Справа № 420/22841/21
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2022-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2022 року м. Київ № 420/22841/21

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Арсірія Р.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Фонду державного майна України

до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

про визнання протиправною та скасування постанови державної виконавчої служби.

прийняв до уваги наступне:

До Одеського окружного адміністративного суду 19 листопада 2021 року надійшла позовна заява Фонду державного майна України (, місцезнаходження: 01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9) до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Городецького, 13) про визнання протиправною та скасування постанови державної виконавчої служби.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.01.2022 позовну заяву Фонду державного майна України залишено без руху із наданням п`ятиденного строку з дня отримання даної ухвали для усунення недоліків.

16.02.2022, на виконання вимог ухвали суду від 13.01.2022, позивачем недоліки усунуто в повному обсязі

В обґрунтування позову позивач зазначив про протиправність оскаржуваної постанови, оскільки рішення суду, яким Фонд державного майна України зобов`язано Фонд державного майна України прийняти рішення про безоплатну передачу до комунальної власності територіальної громади міста Одеси об`єкт державного житлового фонду, а саме: гуртожиток (житловий будинок) за адресою АДРЕСА_1 , разом із об`єктами інженерної інфраструктури, що обслуговують цей будинок, ним отримано не було, що унеможливило добровільне виконання вказаного рішення до відкриття виконавчого провадження.

Також позивач звертав увагу, що ним не було отримано постанову про стягнення виконавчого збору, а сама постанова про відкриття виконавчого провадження на адресу Фонду державного майна України не надсилалася.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.05.2022 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Призначено справу до розгляду по суті на 06.06.2022 о 10:00.

20.06.2022 суд ухвалив продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження.

10.06.2022 відповідач подав відзив в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, вказавши на помилковість доводів позивача. Зауважив, що норми частини четвертої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язують державного виконавця одночасно із винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження винести також і постанову про стягнення виконавчого збору, який спрямовується до Державного бюджету України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.10.2020, залишеною без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18.05.2021, у справі №420/6019/19 апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - задоволено.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27.02.2020 у справі № 420/6019/19 скасовано, та ухвалено нове, яким позовні вимоги задоволено частково, а саме:

визнано протиправною бездіяльність Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України щодо неприйняття рішення про передачу спірного будинку за адресою АДРЕСА_1 ;

зобов`язано Фонд державного майна України прийняти рішення про безоплатну передачу до комунальної власності територіальної громади міста Одеси об`єкт державного житлового фонду, а саме: гуртожиток (житловий будинок) за адресою АДРЕСА_1 , разом із об`єктами інженерної інфраструктури, що обслуговують цей будинок.

зобов`язано Одеську міську раду та виконавчий комітет Одеської міської ради вжити заходи, передбачені приписами пункту 51 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», статями 4-1, 6, 7 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» від 3 березня 1998 року № 147/98-ВР направлених на виконання вимог чинного законодавства щодо прийняття у комунальну власність житлового будинку (гуртожитку) за адресою АДРЕСА_1 .

З метою виконання вказаної постанови, судом було видано виконавчий лист про зобов`язання Фонд державного майна України прийняти рішення про безоплатну передачу до комунальної власності територіальної громади міста Одеси об`єкт державного житлового фонду, а саме: гуртожиток (житловий будинок) за адресою АДРЕСА_1 , разом із об`єктами інженерної інфраструктури, що обслуговують цей будинок, де стягувачем вказано - ОСОБА_6 , та боржником - Фонд державного майна України.

На виконання вказаного рішення, 28 вересня 2021 року Одеським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист № 420/6019/19.

28 жовтня 2021 року, головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменком Олексієм Степановичем, відкрито виконавче провадження № 67307477 з примусового виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.09.2021 року по справі № 420/6019/19.

Одночасно, 28.10.2021 року постановою державного виконавця стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі 24000, 00 грн.

Незгода з вказаною постановою в цілому, обумовила позивача на звернення з даним позовом до суду.

Щодо строку звернення до суду з даним позовом, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно ч. 2 ст. 287 КАС України позовну заяву може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Зважаючи на те, що згідно письмових пояснень позивач з оскаржуваною постановою ознайомився лише 04.11.2021 року та звернувся до суду 19.11.2021 року, а також беручи до уваги те, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів надіслання позивачі та отримання ним оскаржуваної постанови до 04.11.2021 року, суд приходить до висновку, що позивач подав дану позовну заяву, в межах строків, встановлених ч. 2 ст. 287 КАС України.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Спірні правовідносини щодо примусового виконання рішень регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).

Відповідно до ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом положень статті 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення, зокрема, на підставі таких виконавчих документів як виконавчі листи, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та, у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з положеннями частина 1 статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною першою статті 26 Закону № 1404-VIII визначено, що державний виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Частиною першою статті 26 Закону № 1404-VIII визначено, що державний виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Статтею 27 Закону № 1404-VІІІ надано визначення поняття «виконавчий збір» та унормовано питання щодо його розміру, порядку та підстав стягнення.

Так, згідно з ч. 1 ст. 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Згідно ч. 2 ст. 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 Закону № 1404-VІІІ за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника-фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника-юридичної особи.

Згідно з частиною 4 статті 27 Закону № 1404-VІІІ державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону. Виконавчий збір не стягується із сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені) та недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі їх списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України» та пунктом 9-15 розділу VIII Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (ч. 9 ст. 27 Закону № 1404-VІІІ).

Поряд з цим, суд звертає увагу, що розмір виконавчого збору згідно положень частини 2 та 3 статті 27 Закону № 1404-VІІІ визначається виходячи з характеру вимог, за якими ухвалено судове рішення та яке підлягає виконанню за виконавчим документом. Тобто, якщо це рішення майнового характеру, то розмір виконавчого збору становить 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. А якщо ж виконується рішення немайнового характеру виконавчий збір з боржника юридичної особи стягується в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати.

Розміри мінімальної заробітної плати на 2021 рік затверджені Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020 р. № 1082-IX, та з 01.01.2021 року по 30.11.2021 року такий розмір становить 6000 грн. на місяць.

Як встановлено матеріалами справи, 28.10.2021 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 67307477 та одночасно в цей же день постановою вирішено стягнути з позивача виконавчий збір в сумі 24000 грн., тобто виходячи із чотирьох розмірів мінімальної заробітної плати (4 х 6000 грн.) як за виконання рішення немайнового характеру відповідно до ч. 3 ст. 27 Закону № 1404-VІІІ.

Позивач обґрунтовуючи протиправність оскаржуваної постанови, зокрема, зазначає про необізнаність ним про наявність судового рішення, на виконання якого Одеським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист та який став підставою для відкриття виконавчого провадження №67307477.

Надаючи оцінку правомірності оскаржуваної постанови, суд зазначає таке.

Аналіз положень статті 27 Закону № 1404-VIII дає підстави для висновку, що за своєю правовою природою виконавчий збір є платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, які здійснюються органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру.

Суд звертає увагу, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

Поряд з цим, суд звертає увагу, що умови й підстави, коли виконавчий збір не стягується, чітко визначені приписами статті 27 Закону № 1404-VIII, зокрема, відповідно до частини дев`ятої наведеної статті виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

З наведеного слідує, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору. Водночас стягнення з боржника виконавчого збору одночасно з відкриттям виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця.

Аналогічна правова позиція також наведена у постановах Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 360/3324/19 та від 23.12.2020 у справі № 620/334/20.

У той же час, суд звертає увагу, що за встановлених у цій справі обставин відсутні підстави для висновку, що у межах спірних правовідносин існували визначені законом умови та підстави не стягувати виконавчий збір.

Доводи позивача стосовно наявних об`єктивних перешкод, які призвели до неможливості виконання ним судового рішення суд вважає необґрунтованими, оскільки наведені ним аргументи не можуть розцінюватися як підстави для звільнення від сплати виконавчого збору у розумінні статті 27 Закону № 1404-VIII.

Суд також звертає увагу, що за змістом частини першої статті 2 Закону України від 05.06.2012 № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон N 4901-VI) держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємства, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства. Примусова реалізація майна юридичних осіб - відчуження об`єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, з використанням яких юридичні особи провадять виробничу діяльність, а також акцій (часток, паїв), що належать державі та передані до їх статутного фонду.

Разом з тим, як було встановлено судом, виконавчий лист № 420/6019/19, виданий Одеським окружним адміністративним судом 28.09.2021 року, стосується виконання судового рішення, що має зобов`язальний характер, тому вказані норми Закону № 4901-VI до спірних правовідносин не застосовуються.

З цих самих підстав виконання судового рішення у справі № 420/6019/19 не може здійснюватись відповідно до Закону № 4901-VI, оскільки зобов`язання Фонду державного майна України прийняти рішення про безоплатну передачу до комунальної власності територіальної громади міста Одеси об`єкт державного житлового фонду, а саме: гуртожиток (житловий будинок) за адресою АДРЕСА_1 , разом із об`єктами інженерної інфраструктури, що обслуговують цей будинок, де стягувачем вказано - ОСОБА_6 , та боржником - Фонд державного майна України, не може вважатись ні стягненням коштів, ні зобов`язанням вчинити певні дії щодо примусової реалізації майна, боржником за яким є державний орган.

Таким чином, у державного виконавця не було інших підстав, передбачених частиною п`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII, не стягувати з боржника виконавчий збір.

З приводу посилань позивача на ту обставину, що державним виконавцем порушено норми статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якими документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення, а саме постанова надіслана боржнику лише 04.11.2021 року, то суд зазначає, що вказана обставина не впливає на суть прийняття державним виконавцем як постанови про відкриття виконавчого провадження, так і постанови про стягнення виконавчого збору від 28 жовтня 2021 року, адже стягнення виконавчого збору пов`язується з обставинами невиконання рішення суду у добровільному порядку до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Звернення ж стягувача до державної виконавчої служби щодо виконання рішення суду у примусовому порядку та, відповідно, відкриття виконавчого провадження обумовлює обов`язкове стягнення виконавчого збору, у випадках, визначених Законом України «Про виконавче провадження».

З огляду на викладене, суд вважає дії державного виконавця щодо винесення 28.10.2021 року постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 24000 грн., що були вчинені у відповідності та у спосіб, визначений чинним законодавством України, а саму постанову від 28.10.2021 року ВП № 67307477 - правомірною.

Відтак, державний виконавець приймаючи постанову про стягнення виконавчого збору від 28.10.2021 року № 67307477 діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, у зв`язку із чим відсутні підстави для визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Кузьменком Олексієм Степановичем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 28.10.2021 року ВП № 67307477 про стягнення виконавчого збору.

Відповідно до положень чч. 1 та 2 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, приймаючи до уваги викладене вище, суд приходить до переконання про необхідність відмови в задоволенні адміністративного позову Міністерства оборони України повністю.

Згідно з ч. 5 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В даному випадку позивач в силу норм Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору не звільнений та відомості щодо понесених відповідачем судових витрат відсутні, а тому судові витрати за рахунок позивача на користь відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст. 2, 6,8, 9, 77, 243 - 246, 250, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову Фонду державного майна України відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Суддя Р.О. Арсірій