правове питання, яка саме посада є відповідною для судді Вищого адміністративного суду України у відставці.

За змістом статті 31 Закону №2453-VI, яка діяла до набрання чинності Законом №1402-VIII, у системі загальної юрисдикції діяли вищі спеціалізовані суди як суди касаційної інстанції з розгляду цивільних і кримінальних, господарських, адміністративних справ (частина перша статті 31). Вищими спеціалізованими судами були: Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України (частина друга статті 31).

Стаття 32 Закону №2453-VI встановлювала, що вищий спеціалізований суд: 1) розглядає справи відповідної судової юрисдикції в касаційному порядку згідно з процесуальним законом; 2) у випадках, передбачених процесуальним законом, розглядає справи відповідної судової юрисдикції як суд першої або апеляційної інстанції (пункти 1-2 частини першої).

Те, що Вищий адміністративний суд України був судом касаційної інстанції, визначалось і в частині третій статті 20 Кодексу адміністративного судочинства України в попередній редакції.

Рішенням Конституційного Суду України від 11.03.2010 №8-рп/2010 встановлено, що вищі спеціалізовані суди (у тому числі і Вищий адміністративний суд України) здійснювали повноваження судів касаційної інстанції стосовно рішень відповідних спеціалізованих судів, тобто були судами касаційної інстанції. Отже, у цьому Рішенні Конституційний Суд України визначив, що до початку судової реформи, запровадженої Законом №1402-VIII, Вищий адміністративний суд України був судом касаційної інстанції, а судді цього суду суддями суду касаційної інстанції.

У Законі №1402-VIII вищі спеціалізовані суди касаційної інстанції, якими були Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України та Вищий адміністративний суд України, не передбачені.

У той же час, Законом №1402-VIII, який підлягає виключному застосуванню при визначені розміру суддівської винагороди судді, закріплено порядок визначення посадового окладу як складової частини суддівської винагороди для суддів першої, апеляційної інстанцій, вищих спеціалізованих судів та Верховного Суду.

Після ліквідації вищих спеціалізованих судів згідно із Законом №1402-VIII, єдиним судом касаційної інстанції є Верховний Суд, який, відповідно до статті 36 Закону №1402-VIII, здійснює правосуддя як суд касаційної інстанції, а у випадках, визначених процесуальним законом, як суд першої або апеляційної інстанції, в порядку, встановленому процесуальним законом.

Аналіз вищенаведених положень дає підстави для висновку, що посада судді Верховного Суду є відповідною посадою для судді Вищого адміністративного суду України у відставці при визначенні розміру суддівської винагороди для призначення щомісячного довічного грошового утримання.

Так, згідно із статтею 37 Закону №1402-VIII у складі Верховного Суду діють Касаційний адміністративний суд; Касаційний господарський суд; Касаційний кримінальний суд; Касаційний цивільний суд.

Ці суди за своїми функціями повністю дублюють функції вищих спеціалізованих судів, які діяли до початку роботи Верховного Суду. Судді касаційних судів у складі Верховного Суду виконують ті ж самі повноваження суддів касаційної інстанції, які раніше виконували судді вищих спеціалізованих судів, у т.ч. судді Вищого адміністративного суду України.

Перехідними положеннями Закону №1402-VIII передбачалось здійснення правосуддя вищими спеціалізованими судами (в тому числі і Вищим адміністративним судом України) як публічними органами державної влади, без зміни їх функцій як вищих судових органів (судів касаційної інстанції), до створення судового органу, який призначений виконувати такі самі публічні функції, Верховного Суду.

Крім того, згідно із Рішенням Конституційного Суду України від 18.02.2020 №2-р/2020 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує повноважний суддя.

Таким чином, з урахуванням і вищенаведеного висновку, щомісячне довічне грошове утримання судді касаційного суду у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою судді, який наразі здійснює повноваження судді касаційної інстанції.

За наведеного правового регулювання та встановлених обставин справи, Вищий адміністративний суд України у цьому випадку мав видати позивачу довідку про суддівську винагороду для призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 із зазначенням посадового окладу судді Верховного Суду, як суддів, які є: 1) повноважними; 2) розмір суддівської винагороди яких встановлено Законом №1402-VIII; 3) посада яких є відповідною для суддів суду касаційної інстанції.

У той же час, Вищий адміністративний суд України, діяльність якого на даний момент припинено, та який перебуває у стані ліквідації, видаючи ОСОБА_1 відповідну довідку на підставі норм Закону №2453-VI, неправомірно керувався пунктом 7 розділу XII Закону №1402-VIII.

У пункті 7 розділу XII Закону №1402-VIII закріплено, що з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, зокрема, Вищий адміністративний суд України припиняє свою діяльність та ліквідується у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цього суду визначаються Законом №2453-VI.

Положення даного пункту жодним чином не регулюють правовідносини, пов`язані із виходом судді у відставку та із обчисленням розміру щомісячного довічного грошового утримання судді. Ці питання регулювались положеннями пункту 25 розділу ХІІ Закону №1402-VIII, які рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020р. у справі №2-р/2020 визнано неконституційними.

Так, Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 18.02.2020 №2-р/2020 наголосив, що встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності. Запровадження згідно із положеннями пункту 25 розділу ХІІ Закону №1402-VIII, який визнано неконституційним, різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які виходять у відставку, суперечить положенням частини першої статті 126 Основного Закону України щодо гарантування незалежності суддів Конституцією і законами України.

У відповідності до статті 91 Закону України Про Конституційний Суду України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Таким чином, з 19.02.2020 у законодавстві відсутні норми, які обмежують право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному Законом №1402-VIII, будь-якому судді у відставці будь-якого суду.

В підтвердження цього, Верховний Суд у рішенні від 16.06.2020 по зразковій справі №620/1116/20 (Пз/9901/5/20) дійшов висновку про наявність у судді у відставці, який отримує щомісячне грошове утримання у розмірі обчисленому згідно положень Закону №2453-VI, права (підстави) на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді відповідно до Закону України №1402-VIII.

У пункті 35 зазначеного рішення Верховний Суд зазначає: З дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 18.02.2020 №2-р/2020 Закон №1402-VIII не містить норм, які б по-різному визначали порядок обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.

У пункті 36 цього ж рішення Верховний Суд вказує: Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 06.03.2019 у справі № 638/12586/16-а та від 11.02.2020 у справі № 200/3958/19-а висловлював правовий висновок, відповідно до якого правовою підставою для перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці є факт зміни грошового утримання/складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.

Натомість, відповідач-1 при видачі відповідної довідки ОСОБА_1 протиправно керувався положеннями Закону №2453-VI.

Таким чином, не дивлячись на наявність Рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 №2-р/2020, розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів, які до виходу у відставку працювали суддями Вищого адміністративного суду України, зокрема позивача в справі, неправомірно визначено не на підставі Закону №1402-VIII, а на підставі статті 141 Закону №2453-VI від 07.07.2010 у редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд №192-VIII від 12.02.2015, виходячи з базового посадового окладу 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Відсутність факту внесення змін до законодавства, враховуючи правові висновки Рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 №2-р/2020, не може бути підставою для порушення права позивача на отримання довічного грошового утримання у належному розмірі, та не може бути перешкодою для визначення розміру суддівської винагороди, виходячи з базового посадового окладу судді Верхового Суду, адже фактично Вищий адміністративний суд України та Верховний Суд є однією ланкою судів касаційної інстанції у відповідний проміжок часу здійснення процесуальної діяльності.

Вирішуючи питання щодо видачі відповідачем 1 відповідної довідки про суддівську винагороду суд звертає увагу на правові висновки, викладені у рішенні Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 16.04.2018 у зразковій адміністративній справі №825/506/18, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №825/506/18 (Пз/9901/16/18), згідно з якими, якщо пенсіонер органів прокуратури просить видати довідку про заробітну плату за умови, коли матеріальний закон про право, форми і види пенсійного забезпечення передбачає право, підстави, розмір та види складових перерахунку пенсії, але не унормовує порядок видачі довідки про заробітну плату, відмова у видачі такого документа із посиланням на відсутність нормативного акта про порядок і умови видачі довідки має визнаватися протиправною, оскільки право на перерахунок пенсії не може і не має залежати від механізму його реалізації.

У Рішенні Ради суддів України (далі також РСУ) від 03.09.2021 №34 Про розгляд пропозицій ПФУ щодо порядку перерахунку щомісячного грошового утримання зазначається, що, враховуючи тривалу законодавчу невизначеність відповідної посади, за якою має визначатись розмір суддівської винагороди суддям ВСУ, вищих спеціалізованих судів (ВАС, ВГС, ВСС) у відставці для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, на підставі системного аналізу норм законодавства та рішень КС, на виконання функцій, покладених ст.133 закону Про судоустрій і статус суддів, РСУ дійшла висновку про те, що посада, за якою повинен визначатись розмір суддівської винагороди судді ВСУ, вищих спеціалізованих судів (ВАС, ВГС, ВСС) у відставці, є посада судді ВС.

У зв`язку із викладеним вище, Рада суддів України запропонувала Пенсійному фонду України внести відповідні зміни до порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами ПФУ.

Суд вважає безпідставними посилання відповідача-1 на те, що оскільки процедуру ліквідації Вищого адміністративного суду України не завершено і у штаті цього суду перебувають судді, які продовжують отримувати суддівську винагороду на підставі приписів Закону №2453-VI, суддя у відставці Вищого адміністративного суду України повинен отримувати довічне грошове утримання виходячи із розміру посадових окладів цих суддів.

До виходу у відставку позивач залишався суддею суду касаційної інстанції і до припинення повноважень судді здійснював правосуддя на професійній основі як суддя суду касаційної інстанції. Обіймаючи посаду судді Вищого адміністративного суду України, ОСОБА_1 залишався суддею суду касаційної інстанції. Суддею суду першої чи апеляційної інстанції позивач не був. Це також свідчить про те, що визначати розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивача, виходячи з посадових окладів суддів, які не здійснюють правосуддя, або суддів першої чи апеляційної інстанції, є необґрунтованим.

Незавершення протягом тривалого часу процесу ліквідації юридичної особи Вищого адміністративного суду України не надає їй функцій носія судової влади та не включає її до системи судоустрою України, визначеної приписами Закону №1402.

Отже, посади суддів, які перебувають у штаті цього суду, не можна вважати посадами, відповідними посаді, з якої позивач вийшов у відставку, оскільки він здійснював правосуддя як суддя суду касаційної інстанції.

До початку судової реформи, запровадженої Законом №1402, в судовій системі України існував лише один рівень касаційних судів вищі спеціалізовані суди. Системний аналіз законодавства, яке регламентувало діяльність Вищого адміністративного суду України, зокрема Конституція України, глава 4 Закону №2453-VI, стаття 210 Кодексу адміністративного судочинства України (у попередній редакції), свідчить про те, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах до початку діяльності Верховного Суду був саме Вищий адміністративний суд України, який у певних випадках виконував також функції суду першої та апеляційної інстанцій.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду наразі виконує ті ж функції суду касаційної інстанції, які виконував Вищий адміністративний суд України до припинення його діяльності.

Відтак, суд у цій справі доходить висновку, що відповідним судом, до якого передано всі без виключення функції Вищого адміністративного суду України, як суду касаційної інстанції, є Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду.

Отже, розмір довічного грошового утримання судді у відставці Вищого адміністративного суду України має бути співмірним із суддівською винагородою судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що відмова відповідача 1 у видачі ОСОБА_1 довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, на підставі Закону №1402-VIII, виходячи з розміру суддівської винагороди судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду є такою, що суперечить визначеним Конституцією України гарантіям незалежності суддів; прийнята без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; є непропорційною, оскільки не дотримано необхідного балансу між несприятливими наслідками для особи і цілями, на досягнення яких вона спрямована. Крім того, така відмова відповідача - 1 грубо порушує принцип рівності осіб перед законом та сприяє дискримінації позивача порівняно з іншими суддями у відставці. Зокрема, як видно з наданого відповідачем розрахунку пенсії ОСОБА_1 , позивач отримує щомісячне довічне грошове утримання у меншому розмірі ніж судді у відставці судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

При цьому, суд враховує, що розділами ІІ, ІІІ Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління ПФУ від 25.01.2008 №3-1, визначено, що звернення за перерахунком щомісячного довічного утримання проводиться в разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді (в разі збільшення розміру винагороди судді Конституційного Суду України), який працює на відповідній посаді. Перерахунок щомісячного довічного утримання проводиться з дня виникнення права на відповідний перерахунок.

До заяви про призначення щомісячного довічного утримання додаються, зокрема, документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637; довідка про суддівську винагороду (довідка про винагороду судді КСУ) для обчислення щомісячного довічного утримання; розрахунок стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (додаток 4). До заяви про перерахунок щомісячного довічного утримання додається довідка про суддівську винагороду (довідка про винагороду судді КСУ) працюючого судді за відповідною посадою станом на дату, з якої відбулось підвищення розміру суддівської винагороди.

Приймаючи до уваги те, що вся інформація щодо роботи позивача на посаді судді перебуває у відповідача-1, який є розпорядником відповідної інформації, довідку про суддівську винагороду до завершення процедури ліквідації ВАСУ повинен видати позивачу саме відповідач-1, зазначивши при цьому в довідці розмір суддівської винагороди позивача, яку отримує суддя, який на момент видачі довідки працює на відповідній посаді, тобто розмір суддівської винагороди судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

При цьому суд враховує, що Рішенням КСУ від 11.03.2020 №4-р/2020 були визнані неконституційними положення Закону України Про внесення змін до Закону України Про судоустрій і статус суддів та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування від 16.10.2019 №193, якими було внесено зміни до пункту 3 частини третьої статті 135 Закону №1402 щодо зменшення базового розміру посадового окладу судді Верховного Суду з 75 до 55 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а отже, зменшено розмір суддівської винагороди.

Отже, враховуючи Рішення КСУ від 18.02.2020 №2-р/2020 та чинні норми Закону №1402-VIII, розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивача підлягає визначенню, виходячи з базового розміру посадового окладу судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, який складає 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а також передбачених статтею 135 Закону №1402 доплат за вислугу років; перебування на адміністративній посаді в суді; науковий ступінь; роботу, що передбачає доступ до державної таємниці за наявності відповідних підстав, а також регіонального коефіцієнту.

Зважаючи на те, суд вважає, що позовні вимоги щодо зобов`язання Голови Ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України видати ОСОБА_1 , як судді у відставці, передбачену розділом ІІ Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління ПФУ від 25.01.2008 №3-1, довідку про суддівську винагороду судді Вищого адміністративного суду України, обчислену на підставі ст.ст.135, 142 Закону України Про судоустрій та статус суддів від 02.06.2016 №1402-VІІІ, з базового посадового окладу у розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, є обґрунтованими, а тому позов у цій частині підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, суд вирішуючи їх керується таким.

Згідно із частиною другою статті 120 Конституції України організація, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України, інших центральних та місцевих органів виконавчої влади визначаються Конституцією і законами України.

Відповідно до пункту 2 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого Постановою правління ПФУ від 22.12.2014 №28-2 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 за № 41/26486 (далі Положення), управління Фонду у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами, а також постановами правління Фонду, у тому числі цим Положенням, та наказами Фонду і головних управлінь Фонду.

У відповідності до пункту 3 зазначеного Положення одним із основних завдань управління Фонду є реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення.

Підпункти 1, 7-8 пункту 4 Положення передбачають, що управління Фонду (в тому числі і Головне управління ПФУ в м. Києві) відповідно до покладених на нього завдань: - забезпечує додержання підприємствами, установами, організаціями незалежно від форми власності та громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, вимог актів законодавства про пенсійне забезпечення; - призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства; - забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством.

З огляду на ці приписи Положення, на Головне управління ПФУ в м. Києві покладено завдання: - забезпечити дотримання вимог актів законодавства про пенсійне забезпечення іншими суб`єктами, які діють у цій сфері; - призначити і виплачувати щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці відповідно до законодавства; - забезпечити згідно із законодавством своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату щомісячного довічного утримання суддям у відставці.

За заявою позивача від 15.04.2022 Головним управління ПФУ в м.Києві було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 і прийнято рішення №67 від 22.04.2022 про призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

При цьому Головне управління ПФУ в м. Києві при прийнятті цього рішення не дотрималося критеріїв правомірності оскільки відповідач-1 видав ОСОБА_1 довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за одним законом (розмір суддівської винагороди визначено згідно з Законом України Про судоустрій і статус суддів від 07.07.2010 №2453-VI), а відповідач-2 здійснив обчислення за іншим ( розмір відсотку суддівської винагороди визначено згідно з Законом України Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016 №1402-VIII), що в підсумку суттєво зменшило розмір довічного грошового утримання позивача.

Так, Головне управління ПФУ в м. Києві при обчисленні позивачу щомісячного довічного грошового утримання застосувало положення статті 142 Закону №1402-VIII, не зробивши жодного аналізу та належного висновку, що довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 видано на підставі Закону №2453-VI і що одночасне застосування норм різних законів може призвести до порушення прав позивача та отримання виплат у значно меншому розмірі, ніж гарантується законом.

Сам факт того, що при вирішенні одного і того ж питання визначення виплат щомісячного грошового утримання судді у відставці - суб`єктами владних повноважень Головою ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України і органом ПФУ застосовано різні норми різних законів вказує на алогічність позиції відповідачів та на неправильне застосування закону, що потягло порушення прав та інтересів позивача, а саме зменшення у значному розмірі виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Отже, суд вважає, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 22.04.2022 №67 про призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці є протиправним в частині визначення такого грошового утримання одночасно за складовими, які передбачені для різних формул обрахунку грошового утримання (розмір суддівської винагороди визначено згідно з Законом України Про судоустрій і статус суддів від 07.07.2010 №2453-VI, а розмір відсотку суддівської винагороди - згідно з Законом України Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016 №1402-VIII).

Зазначені висновки підтверджуються правовими висновками Верховного Суду, викладеними в його рішеннях.

Так, у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27.09.2021 у справі №580/585/21 (адміністративне провадження №К/9901/25475/21) зазначається: Оскільки чинним Законом №1402-VIII передбачені інші розміри суддівської винагороди та розмір відсотків від неї для нарахування щомісячного грошового утримання, то відсутні правові підстави для обрахунку щомісячного грошового утримання судді одночасно за складовими, які передбачені для різних формул обрахунку грошового утримання (розміру щомісячної суддівської винагороди) за Законом №1402-VIII, а розміру відсотку - за Законом № 2453-VI.

Колегія суддів зазначає, що зворотне зумовить неоднакове визначення розміру довічного грошового утримання суддів, що вийшли у відставку відповідно до Закону №2453-VI, та тих, які вийшли або вийдуть у відставку відповідно до Закону №1402-VIII. Вказане призведе до дискримінації останніх та суперечитиме положенням частини першої статті 126 Основного Закону України щодо гарантування незалежності суддів.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" від 6 вересня 2012 року № 5207-VI прямою дискримінацією є ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Таке поводження за змістом пункту 2 частини першої статті 1 цього ж Закону може полягати, в тому числі, в обмеженні у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі.

У контексті вказаного питання, суд вважає за необхідне зазначити позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 7 червня 2021 року у справі №420/4001/20, про те, що однаковий підхід до визначення порядку розрахунку розміру щомісячного довічного грошового утримання судді, який вийшов у відставку відповідно до Закону №1402-VIII, та судді, який вийшов у відставку раніше, відповідає принципу рівності та заборони дискримінації, передбаченого Конституцією України (частина друга статті 24 Конституції України), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 14) та КАС України (пункт 7 частини другої статті 2).

Зважаючи на те, що чинним Законом №1402-VIII передбачені інші розміри суддівської винагороди та розмір відсотків від неї для нарахування щомісячного грошового утримання, є обґрунтованим вважати, що правові підстави для обрахунку щомісячного грошового утримання одночасно за складовими, які передбачені для різних формул обрахунку грошового утримання (розмір суддівської винагороди за Законом №2453-VI; розмір відсотку за Законом № 1402-VIII), відсутні.

Визначення відсотку розміру довічного грошового утримання позивача від суддівської винагороди працюючого судді на підставі норм Закону №1402-VIII, в той час коли довідку видано на підставі Закону №2453-VI, призводить до порушення статті 22 Конституції України і є дискримінаційним, оскільки розмір довічного грошового утримання, на який має право позивач згідно із нормами Закону №1402-VIII, є значно меншим, ніж той, який йому забезпечено законом. В цьому випадку суб`єктами владних повноважень порушено принцип юридичної визначеності.

У зв`язку із тим, що територіальний орган ПФУ призначив ОСОБА_1 довічне грошове утримання на підставі Закону №1402-VIII, в той час коли довідка про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці видана на підставі Закону №2453-VI, позовні вимоги до відповідача-2 є похідними від вимог, які пред`являються до відповідача-1. При цьому суд вважає, що для поновлення порушеного права позивача позовні вимоги мають бути задоволені до обох відповідачів.

В даному випадку відповідачі діяли з порушенням норм Конституції та законів України, а їх дії та рішення вчинені ( прийняті ) без врахування критеріїв правомірності, визначених статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відтак

Відтак, сукупні протиправні дії та рішення обох відповідачів призвели до порушення права позивача на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за Законом №1402-VIII.

При цьому суд погоджується з доводами позивача, що оскільки обидва відповідачі повинні відповідати за правильність, повноту та своєчасність призначення та виплати позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, об`єднання позовних вимог в одному позові до них обох має значення для ефективного засобу правового захисту у цьому публічно-правовому спорі.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути ефективним як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, який запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі Юрій Миколайович Іванов проти України, №40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути ефективним в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі Аксой проти Туреччини (Aksoy v. Turkey), №21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі Джорджевич проти Хорватії (Djordjevic v Croatia), №41526/10, пункт 101; рішення у справі Ван Остервійк проти Бельгії (Van Oosterwijck v Belgium), №7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Питання ефективності правового захисту аналізувалося і у рішеннях національних судів.

Зокрема у постанові від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці також неодноразово посилався на те, що ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №705/552/15-а та Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16, від 11.02.2019 року у справі №2а-204/12).

З огляду на правові висновки Європейського суду з прав людини та національних судових органів, ефективність захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення його права. Зокрема, у цій справі, ефективність захисту має оцінюватись з урахуванням порушень прав та інтересів позивача обома відповідачами та у виборі способів захисту щодо їх відновлення теж обома відповідачами.

Суд констатує право позивача на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання, а передумовою для його проведення є оформлення та видача Головою ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України відповідної довідки.

При цьому, суд вважає, що підстав сподіватися, що у разі надходження на адресу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві довідки, виданої Головою ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України, щомісячне довічне грошове утримання позивача буде перераховано, як того вимагають положення статті 142 Закону №1402-VIII, відсутні.

В даному випадку, враховуючи те, що суд дійшов висновку про зобов`язання відповідача-1 видати нову довідку про розмір суддівської винагороди на підставі Закону №1402-VIII, що у відповідності до положень статті 142 цього Закону є тією обставиною, що тягне за собою зміну розміру щомісячного довічного грошового утримання та є підставою для здійснення його перерахунку, з метою забезпечення ефективного правового захисту прав позивача та недопущення необхідності наступного звернення до суду, є необхідним зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві прийняти довідку, видану Головою ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України, про суддівську винагороду судді ОСОБА_1 , як судді у відставці, обчислену згідно зі статтями 135, 142 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016 №1402-VIII з базового посадового окладу у розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня відповідного календарного року, та на її підставі провести ОСОБА_1 перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання з 01.03.2022 року, з урахуванням фактично виплачених сум.

Суд також акцентує увагу, що досліджуючи поняття щомісячне довічне грошове утримання судді, Конституційний суд України у мотивувальній частині Рішення від 14.12.2011 №18-рп/2011 вказав, що це утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу, а правова природа щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та щомісячного грошового утримання діючого судді однакова, а самі ці поняття однорідні та взаємопов`язані, ідентичні, відрізняються лише за способом фінансування: судді у відставці виплату одержують з Пенсійного фонду України за рахунок Державного бюджету, діючі судді виключно з Державного бюджету України. У цьому ж рішенні Конституційний суд України також вказав про неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

Відповідно до пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 № 3-рп/2013, визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці; право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості; щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу; конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у своїх рішеннях, а саме: від 24.06.1999 № 6-рп/99, від 20.03.2002 № 5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 01.12.2004 № 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11.10.2005 №8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18.06.2007 № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 22.05.2008 №10-рп/2008, а також у рішенні від 18.02.2020 №2-р/2020.

Так, Рішенням Конституційного Суду України від 18.02.2020 № 2-р/2020 були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 25 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII зі змінами.

У вказаному рішенні зазначено, що право судді на відставку є конституційною гарантією незалежності суддів (пункт 4 частини шостої статті 126 Конституції України).

Відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді; наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуття права на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (абзац четвертий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19.11.2013 № 10-рп/2013).

Водночас, суд не вбачає підстав для задоволення пункту 4 прохальної частини позову щодо визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, яка полягає у незабезпеченні згідно із законом призначення та своєчасної і в повному обсязі виплати щомісячного довічного утримання судді у відставці та невидачі позивачу копії рішення № 67 від 22.04.2022, оскільки такі позовні вимоги носять загальний характер, їх зміст розкритий та конкретизований в інших вимогах позову, при цьому їх задоволення не призведе до відновлення порушеного права позивача, а буде мати лише формальний характер. Разом з тим, враховується, що вирішуючи дану справу суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 22.04.2022 №67 про призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці протиправним в частині, що в сукупності з іншими висновками суду буде мати наслідком відновлення порушених прав позивача. Крім того, в ході розгляду справи встановлено, що оскаржуване рішення позивачем отримано.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єктів владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, рішень та бездіяльності та докази, надані позивачем в обгрунтування заявлених вимог, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходив з того, що згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак на користь позивача підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів понесені ним судові витрати зі сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України у видачі ОСОБА_1 довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру суддівської винагороди судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, що викладена у листі від 19.04.2022 № 60/12-14/22.

Зобов`язати Голову ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України видати ОСОБА_1 , як судді у відставці, передбачену розділом ІІ Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління ПФУ від 25.01.2008 № 3-1, довідку про суддівську винагороду судді Вищого адміністративного суду України, обчислену на підставі статей 135, 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII з базового посадового окладу у розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня відповідного календарного року, в якому ОСОБА_1 вийшов у відставку.

Визнати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 22.04.2022 №67 про призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці протиправним в частині визначення такого грошового утримання одночасно за складовими, які передбачені для різних формул обрахунку грошового утримання (розмір суддівської винагороди визначено згідно з Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI, а розмір відсотку суддівської винагороди - згідно з Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII).

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві прийняти довідку, видану Головою ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України, про суддівську винагороду судді ОСОБА_1 , як судді у відставці, обчислену згідно зі статтями 135, 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII з базового посадового окладу у розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня відповідного календарного року, та на її підставі провести ОСОБА_1 перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання з 01.03.2022 року, з урахуванням фактично виплачених сум.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір в сумі 992,40 грн (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Вищого адміністративного суду України.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір в сумі 992,40 грн (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (місце фактичного перебування: АДРЕСА_1 ; місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідач-1: Голова Ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України Соловйова Любов Володимирівна (01029, м. Київ, вул. Московська, буд. 8, корп. 5, ).

Відповідач-2: Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м. Київ, 04053, ).

Суддя Заброцька Людмила Олександрівна