Справа № 640/24319/21
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2022-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 червня 2022 року м. Київ № 640/24319/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 ,

громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_2 ,

громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_3 ,

громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_4

до Державної міграційної служби України,

Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 (надалі - позивач 1), адреса: АДРЕСА_1 , громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_2 (надалі - позивач 2), адреса: АДРЕСА_1 , громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_3 (надалі - позивач 3), адреса: АДРЕСА_2 , громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_4 (надалі - позивач 4), адреса: АДРЕСА_1 до Державної міграційної служби України (надалі - відповідач 1), адреса: 01001, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 9, Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (надалі - відповідач 2), адреса: 65104, місто Одеса, вулиця Преображенська, будинок 44, в якій позивачі просить суд:

- визнати протиправним та скасувати Наказ Державної Міграційної Служби України №246 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» від 04 вересня 2019 року відносно Громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , яким скасовано посвідки на постійне проживання;

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 01 жовтня 2019 року про скасування Дозволу на імміграцію в Україну, виданого 27 жовтня 2011 року гр. Р. Азербайджан ОСОБА_2 та її дітям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та скасування Посвідок на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 31 жовтня 2011 року, серії НОМЕР_3 від 31 жовтня 2011 року, серії ОД №19893 від 06 листопада 2012 року;

- зобов`язати відповідачів внести відомості в Державний реєстр (базу) ДМС України недійсних документів - про дійсність Посвідок на постійне місце проживання: серії ОД №20471 від 22 січня 2013 року, яка видана гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ; серії НОМЕР_2 від 31 жовтня 2011 року, яка була видана гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 ; серії НОМЕР_3 від 31 жовтня 2011 року, яка була видана гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 ; серії НОМЕР_6 від 06 листопада 2012 року, яка була видана гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_7 .

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивачів внаслідок протиправних дій та рішень суб`єкта владних повноважень.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Позовні вимоги мотивовано тим, що висновок про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання позивачу 1, складений 23.07.2019 року відповідачем 2 є безпідставним та необґрунтованим, а Наказ №246 "Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання" 04.09.2019 року, прийнятий Державною Міграційною Службою України є протиправним та таким, що грубо порушує законодавство України, а також порушує права, свободи та законні інтереси іммігрантів, оскільки вони набули право на постійне проживання в Україні у встановленому порядку, докази подання недостовірних відомостей для оформлення посвідок на постійне проживання в Україні відсутні, тому Наказ №246 про визнання посвідки недійсною є неправомірним та підлягає скасуванню.

Так, позивачі вказують на правову позицію Верховного суду у справах №820/2262/17, №823/407/18 та №2340/2851/18 та наголошують, що навіть якщо припустити, що посвідка на постійне проживання громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 була видана через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

Щодо іншої частини позовних вимог, позивачі вказують, що зважаючи на те, що висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивача 2 з дітьми, складений 01.10.2019 року та прийняте відповідне Рішення від 01.10.2019 року є наслідком прийняття Наказу №246 "Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання" від 04.09.2019 року, тому рішення про скасування Дозволу на імміграцію в Україну від 01.10.2019 року позивача 2, позивача 3 та позивача 4 - є також незаконними та підлягають скасуванню.

Відповідачі надали суду відзиви на позовну заяву аналогічного змісту, в яких зазначили, що в результаті перевірки матеріалів справи ОСОБА_1 встановлено, що рішення про залишення на постійне проживання в Україні та документування посвідкою на постійне проживання прийнято згідно статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». 07.08.2001 набув чинність та діє до теперішнього часу Закон України «Про імміграцію», однак позивач 1 дозвіл на імміграцію в Україну не отримував, підстав щодо залишення на постійне проживання в Україні та документування посвідкою на постійне проживання у нього не було. Враховуючи викладене, наказом ДМС від 04.09.2019 № 246 посвідки на постійне проживання на ім`я ОСОБА_1 були визнані недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню.

Таким чином, станом на 01.04.2011 на день звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, громадянка Республіки Азербайджан ОСОБА_2 разом з дітьми, враховуючи Наказ ДМС від 04.09.2019 № 246, підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідками на постійне проживання не мали.

Також відповідачами зазначено, що саме до дискреційних повноважень органів ДМС належить вирішення питання щодо внесення відомостей до Державного реєстру ДМС недійсних документів - про дійсність посвідок на постійне проживання позивачів, а відтак, на переконання відповідачів, суд не може приймати рішення, яким накладати обов`язок на органи ДМС діяти всупереч законодавству України, а саме внести відомості до Державного реєстру ДМС недійсних документів - про дійсність посвідок на постійне проживання позивачів.

Позивачі надали суду відповідь на відзив, в якій наголосили, що відповідач 2 незаконно та безпідставно встановив, що позивач 1 у 2002 році не отримував дозвіл на імміграцію в Україну за своєю виною, не дотримуючись вимог діючого на той час Закону України "Про імміграцію", адже позивач 1 є іноземною особою та, звертаючись до компетентного органу державної влади, розраховував на належний розгляд його заяви та перевірку наданих ним документів на предмет їх достатності та належності у відповідності до вимог діючого законодавства України. Відповідно, орган державної влади в особі Державної Міграційної служби України незаконно прийняв відносно позивача 1 Наказ №246 від 04.09.2019 року.

Також позивачами наголошено, що відповідач 2 під час підготовки висновку від 25.07.2019 не врахував той факт, що саме на той орган державної влади, який проводив перевірку документів перед наданням посвідки на постійне проживання позивачу 1, покладено відповідальність за результати перевірки документів перед прийняттям рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну та видачу посвідки на постійне проживання в Україні.

Позивачі звертають увагу на наявність протирічь в одному висновку, так: в абзаці 4-му зазначено, що "було надано дозвіл на імміграцію в Україну", проте, в абзаці 7-му зазначається, що "заявник дозвіл на імміграцію не отримував".

На підставі наведеного позивачі наголошують, що висновок про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання позивачу 1, складений 23.07.2019 відповідачем 2 є безпідставним та необґрунтованим, а Наказ №246 "Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання" 04.09.2019, прийнятий Державною міграційною службою України відносно позивача 1 є незаконним, тому підлягає скасуванню. Позивачі наголошують, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатись на саму державу, а помилки не можуть виправлятись за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Також позивачами наголошено, що відповідачами не дотримано принципу пропорційності, який в свою чергу вимагає балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивачів та цілями, на досягнення яких спрямовані оскаржувані рішення.

Окрім того, щодо повноважень відповідачів позивачами наголошено, що на даний час повноваження щодо видачі посвідки на постійне проживання здійснюються Державною міграційною службою України та її територіальними управліннями.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами, 14.11.2002 громадянин Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , звернувся до СГІРФО Котовського МВ УМВС України в Одеській області з заявою щодо надання дозволу на імміграцію в Україну.

До заяви було додано наступні документи: копію паспорта громадянина Республіки Азербайджан серії НОМЕР_8 виданого 02.09.2002 терміном дії до 02.09.2007; копію адресного листка вибуття з Республіки Азербайджан; довідку з місця проживання та про відсутність судимості на території Республіки Азербайджан; довідку про відсутність заборгованостей, копію свідоцтва про народження та шлюб позивача з перекладом; копії документів на будинок; довідку про доходи.

Після розгляду матеріалів, 29.11.2002 ВГПІС УМВС України в Одеській області на підставі статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_1 було надано дозвіл на імміграцію в Україну та документовано посвідкою на постійне проживання серії ОД № 3537/02, терміном дії до 29.11.2004.

03.11.2004 ОСОБА_1 був документований посвідкою на постійне проживання серії ОД № 9901/04 терміном дії «безстроково».

22.01.2013 ОСОБА_1 був документований ГУ ДМС в Одеській області посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_9 .

01.04.2011 громадянка Республіки Азербайджан ОСОБА_2 звернулась до СГІРФО Котовського МВ ГУМВС України в Одеській області з заявою щодо надання дозволу на імміграцію в Україну як особа, шо є дружиною іммігранта - ОСОБА_1 .

Після розгляду матеріалів, 27.10.2011 ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» громадянам Республіки Азербайджан ОСОБА_2 разом з дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було надано дозвіл на імміграцію в Україну.

31.10.2011 громадянка Республіки Азербайджан ОСОБА_2 була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 .

31.10.2011 громадянин Республіки Азербайджан ОСОБА_3 був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 .

06.11.2012 громадянка Республіки Азербайджан ОСОБА_4 була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_6 .

04.09.2019 наказом ДМС № 246 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» відповідно до підпунктів 18, 25 пункту 10 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360, підпункту 8 пункту 72, абзацу третього пункту 73 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321, посвідка на постійне проживання видана ОСОБА_1 була визнана недійсною.

Як наслідок, 01.10.2019 ГУ ДМС України в Одеській області було прийнято рішення про скасування рішення відділу ГІРФО ГУМВС України в Одеській області про надання Дозволу на імміграцію в Україну від 27.10.2011 ОСОБА_2 та її дітям: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Також, одночасно ГУ ДМС України в Одеській області на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 №321 було скасовано посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 31 жовтня 2011 року, серії НОМЕР_3 від 31 жовтня 2011 року, серії НОМЕР_6 від 06 листопада 2012 року, видані ОСОБА_2 та її дітям: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Позивачі, не погоджуючись з прийнятими відповідачем 1 та відповідачем 2 рішеннями про скасування дозволів на міграцію та посвідок на постійне місце проживання в Україні, звернулись до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Стосовно повноважень відповідачів в межах спірних правовідносин, які здійснюються Державною міграційною службою України та її територіальними органами, суд зазначає наступне.

Указом Президента України "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" від 09.12.2010 року №1085/2010 створено Державну міграційну службу України, на яку покладено функції з реалізації державної політики з питань громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб.

Указом Президента України від 6 квітня 2011 року №405/2011 "Питання Державної міграційної служби України", яким затверджено "Положення про Державну міграційну службу України зазначено: "Міністерству внутрішніх справ України, Міністерству культури України, Державному комітету України у справах національностей та релігій забезпечити належне виконання функцій, які належали названим органам до набрання чинності цим Указом і передаються до повноважень Державної міграційної служби України, до завершення формування системи її органів.

В постанові Кабінету Міністрів України від 28 березня 2011 р. №346 "Про ліквідацію урядових органів" зазначається, що ліквідований Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб МВС України, урядові органи, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують виконувати свої повноваження до передачі таких повноважень відповідним міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 15.06.2011 року № 658 "Про утворення Державної міграційної служби", утворено Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області, яке виконує відповідні функції щодо прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, відмову в його наданні та скасування такого дозволу; оформлення і видачі іноземцям документів для постійного проживання в Україні; реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, веде відповідні реєстраційні обліки.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773, тут і надалі в редакції, на час виникнення спірних правовідносин) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно зі статтею 3 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Частиною першою статті 4 Закону №3773 встановлено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 №2491-ІІІ (далі - Закон №2491-ІІІ, тут і надалі в редакції, на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до приписів статті 11 Закону №2491-ІІІ після прибуття іммігранта в Україну він повинен звернутися протягом п`яти робочих днів до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, із заявою про видачу йому посвідки на постійне проживання. До заяви мають додаватися копія паспортного документа заявника із проставленою в ньому довгостроковою візою та копія рішення про надання дозволу на імміграцію.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, протягом тижня з дня прийняття заяви видає іммігранту посвідку на постійне проживання.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 (далі - Порядок №321).

Відповідно до пункту 1 Порядку №321 посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які мають дозвіл на імміграцію в Україну або до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття такого рішення залишилися постійно проживати на її території (пункт 3 Порядку №321).

Згідно з пунктом 9 Порядку №321 оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обмін здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС.

Пунктом 16 Порядку №321 встановлено, що документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.

Відповідно до пункту 21 Порядку №321 працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32 - 34 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідки, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування/проживання іноземця або особи без громадянства на території України, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві-анкеті.

У разі виявлення факту подання документів не в повному обсязі або подання документів, оформлення яких не відповідає вимогам законодавства, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС, уповноважений суб`єкт інформують іноземця або особу без громадянства про відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови. За бажанням іноземця або особи без громадянства відмова надається у письмовій формі.

У разі відповідності поданих документів вимогам цього Порядку працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта з використанням електронного цифрового підпису та із застосуванням засобів Реєстру формує заяву-анкету (в тому числі здійснює отримання біометричних даних, параметрів). Реєстрація заяви-анкети здійснюється із застосуванням засобів Реєстру під час її формування (пункт 22 Порядку №321).

Відповідно до пункту 32 Порядку №321 для оформлення посвідки іноземець або особа без громадянства подають: 1) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, з візою типу D, якщо інше не передбачено законодавством і міжнародними договорами України; 2) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником; 3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 4) копію рішення про надання дозволу на імміграцію; 5) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.

Іноземець або особа без громадянства під час подання документів для оформлення посвідки пред`являють працівникові територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта оригінали документів, зазначених у підпунктах 1, 2 і 5 цього пункту.

До заяви-анкети додаються оригінали документа, зазначеного у підпункті 3 цього пункту, і документа, що підтверджує сплату адміністративного збору, та копії документів, зазначених у підпунктах 1, 2 і 4 цього пункту, та документа про звільнення від сплати адміністративного збору, засвідчені працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта шляхом проставлення відмітки "Згідно з оригіналом" та підпису із зазначенням його посади, прізвища, ініціалів та дати.

Пунктом 38 Порядку №321 встановлено, що рішення про оформлення посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих документів та відсутності підстав для відмови в її видачі.

Пунктом 72 Порядку №321 визначено підстави, коли посвідка визнається недійсною та знищується.

Згідно з пунктом 73 Порядку №321 у разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу/територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку.

За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС.

На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС.

З аналізу наведених норм Порядку №321 вбачається, що на територіальні органи, які розглядають питання про видачу посвідки на постійне місце проживання та дозволу на імміграцію, покладено функцію щодо всебічної перевірки документів, наданих заявником.

З висновку про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 вбачається, що рішення про залишення позивача 1 на постійне місце проживання в Україні та документування посвідкою на постійне проживання було прийнято згідно зі статтею 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», водночас, надалі відповідач 2 дійшов висновку, що позивач 1 не отримував дозволу на імміграцію, а тому підстав для залишення його на постійне місце проживання в Україні та документування посвідкою у нього не було.

Як власне зазначають відповідачі у відзивах на позовну заяву, 29.11.2002 ВГПІС УМВС України в Одеській області на підставі статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_1 було надано дозвіл на імміграцію в Україну та документовано посвідкою на постійне проживання серії ОД № 3537/02, терміном дії до 29.11.2004.

Тобто, вперше позивачеві 1 було надано дозвіл на міграцію 29.11.2002, водночас, згідно з вимогами законодавства, рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову

у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття.

В подальшому, позивача 1 було документовано посвідками на постійне проживання серії ОД № 9901/04 терміном дії «безстроково» та серії НОМЕР_9 терміном дії «безстроково», водночас, при наданні посвідок серії ОД № 9901/04 та серії НОМЕР_9 уповноважений орган мав перевірити надані позивачем 1 документи відповідно до вимог Порядку №321.

Суд зауважує, що позивач 1 є іноземною особою, а тому звертаючись до уповноваженого органу з метою отримання документів на право проживання на території України, позивач розраховував на належний розгляд його заяви та перевірку наданих ним документів на предмет їх достатності та належності відповідно до вимог діючого законодавства України, проте, саме уповноваженими органами було допущено помилку та видано посвідки на постійне проживання без повторної видачі дозволу на імміграцію.

При цьому, матеріали справи не місять доказів того, що під час видачі позивачеві 1 посвідок на постійне проживання були наявні будь-які підстави для відмови у видачі посвідок, тобто, на момент оформлення позивачу 1 посвідок на постійне проживання, уповноважений орган не встановив порушень законодавства саме з боку позивача 1.

Таким чином, відповідач 1 за наявності тих самих обставин, що слугували підставою для надання позивачу 1 посвідок на постійне проживання, без встановлення будь-яких винних дій з боку позивача 1, прийняв рішення про визнання недійсними та скасування посвідок на постійне проживання серії ОД №3537/02 від 29.11.2020, серії ОД №9901/04 від 03.11.2004 та серії ОД №20471 від 22.01.2013, яке оформлене Наказом №246.

Суд зауважує, що позивач 1 користувався протягом досить тривалого часу (17 років) посвідками на постійне проживання в Україні, а саме у період з 2002 року по 2019 рік включно, маючи обґрунтоване сподівання на належне виконання суб`єктом владних повноважень (міграційним органом) своїх повноважень під час їх первісного оформлення.

Відтак, у межах спірних правовідносин позивач не повинен нести негативні наслідки протиправної поведінки державного органу (у даному разі міграційного органу), оскільки порушення відбулося не з його вини, а виправлення допущеної помилки шляхом прийняття Наказу від 04 вересня 2019 року №246 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» в частині, що стосується Громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , є недопустимим.

Крім того, при прийнятті рішення у даній справі судом враховано, що приписами п.п. 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE (Рисовський проти України) заява №29979/04 проаналізовано поняття "належне урядування", згідно з яким, аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява №36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі Москаль проти Польщі (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Окрім наведеного, суд також вважає, що відповідачем 1 при прийнятті оскаржуваного наказу №246, не дотримано одного з елементів критерію необхідності у демократичному суспільстві , а саме - принципу пропорційності. Який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію необхідності у демократичному суспільстві . Так, за практикою Суду при визначенні питання необхідності у демократичному суспільстві держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень, а тому, суд дійшов висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст. 8 ЄКПЛ не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач 1 перебуває у шлюбі, має двох дітей, що виросли та отримали освіту в Україні, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , отже, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення відповідача 1 не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача 1 та членів його сім`ї скасування посвідок на постійне проживання має наслідком повну зміну способу життя родини.

Суд звертає увагу, що навіть якщо в 2002 та 2004 роках посвідки на постійне проживання було надано позивачеві 1 через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим, аналогічну думку висловлює Верховний суд в постановах від 18.04.2018 у справі №820/2262/17, від 09.07.2020 у справі №823/407/18 та від 30.01.2020 №2340/2851/18.

Таким чином, аналіз обставин прийняття Наказу №246 від 04.09.2019 дають підстави для висновку, що при його прийнятті порушено принцип верховенства права.

Частина 2 статті 3 Конституції України визначає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для визнання протиправним та скасування Наказу Державної Міграційної Служби України від 04 вересня 2019 року №246 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» відносно Громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , яким скасовано посвідки на постійне проживання.

Що стосується позовних вимог в частині визнання протиправними та скасування рішень ГУ ДМС України в Одеській області від 01 жовтня 2019 року про скасування Дозволу на імміграцію в Україну, виданого 27 жовтня 2011 року гр. Р. Азербайджан ОСОБА_2 та її дітям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та скасування Посвідок на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 31 жовтня 2011 року, серії ОД №20143 від 31 жовтня 2011 року, серії ОД №19893 від 06 листопада 2012 року, суд зазначає, що з висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Азербайджан ОСОБА_2 разом з дітьми вбачається, що підставою для прийняття оскаржуваних рішень став висновок відповідача 2 про те, що у зв`язку з прийняттям Наказу №246, яким визнано недійсними посвідки на постійне місце проживання, видані її чоловіку - позивачу 1, позивач 2 та її діти (позивач 3 та позивач 4) станом на 01.04.2011 - на день звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію, підстав для отримання дозволу на імміграцію не мали.

Таким чином, на підставі пунктів 1, 6 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» позивачу 2, позивачу 3 та позивачу 4 скасовано дозволи на імміграцію та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 31 жовтня 2011 року, серії НОМЕР_3 від 31 жовтня 2011 року та серії ОД №19893 від 06 листопада 2012 року.

Суд зазначає, що відповідно до пунктів 1, 6 частини 1 статті 12 Закону №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; в інших випадках, передбачених законами України, водночас, з матеріалів справи вбачається, що з боку позивача 2, позивача 3 та позивача 4 не було допущено порушень при подачі документів для отримання дозволу та посвідки на постійне проживання в Україні, не було подано свідомо неправдивих відомостей, документи не містили недостовірних даних та не були підробленими, натомість підставою для прийняття оскаржуваних рішень відповідачем 2 став виключно Наказ №246, оцінку якому надано судом вище та який, на переконання, суду підлягає скасуванню.

Інших підстав, окрім посилання на Наказ №246, відповідачем 2 під час прийняття оскаржуваних рішень відносно громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_2 , громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_3 , громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_4 відповідачем 2 не наведено ані в оскаржуваних рішеннях, ані у відзиві на позовну заяву.

Таким чином, враховуючи висновки суду щодо протиправності Наказу №246, позовні вимоги громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_2 , громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_3 , громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_4 в частині щодо визнання протиправними та скасування рішень ГУ ДМС України в Одеській області від 01 жовтня 2019 року також є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а відповідні рішення відповідача 2 - визнанню протиправними та скасуванню.

Що стосується вимог про зобов`язати відповідачів внести відомості в Державний реєстр (базу) ДМС України недійсних документів про дійсність посвідок на постійне місце проживання: серії НОМЕР_9 від 22 січня 2013 року, яка видана гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ; серії НОМЕР_2 від 31 жовтня 2011 року, яка була видана гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 ; серії НОМЕР_3 від 31 жовтня 2011 року, яка була видана гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 ; серії НОМЕР_6 від 06 листопада 2012 року, яка була видана гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_7 , суд зазначає наступне.

Згідно з частиною третьою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Крім того, суд зауважує, що відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, враховуючи висновок суду про протиправність та скасування рішень відповідачів про скасування посвідок позивачів на постійне місце проживання в Україні, суд вважає, що у даному випадку у відповідачів відсутня дискреція, як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, а тому вимоги про зобов`язання відповідачів внести відомості в Державний реєстр (базу) ДМС України недійсних документів про дійсність посвідок на постійне місце проживання: серії НОМЕР_9 від 22 січня 2013 року, яка видана гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ; серії НОМЕР_2 від 31 жовтня 2011 року, яка була видана гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 ; серії НОМЕР_3 від 31 жовтня 2011 року, яка була видана гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 ; серії НОМЕР_6 від 06 листопада 2012 року, яка була видана гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_7 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

При цьому, суд зауважує, що відповідачами не заперечується технічна можливість вчинення відповідних дій, а лише вказується на дискреційність повноважень при вчиненні таких дій.

Суд наголошує, що в даному випадку, задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання відповідачів вчинити вище вказані дії, є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

При цьому, суд зазначає, що якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача.

Отже, застосування судом зазначеного вище способу захисту права в контексті спірних правовідносин не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження органів Державної міграційної служби.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України в справі №751/9773/16-а від 10.04.2020 року (провадження №К/9901/34344/18).

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Що стосується вимоги позивачів про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень суд може під час ухвалення рішення у справі. Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання судового рішення, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

Тобто зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, є правом, а не обов`язком суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, а тому, з урахуванням встановлених обставин справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у даній справі. Крім цього, на момент ухвалення цього рішення, у суду відсутні підстави стверджувати, що відповідачі уникатимуть виконання судового рішення, в разі набрання ним законної сили.

Відтак, на даний момент, необхідність встановити судовий контроль за виконанням рішення суду - відсутня.

Стосовно вимоги про відшкодування позивачам витрат на правову допомогу, суд зауважує, що матеріали справи не містять визначення суми понесених витрат, доказів на підтвердження таких витрат та обґрунтування їх відшкодування, а відтак зазначені вимоги є необґрунтованими.

Воночас, відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи квитанції, позивачами під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 908, 00 грн. кожний відповідно, відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивачів судові витрати у розмірі 908, 00 грн. кожному відповідно за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів.

Керуючись вимогами ст. ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_2 , громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_3 та громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_4 - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати Наказ Державної Міграційної Служби України від 04 вересня 2019 року №246 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» відносно Громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , яким скасовано посвідки на постійне проживання.

3. Визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 01 жовтня 2019 року про скасування Дозволу на імміграцію в Україну, виданого 27 жовтня 2011 року гр. Р. Азербайджан ОСОБА_2 та її дітям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та скасування Посвідок на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 31 жовтня 2011 року, серії НОМЕР_3 від 31 жовтня 2011 року, серії ОД №19893 від 06 листопада 2012 року.

4. Зобов`язати відповідачів внести відомості в Державний реєстр (базу) ДМС України недійсних документів про дійсність Посвідок на постійне місце проживання: серії ОД №20471 від 22 січня 2013 року, яка видана гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ; серії НОМЕР_2 від 31 жовтня 2011 року, яка була видана гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 ; серії НОМЕР_3 від 31 жовтня 2011 року, яка була видана гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 ; серії НОМЕР_6 від 06 листопада 2012 року, яка була видана гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_7 .

5. Стягнути на користь гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908, 00 грн. (дев`ятсот вісім гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України (адреса: 01001, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 9, ).

6. Стягнути на користь гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908, 00 грн. (дев`ятсот вісім гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (адреса: 65104, місто Одеса, вулиця Преображенська, будинок 44, ).

7. Стягнути на користь гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_3 (адреса: адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908, 00 грн. (дев`ятсот вісім гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (адреса: 65104, місто Одеса, вулиця Преображенська, будинок 44, ).

8. Стягнути на користь гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_7 ) понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908, 00 грн. (дев`ятсот вісім гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (адреса: 65104, місто Одеса, вулиця Преображенська, будинок 44, ).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова