Справа № 640/30290/21
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2022-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 червня 2022 року м. Київ № 640/30290/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА ВИКОНАВЧОГО ОРГАНУ КИЇВРАДИ (КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО»

до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг

про визнання протиправною та скасування постанови в частині,

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА ВИКОНАВЧОГО ОРГАНУ КИЇВРАДИ (КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» (надалі - позивач), адреса: 01001, місто Київ, вулиця площа Івана Франка, буд. 5 до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (надалі - відповідач, НКРЕКП) адреса: 03057, місто Київ, вул. Смоленська, 19 в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати з моменту винесення пункт перший та пункт другий постанови (резолютивної частини) Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг «Про накладення штрафу на КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» за недотримання вимог нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, та порушення Ліцензійних умов з виробництва електричної енергії та здійснення заходів державного регулювання від 21.04.2021 №683.

Підставами позову вказано протиправність постанови винесеною суб`єктом владних повноважень.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження у справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що він здійснює господарську (підприємницьку) діяльність з виробництва електричної енергії структурним підрозділом «Київські ТЕЦ» на Київській теплоелектроцентралі-5 та Київській теплоелектроцентралі-6 із завершеним циклом виробництва теплової та електричної енергії. Із набранням чинності Закону України «Про ринок електричної енергії» і запровадженням повномасштабного ринку електричної енергії, починаючи з липня 2019 року НКРЕКП не затверджує тариф або ціни на виробництво електричної енергії для позивача. Ціни на вироблену позивачем електричну енергію формуються на ринкових умовах на запроваджених Законом України «Про ринок електричної енергії» ринках «на добу на перед», внутрішньодобовий ринок, балансуючий ринок і ринок допоміжних послуг.

Стосовно протиправності пункту 2 оскаржуваної постанови позивач наголошує про неправомірність притягнення його до відповідальності за економію коштів, оскільки економне витрачання коштів без погіршення якості виробництва електроенергії не визнається законодавством порушенням правил здійснення господарської діяльності, а є наслідком ефективного використання ресурсів. Також позивач зазначає, що ліцензійні умови провадження господарської діяльності з виробництва електричної енергії, затверджені постановами Регулятора від 27.12.2017 №1467 та від 22.03.2017 №309 не визнають економію коштів порушенням Ліцензійних умов.

Позивач стверджує, що встановлення обмежень для позивача щодо використання доходів коштів від господарської діяльності у вигляді фінансування інвестиційної діяльності за погодженням Регулятора є прямим втручанням Регулятора в господарську діяльність суб`єкта господарювання (позивача) та за відсутності в законі права Регулятора на таке втручання, воно є незаконним.

Таким чином, позивач зазначає, що вимога пункту 2 оскаржуваної постанови щодо врахування в Інвестиційних програмах на 2021 та 2022 роки статті «Додатково отриманий дохід за результатом діяльності у 2018-2019 роках» має організаційно-зобов`язуючий характер, що свідчить про відсутність відповідних повноважень у відповідача на видачу вказівок позивачу щодо конкретних положень та джерел майбутньої інвестиційної програми, а тому покладання відповідного обов`язку на позивача суперечить частині 2 статті 14 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Також позивач вказує, що подібну правову позицію щодо відсутності повноважень Регулятора стосовно надання вказівок Ліцензіату у процедурі схвалення інвестиційних програм викладено у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 у справі №826/14481/17, однак, пунктом 2 оскаржуваної постанови Регулятор надає протиправну вказівку Ліцензіату (позивачу) включити до Інвестиційної програми на 2021-2022 роки суми невикористаних коштів за рахунок тарифу на виробництво електричної енергії всупереч тому факту, що Регулятором з липня 2019 року не затверджується тариф на виробництво електричної енергії для позивача.

Окрім того, позивач зазначає, що частиною 5 статті 14 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» обумовлено, що рішення Регулятора оформлюються постановами, крім рішень щодо усунення порушень, виявлених під час здійснення контролю, які оформлюються розпорядженнями. За змістом частини першої статті 12 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» невиконання розпоряджень щодо усунення порушень вимог законодавства, виявлених під час здійснення заходу державного нагляду (контролю), тягне за собою застосування до суб`єкта господарювання штрафних санкцій у порядку, встановленому законом. Водночас частиною одинадцятою статті 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» встановлено, що у разі виконання в повному обсязі та у встановлений строк (..) розпорядження, (...) про усунення порушень, виявлених під час здійснення заходу нагляду (контролю), фінансові та адміністративні санкції, заходи реагування до суб`єкта господарювання, його посадових осіб не застосовуються.

Разом з тим, позивач наголошує, що Регулятором розпорядження щодо усунення позивачем порушень, виявлених під час здійснення контролю, не видавалося, натомість про необхідність усунення таких було обумовлено в оскаржуваній постанові про накладення штрафу, що в свою чергу позбавило суб`єкта господарювання можливості добровільно їх усунути до застосування відповідальності у вигляді штрафу. За такого правого регулювання та встановлених у справі обставин, позивач вважає, що наведені обставини є окремою підставою для визнання протиправним пункту 2 оскаржуваної постанови та зазначає, що правова позиція щодо застосування норм права у аналогічних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 30.09.2020 у справі №300/775/19 та від 29.01.2021 у справі №520/10318/19.

Щодо протиправності пункту 1 оскаржуваної постанови позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що по-перше, санкція, що застосовується до суб`єкта господарювання при першому порушенні, не може бути вищою за мінімальну санкцію, передбачену відповідним законом. З оскаржуваної постанови не вбачається жодного обґрунтування щодо тяжкості вчиненого правопорушення та відповідності вчиненого правопорушення розміру штрафу. Позивач наголошує на принципі «пропорційності порушення та покарання» та зазначає, що правову позицію щодо пропорційності визначення міри покарання або величини штрафних санкцій за правопорушення визначено у постанові Верховного Суду від 06.06.2019 у справі №804/7661/17.

Позивач наголошує, що при першому порушенні максимально можливою сумою штрафу є 85 000 грн, проте, всупереч принципу пропорційності порушення та покарання, пунктом 1 оскаржуваної постанови Регулятором застосовано до позивача штраф в розмірі 255 000 грн, що перевищує мінімальну санкцію, передбачену відповідним законом.

Таким чином, позивач наголошує, що при винесенні пункту 1 оскаржуваної постанови про застосування штрафних санкцій, Регулятором допущено нехтування принципом пропорційності порушення та покарання, у тому числі, щодо визначення розміру штрафу, а також перевищення меж дискреційних повноважень, наданих державному органу, що в свою чергу позбавило позивача можливості добровільно усунути порушення о застосування відповідальності у вигляді штрафу, що свідчить про порушення принципів справедливості та ефективності, якими Регулятор повинен керуватись відповідно до статті 4 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг».

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому на спростування тверджень позивача, якими обґрунтовано позовні вимоги зазначив, що починаючи з 01.07.2019 ринок електричної енергії в Україні функціонує на конкурентних засадах. Таким чином, законодавством передбачено, що виробники здійснюють відпуск електричної енергії на сегментах ринку відповідно до укладених договорів на ринку електричної енергії за вільними (ринковими) цінами. При цьому, відповідно до пункту 12 розділу XVII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ринок електричної енергії», з метою забезпечення надійного та безперебійного централізованого теплопостачання населення Кабінет Міністрів України може прийняти рішення про тимчасову підтримку деяких виробників, що здійснюють комбіноване виробництво електричної та теплової енергії на теплоелектроцентралях, для проведення їх реконструкції та/або модернізації.

Відповідач зазначає, що відповідно до підпункту 12.6 пункту 12 розділу XVII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ринок електричної енергії», тимчасова підтримка виробника, що здійснює комбіноване виробництво електричної та теплової енергії на теплоелектроцентралі, надається шляхом запровадження державної регульованої ціни на електричну енергію, вироблену на такій теплоелектроцентралі, на строк реконструкції та/або модернізації та повернення залучених з цією метою коштів, але не більше граничного строку, а саме, 01.07.2024. Станом на 01.11.2021 Кабінетом Міністрів України не прийнято рішень про тимчасову підтримку виробників, що здійснюють комбіноване виробництво електричної та теплової енергії на теплоелектроцентралях.

Ураховуючи зазначене, а також відсутність у НКРЕКП повноважень щодо встановлення тарифів на виробництво електричної енергії, 100 % суми додатково отриманого доходу КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» за 2018 рік та І півріччя 2019 року, виявленого за результатами перевірки, направлено як джерело фінансування інвестиційної програми.

Таким чином, відповідач зазначає, що ним було прийнято обов`язкове до виконання рішення з питань, що належать до його компетенції, а пункт 2 оскаржуваної постанови є заходом державного регулювання з вчинені позивачем порушення.

Щодо правомірності пункту 1 оскаржуваної постанови та накладення на позивача штрафу в розмірі 255 000, 00 грн. відповідачем зазначено, що відповідно до положень підпункту 4 частини четвертої статті 77 Закону України «Про ринок електричної енергії», Регулятор у разі скоєння правопорушення на ринку електричної енергії приймає у межах своїх повноважень рішення про накладення штрафів на учасників ринку (крім споживачів) у таких розмірах: від 5 тисяч до 100 тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на суб`єктів господарювання, що провадять господарську діяльність на ринку електричної енергії, що підлягає ліцензуванню: б) за порушення ліцензійних умов провадження відповідного виду господарської діяльності на ринку електричної енергії, що підлягає ліцензуванню; в) за недотримання вимог нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії.

Тож, відповідач наголошує, що Законом України «Про ринок електричної енергії» передбачені розміри штрафу від 85 000,00 грн до 1 700 000,00 грн за порушення, які зафіксовані Актом № 172, а тому твердження позивача про те, що сума штрафу при першому порушенні має бути 85 000,00 грн. не ґрунтується на нормах матеріального права.

На спростування доводів позивача щодо безпідставності прийняття постанови про накладення штрафу, відповідач у відзиві на позовну заяву також зазначив, що статтею 13 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» визначено, що рішення про накладення штрафу приймається Регулятором на підставі акта перевірки суб`єкта господарювання або подання відповідного структурного підрозділу Регулятора про несплату внеску на регулювання або сплату його не в повному обсязі протягом кварталу, наступного за звітним, у 15-денний строк з моменту складення акта перевірки або отримання відповідного подання та оформлюється постановою Регулятора. Отже, стаття 13 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» імперативно встановлює, що рішення про накладення штрафу приймається регулятором у вигляді постанови. Таким чином, вимоги статті 13 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» були реалізовані відповідачем шляхом прийняття Постанови № 683.

Також відповідачем у відзиві на позовну заяву було надано пояснення щодо суті встановлених в Акті №172 правопорушень та наголошено, що позовні вимоги КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА ВИКОНАВЧОГО ОРГАНУ КИЇВРАДИ (КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» є безпідставними та необґрунтованими, в свою чергу, відповідач діяв в межах компетенції та повноважень, з дотриманням норм чинного законодавства України, обґрунтовано та законно, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Позивач надав суду відповідь на відзив, в якій наголосив, що відповідач у відзиві на позовну заяву визнав факт відсутності у останнього повноважень щодо встановлення тарифів на виробництво електричної енергії з 01.07.2019, у зв`язку із повномасштабним запровадженням ринку електричної енергії. При цьому, відзив на позов взагалі не містить посилань на жодний нормативно-правовий акт, який наділяє відповідача компетенцією затверджувати Інвестиційні програми на такий вид господарської діяльності, як виробництво електричної енергії, а тим більше зобов`язувати позивача (ліцензіата з виробництва електричної енергії) використовувати кошти економії попередніх періодів в Інвестиційних програмах з виробництва електричної енергії на 2020 та 2022 роки.

Позивач зазначає, що Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з виробництва електричної енергії, затверджені постановами Регулятора від 27.12.2017 № 1467 та від 22.03.2017 № 309, не визнають економію коштів порушенням Ліцензійних умов, що могло б бути підставою втручання відповідача у використання позивачем доходів від ефективної господарської діяльності. Таким чином, за ефективне використання доходів від господарської діяльності та економне витрачання коштів законодавство не передбачає покладення будь-яких зобов`язань на суб`єкта господарювання, у тому числі покладення зобов`язання використати економію на інвестиційну програму. Отже, позивач наголошує на тому, що у відповідача відсутня компетенція на розпорядження грошовими коштами (доходами) позивача.

З огляду на наведене, позивач вважає, що відповідач, як орган у системі органів виконавчої влади, приймаючи спірний пункт 2 оскаржуваної постанови, вийшов за межі наданих йому повноважень, а оскаржений пункт постанови є такими, що не відповідає акту вищої юридичної сили.

Стосовно застосування до позивача санкції в розмірі 255 000, 00 грн., останній, на спростування доводів відповідача щодо дискреційності його повноважень при виборі розміру санкцій, зазначив, що визначення розміру штрафу є необґрунтованим та не відповідає частині 2 статті 12 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», якою в імперативному порядку встановлено, що у разі застосування санкцій за порушення вимог законодавства, зокрема, якщо законом передбачаються мінімальні та максимальні розміри санкцій, враховується принцип пропорційності порушення і покарання. Санкція, що застосовується до суб`єкта господарювання при першому порушенні, не може бути вищою за мінімальну санкцію, передбачену відповідним законом.

Також позивач зазначає, що наявність вказаного принципу зумовлює обов`язок суб`єкта владних повноважень, при визначенні розміру санкції, обґрунтувати в своєму рішенні ступінь тяжкості вчиненого правопорушення та його небезпечність, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною в постанові від 06.06.2019 у справі №804/7661/17.

Однак, позивач стверджує, що з оскарженої постанови відповідача вбачається, що при визначенні розміру штрафних санкцій, останній лише зазначив про вчиненні позивачем правопорушення, проте оскаржувана постанова не містить жодного обґрунтування щодо тяжкості вчиненого правопорушення та відповідність вчиненого правопорушення розміру штрафу, а відтак, відповідач жодним чином не обґрунтувавши свого рішення про застосування до позивача штрафу сумою 255 000 грн, тобто у більшому за мінімальний розмір (85 000,00 грн) для першого порушення.

Відповідач надав заперечення на відповідь на відзив, в яких підтримав свої доводи, викладені раніше у відзиві на позовну заяву. Разом з тим, окрім раніше викладених доводів, відповідач також зазначив, що 29.12.2019 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення конституційних принципів у сферах енергетики та комунальних послуг», яким частину другу статті 2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» доповнено словами «державного нагляду (контролю) за дотриманням суб`єктами господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, законодавства у сферах енергетики та комунальних послуг». Відповідно до розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення конституційних принципів у сферах енергетики та комунальних послуг» цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, крім пункту 8 розділу І, який набирає чинності через два місяці з дня опублікування цього Закону.

Таким чином, відповідач наголошує, що з 29.12.2019 дія Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності не поширюється на відносини, що виникають під час здійснення заходів державного нагляду (контролю) за дотриманням суб`єктами господарювання. що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, а отже посилання позивача на норми такого закону та постанови Верховного Суду у справі № 804/7661/17; № 826/16495/17 не заслуговують на увагу суду.

Також до заперечень на відповідь на відзив відповідачем було долучено копію Акта №172, складеного за результатами проведення планової перевірки дотримання суб`єктом господарювання вимог законодавства та ліцензійних умов з виробництва електричної енергії.

Позивач заперечував проти долучення доказів у вигляді Акта №172, водночас відповідач зазначив, що у відповіді на відзив позивач фактично поставив під сумнів обставини, які встановлені комісіє з перевірки під час проведення перевірки та які зафіксовані Актом №172, а тому з метою доведення правомірності оскаржуваної постанови, Регулятором долучено д матеріалів справи Акт №172.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, у період з 24.02.2021 по 24.03.2021 відповідачем було проведено планову перевірку дотримання КОМУНАЛЬНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ ВИКОНАВЧОГО ОРГАНУ КИЇВРАДИ (КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» вимог законодавства та ліцензійних умов з виробництва електричної енергії за період З 01.08.2018 по 31.12.2020.

За результатами проведеної перевірки Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг було складено Акт перевірки №172 від 24.03.2021.

21.04.2021 на засіданні, яке проводилось Регулятором у формі відкритого слухання, на підставі Акта планової перевірки від 24.03.2021 №172 винесено Постанову № 683 «Про накладення штрафу на КОМУНАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» за недотримання вимог нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії та порушення Ліцензійних умов з виробництва електричної енергії та здійснення заходів державного регулювання» ( далі - постанова №683), якою постановлено:

1. Відповідно до пунктів 11 та 12 частини першої статті 17, статей 19 та 22 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» та статті 77 Закону України «Про ринок електричної енергії» накласти штраф у розмірі 255 000 (двісті п`ятдесят п`ять тисяч) гривень на КОМУНАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО ВИКОНАВЧОГО ОРГАНУ КИЇВРАДИ (КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» () за недотримання вимог нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, та порушення Ліцензійних умов з виробництва електричної енергії, а саме:

пункту 2.7 глави 2 Інструкції щодо заповнення форми звітності №4-НКРЕКП- виробництво електричної та теплової енергії (квартальна) щодо обов`язку ліцензіата забезпечити достовірність інформації, зазначеної ним у формі звітності №4-НКРЕКП-виробництво електричної та теплової енергії (квартальна);

пункту 2.7 розділу II Інструкції щодо заповнення форми звітності №6-НКРЕ- енерговиробництво (квартальна) щодо обов`язку ліцензіата забезпечити достовірність інформації, зазначеної ним у формі звітності № 6-НКРЕ-енерговиробництво;

пункту 4.1 розділу IV Порядку формування інвестиційних програм ліцензіатів виробництва електричної та теплової енергії на теплоелектроцентралях та когенераційних установках щодо обов`язку ліцензіата виконувати схвалену НКРЕКП інвестиційну програму в повному обсязі відповідно до запланованих етапів, обсягів робіт у кількісному вираженні та обсягів фінансування у вартісному вираженні з урахуванням фактичного наповнення джерел фінансування;

Ліцензійних умов з виробництва електричної енергії, а саме:

підпункту 2 пункту 2.2 (у редакції, що діяла до 20 жовтня 2020 року) щодо обов`язку ліцензіата повідомляти НКРЕКП про всі зміни даних, які були зазначені в документах, що додавалися до заяви про отримання ліцензії, не пізніше одного місяця з дня настання таких змін,

підпункту 6 пункту 2.2 (у редакції, що діяла до 20 жовтня 2020 року) щодо обов`язку ліцензіата виконувати рішення НКРЕКП у строки, встановлені відповідним рішенням та чини законодавством,

підпункту 9 пункту 2.2 (у редакції, що діяла до 20 жовтня 2020 року) та підпункті 8 пункту 2.2 (у редакції, що діє з 20 жовтня 2020 року) щодо обов`язку ліцензіата надавати до НКРЕКП документи (їх копії), інформацію (дані, відомості, звітність), необхідні для виконання НКРЕКП своїх повноважень та функцій, в обсягах та у строки (не менше десяти робочих днів для надання копій документів, пояснень тощо), встановлені НКРЕКП.

Зазначена сума штрафу має бути сплачена до Державного бюджету України у 30-дені строк з дня одержання копії рішення про накладення штрафу (код бюджетної класифікації 21081100 «Адміністративні штрафи та інші санкції»).

2. Відповідно до пункту 1 частини першої та пункту 1 частини другої статті 17 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», у межах здійснення заходів державного регулювання, зобов`язати КОМУНАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО ВИКОНАВЧОГО ОРГАНУ КИЇВРАДИ (КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» урахувати в Інвестиційних програмах на 2021 та 2022 роки статтю «Додатково отриманий дохід за результатом діяльності у 2018 - 2019 роках» без додаткових джерел фінансування на загальну суму 161 564.52 тис, грн (без ПДВ), яка включає:

суму економії коштів, яка склалась за рахунок зміни питомих витрат палива та за рахунок зміни ціни палива на виробництво електричної енергії протягом II півріччя 2018 року, у розмірі 41 732, 20 тис. грн (без ПДВ);

суму економії коштів, яка склалась за рахунок зміни питомих витрат палива та за рахунок зміни ціни палива на виробництво електричної енергії протягом І півріччя 2019 року, у розмірі 80 889, 00 тис. грн (без ПДВ);

суму невикористаних коштів за заходами Інвестиційної програми на 2019 рік за рахунок тарифу на виробництво електричної енергії в розмірі 11 463, 62 тис. грн (без ПДВ);

суму економії коштів, яка склалась за результатами виконання Інвестиційної програми на 2019 рік, у розмірі 5 712, 59 тис. грн (без ПДВ);

суму економії коштів, отриманої за результатом діяльності з виробництва електричної енергії в серпні - грудні 2018 року, а саме в результаті недофінансування витрат порівняно із розрахунковими витратами в тарифі на відпуск електричної енергії, у розмірі 12 815, 00 тис. грн (без ПДВ);

суму економії коштів, отриманої за результатом діяльності з виробництва електричної енергії в січні - червні 2019 року, а саме в результаті недофінансування витрат порівняно з розрахунковими витратами у тарифі на відпуск електричної енергії, у розмірі 8 952, 11 тис. грн (без ПДВ).

3. Взяти до відома, що станом на 24 березня 2021 року КОМУНАЛЬНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ ВИКОНАВЧОГО ОРГАНУ КИЇВРАДИ (КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» додатково профінансовані заходи схваленої Інвестиційної програми на 2019 рік у розмірі 3 538,72 тис. грн (без ПДВ).

Позивач, не погоджуючись з пунктами 1, 2 Постанови №683 звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження НКРЕКП у спірних правовідносинах регулюються, зокрема, законами України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», «Про ринок електричної енергії» (тут і далі - у редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин).

Частинами першою, другою статті 14 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» встановлено, що засідання НКРЕКП (далі також - регулятор) є основною формою його роботи як колегіального органу. Порядок організації роботи Регулятора, зокрема проведення його засідань, визначається регламентом, що затверджується Регулятором, та підлягає оприлюдненню на його офіційному веб-сайті. Засідання Регулятора проводяться у формі відкритих слухань. На відкритих слуханнях розглядаються всі питання, розгляд яких належить до повноважень Регулятора, крім питань, що містять таємну інформацію.

У разі розгляду Регулятором питання, що містить таємну інформацію, порядок доступу до якої регулюється законом, Регулятор приймає рішення про розгляд такого питання в режимі закритого слухання.

Пунктом 1 частини другої статті 17 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» встановлено, що Регулятор має право приймати рішення з питань, що належать до його компетенції, які є обов`язковими до виконання.

Відповідно до положень статті 19 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» Регулятор здійснює державний контроль за дотриманням суб`єктами господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, законодавства у відповідних сферах та ліцензійних умов шляхом проведення планових та позапланових виїзних, а також невиїзних перевірок відповідно до затверджених ним порядків контролю. Перевірка проводиться на підставі рішення Регулятора. Для проведення перевірки створюється комісія з перевірки, що складається не менш як із трьох представників центрального апарату та/або територіальних органів Регулятора. Під час здійснення державного контролю Регулятор має право: 1) вимагати від суб`єкта господарювання усунення виявлених порушень вимог цього Закону та законів, що регулюють діяльність у сфері енергетики та комунальних послуг, і ліцензійних умов; 2) фіксувати процес здійснення планового або позапланового заходу чи кожну окрему дію засобами аудіо- та відеотехніки, не перешкоджаючи здійсненню такого заходу; 3) вимагати припинення дій, що перешкоджають здійсненню державного контролю; 4) призначати експертизу, одержувати пояснення, у тому числі працівників суб`єкта господарювання, довідки, копії документів, відомості з питань, що виникають під час державного контролю; 5) приймати обов`язкові до виконання суб`єктом господарювання, що провадить діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, рішення про усунення виявлених порушень; 6) накладати штрафні санкції та вживати заходів, передбачених законом; 7) за результатами перевірки або моніторингу приймати рішення про встановлення (зміну) тарифів на товари (послуги) суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, та внесення змін до відповідних інвестиційних програм. За результатами перевірки складається акт у двох примірниках, який підписується членами комісії з перевірки. Один примірник акта про результати перевірки передається суб`єкту господарювання, діяльність якого перевірялася, або уповноваженій ним особі. У разі відмови суб`єкта господарювання або уповноваженої ним особи прийняти акт про результати перевірки такий акт надсилається суб`єкту господарювання рекомендованим листом протягом п`яти робочих днів з дня підписання акта членами комісії з перевірки. Суб`єкт господарювання, діяльність якого перевірялася, має право надати письмові пояснення та обґрунтування щодо проведеної перевірки та/або виявлених порушень у строк до п`яти робочих днів з дня отримання акта про результати перевірки. У разі виявлення порушень акт про результати перевірки вноситься на засідання Регулятора, за результатами якого Регулятор приймає рішення про застосування до суб`єкта господарювання, що провадить діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, санкції, передбаченої цим Законом. Акт про результати перевірки разом із поясненнями та обґрунтуванням суб`єкта господарювання, діяльність якого перевірялася, підлягає оприлюдненню на офіційному веб-сайті Регулятора до розгляду акта на засіданні Регулятора.

Рішення Регулятора про застосування санкцій за порушення ліцензійних умов, законодавства у сферах енергетики та комунальних послуг може бути прийнято протягом 30 днів з дня виявлення порушення Регулятором (частина 11 статті 19 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг»).

Частинами другою-четвертою статті 22 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» встановлено, що за порушення законодавства у сферах енергетики та комунальних послуг до суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у відповідній сфері, Регулятор може застосовувати санкції у вигляді:

1) застереження та/або попередження про необхідність усунення порушень;

2) накладення штрафу;

3) зупинення дії ліцензії;

4) анулювання ліцензії.

У разі виявлення порушень законодавства у сферах енергетики та комунальних послуг Регулятор у 30-денний строк з дня складення акта перевірки розглядає питання відповідальності суб`єкта господарювання, його посадових осіб на своєму засіданні та приймає рішення про застосування до суб`єкта господарювання санкцій та/або застосування адміністративного стягнення до посадової особи такого суб`єкта господарювання. При застосуванні санкцій Регулятор має дотримуватися принципів пропорційності порушення і покарання та ефективності санкцій, які мають стримуючий вплив.

Регулятор застосовує штрафні санкції до суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, у розмірах, встановлених цим Законом, законами України "Про ринок електричної енергії", "Про природні монополії", "Про питну воду та питне водопостачання", "Про ринок природного газу", "Про теплопостачання".

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що НКРЕКП є органом, уповноваженим здійснювати державний контроль за дотриманням суб`єктами господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, законодавства у відповідних сферах та ліцензійних умов шляхом проведення планових та позапланових виїзних перевірок; у разі виявлення порушень у діях таких суб`єктів, застосовувати до них за результатом проведених перевірок санкції, у тому числі штрафні, виключний перелік яких визначений статтею 22 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», а також здійснювати інші заходи державного регулювання з метою досягнення балансу інтересів споживачів, суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, і держави. При цьому основною формою роботи НКРЕКП як колегіального органу є засідання регулятора.

Як свідчать матеріали справи, за результатами перевірки КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО», Регулятором було прийнято постанову від 21.04.2021 №683, пунктом 1 якої вирішено накласти на позивача штраф в розмірі 255 000, 00 грн. за порушення Ліцензійних умов з виробництва електричної енергії та недотримання вимог нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії.

Суд зауважує, що звертаючись до суду з даним позовом, позивач обґрунтовує протиправність пункту 1 Постанови № 683 виключно необґрунтованістю розміру штрафної санкції та не дотриманням відповідачем принципу пропорційності порушення та покарання, позивач наголошує, що визначення міри штрафних санкцій має відповідати тяжкості правопорушення, водночас доводів на спростування виявлених правопорушень, зафіксованих Актом №172 позивачем не наведено, відтак, судом надається правова оцінка лише тим обставинам, якими обґрунтовано позовні вимоги, а саме - обґрунтованість розміру штрафної санкції.

Відповідно до частини другої статті 17 Закону України «Про природні монополії» штрафи на суб`єктів природних монополій, що провадять діяльність на ринках електричної енергії та/або на ринку природного газу, накладаються за порушення та в розмірах, визначених законами України "Про ринок електричної енергії" і "Про ринок природного газу" відповідно.

Згідно з частиною третьою статті 77 Закону України «Про ринок електричної енергії» у разі скоєння правопорушення на ринку електричної енергії до відповідних учасників ринку можуть застосовуватися санкції у виді: 1) попередження про необхідність усунення порушень; 2) штрафу; 3) зупинення дії ліцензії; 4) анулювання ліцензії.

За порушення ліцензійних умов провадження відповідного виду господарської діяльності на ринку електричної енергії, що підлягає ліцензуванню, а також за недотримання вимог нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, пунктом 4 частини четвертої статті 77 Закону України «Про ринок електричної енергії» передбачено застосування Регулятором штрафу від 5 тисяч до 100 тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - на суб`єктів господарювання, що провадять господарську діяльність на ринку електричної енергії, що підлягає ліцензуванню.

За неподання, несвоєчасне подання або подання завідомо недостовірної інформації Регулятору, оператору системи передачі, оператору системи розподілу, якщо обов`язковість подання такої інформації встановлена законодавством, а також за неподання копій документів, пояснень та іншої інформації на законну вимогу Регулятора, згідно з пунктом 5 частини четвертої статті 77 Закону України «Про ринок електричної енергії» накладається штраф від 1 тисячі до 10 тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Частиною п`ятою статті 77 Закону України «Про ринок електричної енергії» визначено, що при визначенні санкцій за порушення, передбачені цією статтею, Регулятор та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду (контролю) в галузі електроенергетики, враховують серйозність і тривалість правопорушення, наслідки правопорушення для інтересів ринку електричної енергії та учасників ринку, пом`якшуючі та обтяжуючі обставини.

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що санкція пункту 4 частини четвертої статті 77 Закону України «Про ринок електричної енергії» встановлює відповідальність за порушення ліцензійних умов провадження відповідного виду господарської діяльності та надає регулятору право визначати конкретний розмір штрафної санкції у встановлених межах з урахуванням положень частини п`ятої статті 77 цього ж Закону. При цьому саме серйозність та тривалість порушення ліцензійних умов, наслідки правопорушення для інтересів ринку електричної енергії та учасників ринку, пом`якшуючі та обтяжуючі обставини враховуються регулятором під час визначення конкретного розміру штрафної санкції.

В оскаржуваній постанові №683 відповідач жодним чином не обґрунтував, як встановлені правопорушення, зокрема щодо некоректного відображення даних при заповненні форм звітності та невиконання в повному обсязі інвестиційної програми, з урахуванням поданих позивачем пояснень на Акт перевірки №172, могло негативно відобразитись на інтересах ринку електричної енергії та учасниках ринку та відповідно порушити їх права та інтереси.

Суд зауважує, що при застосуванні санкцій НКРЕКП має дотримуватися принципів пропорційності порушення і покарання та ефективності санкцій, які мають стримуючий вплив.

Суд звертає увагу, що принцип пропорційності, на відміну від інших загальноправових принципів, спрямований безпосередньо на визначення необхідності втручання державних органів у права та свободи осіб, ступеня такого втручання і має на меті захист прав та свобод від надмірного правообмеження.

Конституційний Суд України в рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004, зокрема, зазначив, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Правова держава, вважаючи покарання передусім виправним та превентивним засобом, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи.

Юридична відповідальність має на меті досягти основних результатів, яких прагне досягти Держава, притягуючи правопорушника до відповідальності.

Метою юридичної відповідальності є, зокрема, охорона правопорядку; захист прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб від незаконних посягань; виховання правопорушника, тобто вплив на його свідомість з метою недопущення ним повторного вчинення проступку (злочину); профілактика правопорушень, тобто вплив на інших осіб для запобігання правопорушенням з їхнього боку.

Одним з принципів юридичної відповідальності є її доцільність, що полягає у відповідності міри впливу, яка застосовується до правопорушника, меті юридичної відповідальності. Тобто, міра відповідальності повинна бути такою, щоб вона сприяла виправленню та перевихованню правопорушника. Якщо ж мета юридичної відповідальності досягнута, то доцільність припускає пом`якшення відповідальності або навіть звільнення від неї у випадках малозначності правопорушення, відсутності шкідливих наслідків тощо.

Відповідно до листа Міністерства палива та енергетики України від 15 лютого 2008 року № 02/17-279 принцип «пропорційності порушення та покарання» полягає у відповідності (пропорційності) визначення міри покарання або величини штрафних санкцій за правопорушення ступеня тяжкості правопорушення.

У свою чергу, наявність вказаного принципу зумовлює обов`язок суб`єкта владних повноважень, при визначенні розміру санкції, обґрунтовувати в своєму рішенні ступень тяжкості вчиненого правопорушення та його небезпечність.

Застосування штрафних санкцій не повинно призводити до позбавлення суб`єкта господарювання можливості конкурувати або до неможливості задоволення споживчого попиту.

Пунктом 1 оскаржуваної постанови відповідач застосував штраф в розмірі 255 000, 00 грн., при цьому при визначенні розміру штрафних санкцій лише зазначив про вчиненні позивачем правопорушення, однак, оскаржувана постанова не містить жодного обґрунтування щодо тяжкості таких правопорушень та відповідності правопорушень розміру штрафу, враховуючи, що мінімальний розмір штрафу становить 85 000, 00 грн.

З огляду на встановлене, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено, що під час прийняття рішення про застосування штрафних санкцій до позивача, НКРЕКП керувалася засадами пропорційності, ефективності та розумності.

Оскаржувана Постанова не містить жодного обґрунтування щодо тяжкості вчиненого позивачем правопорушення та відповідності правопорушення розміру штрафу, при цьому, стосовно доводів відповідача про дискреційність повноважень щодо визначення конкретного розміру санкцій, суд зауважує, що відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 22.04.2021 у справі №910/6322/20, дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд має переглянути рішення, прийняті на підставі реалізації цих дискреційних повноважень, особливо якщо позивач указує на явні та очевидні порушення під час їх ухвалення.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що пункт 1 Постанови №683 містить ознаки очевидної протиправності рішення НКРЕКП, зважаючи на необґрунтованість та недоведеність відповідачем пропорційності розміру санкцій, визначених пунктом 1 оскаржуваної постанови.

Що стосується пункту 2 оскаржуваної постанови щодо зобов`язання відповідача про врахування КОМУНАЛЬНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» в Інвестиційних програмах на 2021 та 2022 роки статті «Додатково отриманий дохід за результатом діяльності у 2018-2019 роках», суд зазначає наступне.

Порядок формування інвестиційних програм ліцензіатів з виробництва електричної та теплової енергії на теплоелектроцентралях та когенераційних установках, затверджений постановою НКРЕКП від 15.10.2015 № 2585 (далі - Порядок №2585) визначає процедуру подання, формування, розгляду, схвалення, перегляду та виконання інвестиційних програм ліцензіатів з метою визначення обґрунтованості запланованих ліцензіатом капіталовкладень та/або витрат при формуванні, розрахунку, встановленні тарифів (цін) на відпуск електричної енергії та/або виробництво теплової енергії (далі - тарифи, ціни) на принципах економічної доцільності та цільового використання коштів ліцензіатом (пункт 1.1 Порядку №2585).

Згідно з пунктом 1.2 Порядку №2585 його дія поширюється на суб`єктів господарювання, які здійснюють господарську діяльність з виробництва електричної і теплової енергії на теплоелектроцентралях та когенераційних установках і отримали ліцензію на право здійснення такої господарської діяльності (далі - ліцензіати).

Відповідно до пункту 1.3 Порядку №2585 інвестиційна програма - план капітальних інвестицій та капітальних вкладень для підвищення рівня надійності та економічності роботи основних фондів (генеруючого та допоміжного обладнання виробників електричної та теплової енергії), який містить комплекс зобов`язань ліцензіата на період їх виконання щодо розвитку ліцензіата, джерела їх фінансування, графік виконання та пояснювальну записку.

Необхідно зазначити, що Порядок №2585 не містить повноважень Регулятора щодо зобов`язань суб`єкта господарювання вчиняти дії щодо врахування в Інвестиційній програмі вимог НКРЕКП щодо джерел її фінансування.

Відповідно до Порядку №2885 та форми Інвестиційної програми, затвердженої Додатком 1 до Порядку №2885, саме ліцензіат подає до НКРЕКП інвестиційну програму та визначає джерела її фінансування, тобто виключно ліцензіат (позивач) формує джерела фінансування Інвестиційної програми.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, відповідач обґрунтовує пункт 2 Оскаржуваної постанови посиланнями на пункт 1 частини 1 та пункт 1 частини 2 статті 17 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг».

При цьому, пункт 1 частини 1 статті 17 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» передбачає, що для ефективного виконання завдань державного регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг Регулятор приймає обов`язкові до виконання рішення з питань, що належать до його компетенції.

Пунктом 1 частини 2 статті 17 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» передбачено, що Регулятор має право приймати рішення з питань, що належать до його компетенції, які є обов`язковими до виконання

Проте, жоден з наведених приписів законодавства не наділяє відповідача правом розпорядження доходами позивача, оскільки зазначені норми є бланкетними (відсильними) і можуть породжувати конкретні права суб`єкта владних повноважень лише в комплексі із нормами прямої дії. Однак Оскаржена постанова не містить посилань на норму прямої дії, яка наділяє відповідача правом розпоряджатися грошовими коштами (доходами) позивача шляхом зобов`язання позивача формувати та виконувати інвестиційну програму за рахунок результатів ефективності власної господарської діяльності (економії коштів).

Отже, системний аналіз положень Порядку №2885, як і положень Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», дають підстави для висновку, що НКРЕКП не наділений повноваженнями давати вказівки своїм ліцензіатам щодо формування джерел фінансування інвестиційних програм. Відповідні повноваження НКРЕКП обмежуються розділом III Порядку №2885 і передбачають процедуру схвалення поданої ліцензіатом Інвестиційної програми.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено наявність відповідних повноважень у НКРЕКП на видачу вказівок позивачу щодо конкретних положень майбутньої інвестиційної програми, а тому покладення відповідного обов`язку на позивача суперечить частині 2 статті 14 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та рішення, та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що приймаючи оскаржувану постанову від 21.04.2021 №683 ««Про накладення штрафу на КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» за недотримання вимог нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, та порушення Ліцензійних умов з виробництва електричної енергії та здійснення заходів державного регулювання» від 21.04.2021 №683, НКРЕКП діяла необґрунтовано, не на підставі та у спосіб, що визначені законодавством України.

На думку суду, відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість спірного рішення з урахуванням вимог, визначених частиною другою статті 19 Конституції України, частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, оскаржувані пункти постанови не ґрунтується на приписах чинного законодавства щодо підстав та порядку їх прийняття, а тому підлягають скасуванню як протиправні.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно з частиною 1 статті 9, статті 72, частин 1, 2, 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи платіжного доручення, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 2 270, 00 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 2 270, 00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись вимогами ст. ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА ВИКОНАВЧОГО ОРГАНУ КИЇВРАДИ (КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати з моменту винесення пункт перший та пункт другий резолютивної частини постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг «Про накладення штрафу на КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» за недотримання вимог нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, та порушення Ліцензійних умов з виробництва електричної енергії та здійснення заходів державного регулювання від 21.04.2021 №683.

3. Стягнути на користь КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА ВИКОНАВЧОГО ОРГАНУ КИЇВРАДИ (КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» (адреса: адреса: 01001, місто Київ, вулиця площа Івана Франка, буд. 5, ) документально підтверджені судові витрати у розмірі 2 270, 00 грн. (дві тисячі двісті сімдесят гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (адреса: 03057, місто Київ, вул. Смоленська, 19, ).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова