Справа № 320/4126/21
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2022-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/4126/21 Головуючий у І інстанції - Журавель В.О.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.,

суддів: Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

при секретарі: Черніченко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Департаменту з питань виконання кримінальних покарань на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Відповідача від 10 березня 2021 року № 305/ОС-21 щодо звільнення Позивача з Державної кримінально-виконавчої служби України на підставі п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів) з 11 березня 2021 року;

- зобов`язати Відповідача поновити Позивача на посаді, що є рівнозначною посаді Старшого інспектора з особливих доручень відділу охорони та кінології Управління з питань організації охорони Департаменту з питань виконання кримінальних покарань;

- стягнути з Відповідача на користь Позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з дня звільнення по день прийняття судового рішення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач вказав, що наказ про звільнення є необґрунтованим, оскільки Відповідачем у зв`язку з реорганізацією не запропоновано рівнозначних посад. Крім того, звернув увагу, що Відповідачем порушено вимого чинного законодавства та на момент звільнення не видано трудової книжки та військового квитка, а лише 31 березня 2021 року Позивач зміг забрати трудову книжку, проте, військовий квиток не видано. Вважає, що вказані обставини є належними та достатніми для скасування оскаржуваного наказу про звільнення Позивача від 10 березня 2021 року.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту з питань виконання кримінальних покарань від 10 березня 2021 року № 305/ОС-21 щодо звільнення ОСОБА_1 з Державної кримінально-виконавчої служби України на підставі п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів) з 11 березня 2021 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді, що є рівнозначною посаді Старшого інспектора з особливих доручень відділу охорони та кінології Управління з питань організації охорони Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, з 12 березня 2021 року.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді, що є рівнозначною посаді Старшого інспектора з особливих доручень відділу охорони та кінології Управління з питань організації охорони Департаменту з питань виконання кримінальних покарань.

Стягнуто з Департаменту з питань виконання кримінальних покарань () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу починаючи з 12 березня 2021 року по 22 грудня 2021 року (по дату винесення рішення суду) в розмірі 172 606 (сто сімдесят дві тисячі шістсот шість) грн. 72 коп.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середньомісячного грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу в межах суми одного місячного грошового забезпечення.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Департаменту з питань виконання кримінальних покарань () витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 (дванадцять тисяч) грн. 00 коп.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Департамент з питань виконання кримінальних покарань подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі Департамент з питань виконання кримінальних покарань посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Відповідачем у повному обсязі реалізовано обов`язок стосовно працевлаштування Позивача, а саме Позивачу було запропоновано всі вакансії на які він міг претендувати з урахуванням фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності. Також до матеріалів справи Відповідачем надано докази, які підтверджують, що Позивач не виявив бажання для продовження служби, надано пропозицію в якій Позивач самостійно зазначив про відмову від запропонованих посад.

Крім того, оскаржуваний наказ про звільнення Позивача зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України Відповідачем прийнято 10.03.2021 із зазначенням дати звільнення - 11.03.2021, отже враховуючи норми частин 2, 3 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» останнім днем служби Позивача згідно з оскаржуваним наказом є саме 11.03.2021, у зв`язку з чим доводи суду першої інстанції, що Позивач вже 10.03.2021 був звільнений є не вірним та не регламентується із Законом України «Про Національну поліцію».

Позивачем відзиву на апеляційну скаргу Департаменту з питань виконання кримінальних покарань до суду апеляційної інстанції подано не було, що не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Позивача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив службу в Департаменті з питань виконання кримінальних покарань.

Наказом Департаменту з питань виконання кримінальних покарань «Про призначення» від 27 лютого 2020 року № 43/ос-20, Позивача в порядку переведення з Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України призначено на посаду Старшого інспектора з особливих доручень відділу охорони та кінології Управління з питань організації охорони Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, з 01 березня 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» від 16 грудня 2020 р. № 1252 реорганізовано територіальний орган Міністерства юстиції - Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції шляхом його приєднання до міжрегіонального територіального органу Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань - Департаменту з питань виконання кримінальних покарань.

Зокрема, вказаною постановою установлено, що:

- здійснення заходів, пов`язаних з реорганізацією територіального органу згідно з пунктом 1 цієї постанови, покладається на Міністерство юстиції;

- правонаступником територіального органу Міністерства юстиції, який реорганізується згідно з пунктом 1 цієї постанови, є міжрегіональний територіальний орган Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань - Департамент з питань виконання кримінальних покарань.

У зв`язку з реорганізацією установи 03 лютого 2021 року Mіністром юстиції України затверджено нову структуру Відповідача, згідно з якою в Управлінні з питань організації охорони Департаменту скорочено кількість штатних одиниць з 22 до 13 осіб.

Згідно зі штатом Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 09 квітня 2020 року № 1422/к, який втратив чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України від 30 грудня 2020 року № 3891/к, посада Старшого інспектора з особливих доручень відділу охорони та кінології Управління з питань організації охорони Департаменту, яку займав Позивач, була скорочена.

11 січня 2021 року відповідно до наказу Mіністерства юстиції України від 30 грудня 2020 року № 3891/к «Про затвердження штату Департаменту з питань виконання кримінальних покарань» Позивача попереджено про звільнення із займаної посади не раніше ніж через два місяці з дня ознайомлення з попередженням та звільненням зі служби відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України «Про державну кримінальну-виконавчу службу України», п. 4 ч. 1 ст. 77 «Про Національну поліцію» у зв`язку із скороченням штату.

Наказом Департаменту з питань виконання кримінальних покарань «Про звільнення» від 10.03.2021 № 305/ОС-21 Позивача звільнено з посади Старшого інспектора з особливих доручень відділу охорони та кінології Управління з питань організації охорони Департаменту з питань виконання кримінальних покарань у зв`язку зі скороченням штатів на підставі пункту 4 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 11 березня 2021 року.

Вважаючи наказ Відповідача протиправним, а свої права порушеними, Позивач звернувся з даним адміністративним позовом до адміністративного суду.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що Відповідачем, як роботодавцем, вжито всі заходи щодо переводу Позивача на іншу рівнозначну посаду, оскільки Позивачу було запропоновано всіх вакансій, на які міг претендувати Позивач з урахуванням його фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності. До матеріалів справи Відповідачем також надано докази, які підтверджують, що Позивач не виявив бажання для продовження служби, надано пропозицію в якій Позивач самостійно зазначив про відмову від запропонованих посад.

Разом з тим, досліджуючи послідовність вчинення Відповідачем цих дій щодо Позивача при його звільненні через скорочення штатів, судом першої інстанції було встановлено, що на момент прийняття наказу (10 березня 2021 року) Відповідачем не було запропоновано Позивачу жодної із вакантних посад, чим порушено вимоги чинного законодавства. Вакантні посади було запропоновано Позивачу лише в день звільнення 11 березня 2021 року та після видання 10 березня 2021 року наказу про його звільнення, що унеможливлювало для Позивача здійснити вибір будь-якої із запропонованих посад.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що відмова Позивача від запропонованих посад 11 березня 2021 року вже не мала юридичних наслідків для нього, оскільки він наказом від 10 березня 2021 року вже був звільнений за скороченням штатів, тому спірний наказ є протиправним і підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII).

Статтею 3 Закону № 580-VIII визначено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною 4 статті 15 Закону № 580-VIII штатний розпис (штат) та кошторис територіальних органів поліції затверджує керівник поліції.

Відповідно до частина 1 статті 17 Закону № 580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Частиною 1статті 48 Закону № 580-VIII визначено, що призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.

Згідно з приписами статті 58 Закону № 580-VIII призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов`язків.

Відповідно до статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Частинами 1-3 статті 68 Закону № 580-VIII передбачено, що у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 ч.1 статті 77 цього Закону.

Таким чином, у випадку скорочення посад, внаслідок здійснення реорганізації на підставі відповідного наказу, поліцейського персонально письмово попереджують про його можливе наступне звільнення за 2 місяці та такого звільнення, однак він може бути призначений за його згодою на іншу посаду і у випадку не призначення на іншу посаду поліцейського, посада якого скорочена, після закінчення двомісячного строку з дня відповідного попередження, його має бути звільнено зі служби в поліції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 77 № 580-VIII.

Так, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Пунктом 1 частин 1, 2 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, окрім іншого, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У ст. 42 КЗпП України закріплено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

У ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що в разі звільнення зі служби в поліції у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, тобто за п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII, роботодавець зобов`язаний письмово під розписку попередити працівника особисто не пізніше, ніж за два місяці до звільнення, та одночасно запропонувавши йому іншу роботу.

При цьому, у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Зазначений висновок обумовлюється тим, що формою волевиявлення поліцейського на призначення на іншу посаду є надання згоди. При цьому, наданню згоди повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків, тобто ініціатива керівництва.

Отже, особа, попереджена про звільнення за скороченням штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу і своє волевиявлення здійснює шляхом надання згоди на ініціативу керівництва щодо іншої посади в будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Лише якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття певних посад виникають підстави для застосування пункту 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» щодо звільнення поліцейського зі служби в поліції у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 814/805/17, від 15 квітня 2020 року у справі № 824/185/17-а.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 11 січня 2021 року, відповідно до наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження штату Департаменту з питань виконання кримінальних покарань» від 30 грудня 2020 року № 3891/к, Позивачу було особисто під підпис оголошено попередження про реорганізацію та скорочення, зокрема посади, яку він обіймає в Управлінні та про можливе наступне вивільнення (копія попередження міститься в матеріалах справи).

Таким чином, Позивача було своєчасно попереджено Відповідачем про проведення скорочення штатів та звільнення із займаної посади.

У зв`язку з відсутністю рівнозначних посад у Відповідача 11 березня 2021 року Позивачу було запропоновано вакантні посади в органах та установах Державної кримінально-виконавчої служби.

Крім того Позивача проінформовано, що у разі визначення щодо подальшого проходження служби в органах і установах виконання покарань, необхідно подати рапорт суб`єкту призначення та повідомити Службу персоналу (на правах управління) про прийняте рішення.

Позивачем зазначені пропозиції відхилено, та зазначено, що за сімейними обставинами та соціально-побутовими умовами він не може проходити службу за межами міста Києва, про що свідчить підпис та власноручно написані заперечення на листі пропозиції від 11 березня 2021 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з наданих Відповідачем доказів вбачається, що безпосередньо в Департаменті Відповідача та в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» (згідно довідки «Київський слідчий ізолятор» від 29 червня 2021 року № вк/11-247), які знаходяться у м. Києві, в період з 11 січня 2021 року по 11 березня 2021 року були відсутні вакантні посади середнього та начальницького складу, у зв`язку з чим у Відповідача була відсутня можливість запропонувати Позивачу проходити службу в м. Києві.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що Позивач проживає у містi Iрпінь Київської області, а відповідно до списку посад, які були запропоновані Позивачу, йому було запропоновано посади, які знаходяться у Київській області.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Відповідачем, як роботодавцем, вжито всі заходи щодо переводу Позивача на іншу рівнозначну посаду, оскільки йому було запропоновано всі вакансії, на які міг претендувати Позивач з урахуванням його фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, з чим погоджується колегія суддів.

Судом першої інстанції, досліджуючи послідовність вчинення Відповідачем цих дій щодо Позивача при його звільненні через скорочення штатів, було встановлено, що на момент прийняття наказу (10 березня 2021 року) Відповідачем не було запропоновано Позивачу жодної із вакантних посад, чим порушено вимоги чинного законодавства.

Відповідачем в апеляційній скарзі зазначено, що оскаржуваний наказ про звільнення Позивача зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України Відповідачем прийнято 10.03.2021 із зазначенням дати звільнення - 11.03.2021, отже враховуючи норми частин 2, 3 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» останнім днем служби Позивача згідно з оскаржуваним наказом є саме 11.03.2021, у зв`язку з чим доводи суду першої інстанції, що Позивач вже 10.03.2021 був звільнений є не вірним та не регламентується із Законом України «Про Національну поліцію».

Отже, на переконання Відповідача, у випадку подання Позивачем рапорту суб`єкту призначення та повідомлення Службу персоналу (на правах управління) про прийняте рішення щодо подальшого проходження служби в органах і установах виконання покарань станом на день останнього робочого дня - 11.03.2021, він міг би продовжити свою службу.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частин 2, 3 статті 77 Закону № 580-VIII днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Оскаржуваний наказ про звільнення Позивача зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України Відповідачем прийнято 10.03.2021 із зазначенням дати звільнення - 11.03.2021.

Вакантні посади було запропоновано Позивачу лише 11 березня 2021 року та після видання 10 березня 2021 року наказу про його звільнення, що унеможливлювало для Позивача здійснити вибір будь-якої із запропонованих посад.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відмова Позивача від запропонованих посад 11 березня 2021 року вже не мала юридичних наслідків для нього, оскільки він наказом від 10 березня 2021 року був звільнений за скороченням штатів, тому спірний наказ є протиправним і підлягає скасуванню, з чим погоджується колегія суддів.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відтак, встановлені вище обставини звільнення Позивача без законної на те підстави свідчать про правильність висновків суду першої інстанції щодо необхідності поновлення останнього на посаді, з чим також погоджується і колегія суддів.

Колегією суддів враховується, що згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Департаментом з питань виконання кримінальних покарань в апеляційній скарзі не заперечується правомірність визначеної судом першої інстанції суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 12 березня 2021 року по 22 грудня 2021 року у розмірі 172 606,72 грн.

Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги Департаменту з питань виконання кримінальних покарань не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Міністерства внутрішніх справ України, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Департаменту з питань виконання кримінальних покарань залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

О.М. Оксененко

Повний текст складено 25.08.2022 року.