Справа № 640/3356/20
Суддя: Вовк П.В.
Дата ухвалення: 2022-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2022 року м. Київ № 640/3356/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Вовка П.В. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Інформаційні судові системи» про визнання протиправними дій та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , позивач) звернулась до суду з позовом до державного підприємства «Інформаційні судові системи» (далі - ДП «ІСС»), в якому просила суд:

- визнати протиправними дії ДП «ІСС» щодо обмеження доступу до судових рішень, а саме: ухвали Печерського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2019 року у справі №757/55379/19-к, зареєстрованої в реєстрі з реєстраційним №85407495; ухвали Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2019 року у справі №757/54260/19-к, зареєстрованої в реєстрі з реєстраційним №85334969, на підставі постанови про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування від 26 листопада 2019 року, постановленої слідчим Державного бюро розслідувань;

- зобов`язати ДП «ІСС» утриматися від обмеження доступу в Єдиному державному реєстрі судових рішень до судових рішень (ухвали Печерського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2019 року у справі №757/55379/19-к, зареєстрованої в реєстрі з реєстраційним №85407495 та ухвали Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2019 року у справі №757/54260/19-к, зареєстрованої в реєстрі з реєстраційним №85334969) на підставі постанови про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування від 26 листопада 2019 року, постановленої слідчим Державного бюро розслідувань.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2020 року, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 серпня 2020 року, відмовлено у відкритті провадження у справі.

Постановою Верховного Суду від 28 січня 2021 року вказані судові рішення були скасовані, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою суду від 29 березня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/3356/20, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи під головуванням судді Шрамко Ю.Т.

У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю вказаної вище судді на підставі розпорядження від 21 квітня 2022 року № 91, здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи №640/3356/20.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 квітня 2022 року, справа № 640/3356/20 була розподілена на суддю Вовка П.В.

Ухвалою суду від 26 квітня 2022 року вказану справу було прийнято до провадження суддею Вовком П.В. та вирішено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що ухвали Печерського районного суду м. Києва, про які йдеться в позовних вимогах, не відносяться до переліку виняткових судових рішень, передбачених Законом України «Про доступ до судових рішень», що підлягають певним обмеженням.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач, у наданому суду відзиві, наголошує, що оскаржувані дії були вчинені ним у відповідності до положень Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), на виконання відповідної постанови слідчого у кримінальному провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 27 грудня 2019 року звернулась до ДП «ІСС» з вимогою в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації» про забезпечення реалізації її права на доступ до судових рішень шляхом надання безперешкодного доступу до їх тексту.

Листом від 24 січня 2020 року № 434/Є/14-10-20 ДП «ІСС» повідомило позивача про те, що доступ до відповідних судових рішень було обмежено на підставі постанови Державного бюро розслідувань про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування від 26 листопада 2019 року.

Зазначені обставини і стали підставою для звернення позивачки до суду з цим позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

За приписами ч. 2 статті 19 Конституції України (тут і далі нормативно-правові акти наведені у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень», судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Обмеження права вільного користування офіційним веб-порталом судової влади України допускається настільки, наскільки це необхідно для захисту інформації, яка за рішенням суду щодо розгляду справи у закритому судовому засіданні підлягає захисту від розголошення.

Загальний доступ до ухвал про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, про відмову у задоволенні клопотання про обшук житла чи іншого володіння особи, про дозвіл на проведення негласної слідчої (розшукової) дії, про відмову у задоволенні клопотання про проведення негласної слідчої (розшукової) дії забезпечується через один рік після внесення таких ухвал до Реєстру.

Водночас, згідно з ч. 1 статті 1 КПК України, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Відповідно до пп. 5 ч. 1 статті 3 КПК України, досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Згідно з п. 8 ч. 1 статті 40 КПК України, слідчий уповноважений приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених КПК України.

Слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог КПК України, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого (ч. 5 статті 40 КПК України).

Згідно з ч.ч. 1, 3, 7 статті 110 КПК України, процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду. Рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова слідчого, прокурора, прийнята в межах компетенції згідно із законом, є обов`язковою для виконання фізичними та юридичними особами, прав, свобод чи інтересів яких вона стосується.

Відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим (ч. 1 статті 222 КПК України).

Таким чином, керуючись нормами КПК України слідчий органу досудового розслідування уповноважений на прийняття процесуальних рішень в межах повноважень та з дотриманням вимог законодавства, для забезпечення проведення досудового розслідування, а також при необхідності - для забезпечення таємниці досудового розслідування.

Так, відповідно до постанови слідчого Державного бюро розслідувань від 26 листопада 2019 у кримінальному провадженні № 0001219, з метою нерозголошення відомостей досудового розслідування, а саме судових рішень слідчих суддів Печерського районного суду м. Києва у кримінальному провадженні № 0001219 від 05 серпня 2019 року постановлено обмежити користувачів реєстру Державної судової адміністрації України у доступі до судових рішень, ухвалених у кримінальному провадженні № 0001219 від 05 серпня 2019 року.

Зазначену постанову слідчого було скеровано до Державної судової адміністрації України, яка, в свою чергу, доручила ДП «ІСС» її безпосереднє виконання.

Отже, слідчим Державного бюро розслідувань було прийнято процесуальне рішення про необхідність на час досудового розслідування встановити обмеження для користувачів у перегляді та доступі до змісту визначених судових рішень.

Системний аналіз статей 40 та 110 КПК України, дає підстави зробити висновок, що постанови слідчого прийняті в межах компетенції, згідно з законом є обов`язковими для виконання не лише фізичними та юридичними особами прав, свобод чи інтересів яких вона стосується, а і для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій.

Тобто, ДП «ІСС» отримавши постанову слідчого зобов`язане було її виконати.

Суд звертає увагу на те, що статтею 303 КПК України не передбачено можливість окремого оскарження такої постанови слідчого.

Відповідно, оскаржувані позивачем дії ДП «ІСС» є результатом виконання постанови слідчого Державного бюро розслідувань, прийнятої в рамках відповідного кримінального провадження, а не самостійною формою реалізації власних владно-управлінських функцій у ввіреній відповідачу сфері правовідносин.

Також слід зазначити, що перевірка законності постанов слідчих про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування виходить за межі повноважень ДП «ІСС».

Постанова слідчого видана компетентним органом (посадовою особою) на законних підставах і в межах процедури, врегульованої КПК України, тому ДП «ІСС» не могло ставити під сумнів її обов`язковість, доцільність чи законність.

Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 560/7790/20.

Так, Верховний Суд зазначив, що Закон України «Про доступ до судових рішень» не передбачає такої підстави для обмеження доступу до судових рішень в Реєстрі, як постанова слідчого, прокурора про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування, ухвалена в рамках кримінального провадження.

Водночас це не означає, що питання (не) правомірності обмеження доступу до судових рішень у цій справі не потрібно розглядати винятково як спосіб досягнення завдань кримінального провадження (щонайменше на стадії досудового розслідування). Навпаки, тільки в цій площині й належить розглядати участь ДСА України у цьому процесі.

В описаній ситуації, з якої виник цей спір, ДСА України опиралася не на положення Закону України «Про доступ до судових рішень», а на вимоги КПК України, які однаковою мірою є обов`язковими й для цього органу держави. Іншими словами, ДСА України як державний орган виконувало постанови слідчого, прокурора, які відповідно до написаних вище положень статей 40, ПО КПК України, є обов`язковими для виконання фізичними та юридичними особами, прав, свобод чи інтересів яких вона стосується.

Ці постанови слідчого, прокурора видані компетентними органами (посадовими особами), на законних підставах і в межах процедури, врегульованої КПК України, тож ставити під сумнів їхню обов 'язковість чи доцільність, а чи законність в ДСА України не було.

Обмеження доступу до судових рішень у такий спосіб не є звичайною практикою у роботі ДСА України. Так, КПК України не регулює відносин щодо забезпечення доступу до судових рішень (рішень, судових наказів, постанов, вироків, ухвал), ухвалених судами загальної юрисдикції, але ж і цей спір не про те.

Та обставина, що видані на підставі положень КПК України постанови слідчого, прокурора не «вписуються» у визначені Законом України «Про доступ до судових рішень» підстави для обмеження доступу до судових рішень не виводять їх у позаправову площину, тобто, не роблять такими, що апріорі не можуть виконуватися. У контексті спору, який виник навколо дій ДСА України, положення КПК України й видані на їх підставі постанови слідчого, прокурора не слід трактувати як нове, інакше, «альтернативне» регулювання сфери правовідносин, які стосуються доступу до судових рішень, на противагу положенням Закону України «Про доступ до судових рішень».

КПК України визначає порядок кримінального провадження і зважаючи на широку сферу правовідносин, охоронюваних законом від кримінальних правопорушень, можуть виникати ситуації, коли правоохоронні органи та/чи їх посадові особи - задля виконання завдань кримінального провадження - можуть «заходити» у певну сферу правовідносин, які врегульовані іншими законами України. У такому аспекті процесуальні механізми і засоби, які передбачає КПК України для досягнення завдань кримінального провадження, потрібно розглядати через призму законної підстави, дотримання правової процедури і легітимної мети, а не як форму, засіб чи спосіб правового регулювання певних суспільних правовідносин.

Тож у цьому спорі, на думку суду, йдеться не про правомірність (самостійного) обмеження відповідачами доступу користувачів Реєстру до (окремих) судових рішень на підставі Закону України «Про доступ до судових рішень» (як форми реалізації владно-управлінських функцій), а про правомірність обмеження ними цього доступу на підставі постанов слідчого, прокурора.

У цій справі доходимо висновку, що постанови слідчого, прокурора, які, підкреслюємо, видані компетентними посадовими особами й на законних підставах, ДСА України, як орган держави правомірно виконала, так, як цього вимагають положення статей 40, 110 КПК України. Водночас за описаної ситуації, коли Закон України «Про доступ до судових рішень» не передбачає згаданої підстави для «дій», не робить останніх автоматично незаконними, адже ці «дії», як видно в цій справі, є наслідком виконання іншого закону, який переслідує інші мету і завдання.

Верховний Суд наголосив, що відповідачі, виконуючи постанови слідчого, прокурора, не діяли очевидно свавільно чи незаконно. Справді, доступ до певних ухвал слідчих суддів, розміщених в Реєстрі, був обмежений, зокрема й для позивачки, але сам факт цього не означає, що це обмеження (з боку відповідачів) було неправомірним й цим порушило право на доступ до судових рішень, яке, зауважимо, не є абсолютним.

На підставі вищевикладеного, суд доходить висновку про те, що доводи позивача про допущення відповідачем протиправної поведінки у межах спірних правовідносин є безпідставними. А тому, відповідно, суд не вбачає підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч.ч. 1 та 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваних дій на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, доходить висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки оскаржувані дій відповідають наведеним у ч. 2 статті 2 КАС України критеріям.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до державного підприємства «Інформаційні судові системи» (01042, місто Київ, вулиця Джона Маккейна, будинок 40; ) про визнання протиправними дій та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя П.В. Вовк