Справа № 380/22259/21
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2022-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/22259/21 пров. № А/857/8046/22

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

Головуючого судді Запотічного І.І.,

суддів: Глушка І.В., Довгої О.І.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу керівника Львівської обласної прокуратури на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 травня 2022 року (головуюча суддя Потабенко В.А., ухвалене в м.Львів) у справі № 380/22259/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги у зв`язку із звільненням,-

ВСТАНОВИВ:

29.11.2021 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Львівської обласної прокуратури з вимогами стягнути з Львівської обласної прокуратури вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку в сумі 9937,95 грн.

Позов обґрунтовує тим, що з 17.11.2008 по 28.10.2021 безперервно проходив службу в органах прокуратури України, перебуваючи на момент звільнення на посаді заступника керівника Радехівської місцевої прокуратури Львівської області з визначеним робочим місцем в Золочівській окружній прокуратурі, згідно наказу Львівської обласної прокуратури від 12.03.2021 №353к. Наказом Львівської обласної прокуратури від 23.10.2021 №2341-к позивача звільнено з посади заступника керівника Радехівської місцевої прокуратури Львівської області з 28.10.2021 на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу 11 «;Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури». Відповідно до наказу №2341к від 23.10.2021, відділ фінансування та бухгалтерського обліку Львівської обласної прокуратури повинен був провести з позивачем остаточний розрахунок та виплатити усі належні виплати при звільненні. З вказаним наказом ознайомився 28.10.2021. 28.10.2021 позивач звернувся до Львівської обласної прокуратури із заявою про видачу довідки про доходи та про середньомісячну та середньоденну заробітну плату. Ознайомившись з довідкою Львівської обласної прокуратури від 01.11.2021 №21-1259 вих.21 про розрахунок середньомісячної та середньоденної заробітної плати, яка розрахована виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню 28.10.2021 з посади заступника керівника Радехівської місцевої прокуратури Львівської області позивачем було встановлено, що відповідачем не виплачено вихідну допомогу при звільненні, яка передбачена ст.44 Кодексу законів про працю України. У зв`язку з цим, 19.11.2021 позивач звернувся до Львівської обласної прокуратури, у якій просив вказати підстави та мотиви невиплати належної вихідної допомоги при звільненні. З відповіді Львівської обласної прокуратури від 25.11.2021 позивач дізнався, що вихідна допомога при звільненні не виплачена, а причиною цього, на думку відповідача, є те, що ні Законом України «Про прокуратуру», який вважається законом спеціальної дії, як і Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформ органів прокуратури» виплата вихідної допомоги при звільненні не передбачена.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 травня 2022 року позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Львівської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 . Стягнуто з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку у сумі 9937 гривень 65 коп.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив керівник Львівської обласної прокуратури. В апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить його скасувати в та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити з підстав наведених в апеляційній скарзі. Скаргу обґрунтовує тим, що наказом виконувача обов`язків керівника обласної прокуратури від 23.10.2021 №2341 к «Про звільнення ОСОБА_1 , » позивача звільнено з посади заступника керівника Радехівської місцевої прокуратури Львівської області та органів прокуратури з 28.10.2021 на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації (підпункт 2 п.19 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів з реформи органів прокуратури). Вказаний наказ винесено в межах повноважень та відповідно до чинного законодавства. Відповідач вказує, що ні Законом №113-ІХ, ні Законом «Про прокуратуру» не передбачено виплату вихідної допомоги у разі звільнення прокурора на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації. Тобто цей юридичний факт (підстава) є відмінним від тих юридичних фактів (підстав), у зв`язку з якими ст.44 КЗпП України передбачено виплату вихідної допомоги. Оскільки ні спеціальними Законами України «Про прокуратуру» та « 113-ІХ, ні ст.44 КЗпП України не передбачено виплату вихідної допомоги прокурорам, яких звільнено відповідно до підпункту 2 п.19 Розділу ІІ Закону №113-ІХ у зв`язку з неуспішним проходженням атестації прокурорам, правових підстав для її виплати в обласної прокуратури не було.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу не погоджується з доводами апелянта, вважає їх необгрунтованими, просить оскаржуване рішення залишити без змін.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави та доводи в межах апеляційної скарги, відзиву вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлені наступні обставини.

Згідно записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 з 17.11.2008 по 28.10.2021 працював в органах прокуратури.

23.10.2021 наказом №2341к, позивача звільнено з посади заступника керівника Радехівської місцевої прокуратури Львівської області та органів прокуратури на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації (підпункт 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури) з 28.10.2021. Даним наказом наказано відділу фінансування та бухгалтерського обліку Львівської обласної прокуратури провести із ОСОБА_1 остаточний розрахунок та виплатити усі належні виплати при звільненні.

19.11.2021 позивач звернувся до відповідача із зверненням у порядку Закону України «Про звернення громадян», у якому просив вказати підстави та мотиви невиплати належної йому вихідної допомоги при звільненні.

25.11.2021 листом №07-1802 вих.-21 Львівська обласна прокуратура повідомила позивача, що Законом України «Про прокуратуру», який вважається законом спеціальної дії, як і Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформ органів прокуратури», виплата вихідної допомоги при звільненні не передбачена.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення проти позову.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України від 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру».

Порядок звільнення прокурора з адміністративної посади та припинення його повноважень на цій посаді визначено ст. 41 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до ч. 2 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру» повноваження прокурора на адміністративній посаді припиняються в разі: закінчення строку перебування на адміністративній посаді; звільнення з посади прокурора або припинення повноважень на посаді прокурора.

Підпунктом 2 п. 19 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі прокуратури» №113-IX від 19.09.2019 визначено, що прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 пункту 7 цього розділу, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора за умови настання однієї з таких підстав:

1) неподання прокурором чи слідчим органів прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію;

2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації;

3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора чи слідчого органів прокуратури, який успішно пройшов атестацію;

4) ненадання прокурором чи слідчим органів прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.

Разом з тим, за приписами статті 1 Кодексу законів про працю України цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Згідно з п.1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Статтею 44 Кодексу законів про працю України визначено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Відтак ні Законом України «Про прокуратуру», ні Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги у разі прийняття рішення кадровою комісією про неуспішне проходження атестації.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що Кодекс законів про працю України встановлює обов`язок роботодавця виплатити працівнику вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, якщо працівника звільнено у разі виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

Закон України "Про прокуратуру" та Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» є спеціальними законами, що регулюють правовідносини у зв`язку із звільненням прокурорів, проте Кодекс законів про працю України регулює трудові правовідносини, що виникли між працівником і роботодавцем в тій частині, що не врегульовано спеціальним законом.

Відтак, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано ті чи інші спірні правовідносини.

Оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано питання виплати вихідної допомоги звільненому прокурору, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, внесені зміни Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" №113-IX від 19.09.2019 до Закону України «Про прокуратуру» та в Кодекс законів про працю України не встановлюють жодних обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «;Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

Закон України "Про прокуратуру" встановлює обмеження лише щодо непоширення положень законодавства про працю щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження. Внесені зміни в Кодекс законів про працю України стосуються обмежень щодо застосування положень ч. 2 ст. 40, ст.ст. 42, 42-1, ч.ч. 1, 2, 3 ст. 49-2, ст. 74, ч. 3 ст. 121 цього Кодексу.

При цьому, застереження щодо виплати прокурорам вихідної допомоги при звільненні чинне законодавство не містить.

Як вбачається зі змісту наказу №2341к від 23.10.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 », позивача звільнено на підставі підп. 2 п. 10 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

Відтак, ст. 44 Кодексу законів про працю України є нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення.

У рішенні від 07.05.2002 № 8-рп/2002 Конституційний Суд України зазначив, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Також, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до ст. 1 Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами.

Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Отже, у день фактичного звільнення із займаної посади ОСОБА_1 належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що незалежно від причини і підстави, Львівська обласна прокуратура повинна була під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом, з виплатою всіх гарантованих законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.

Аналогічна правова позиція була неодноразово викладена у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19, від 21 січня 2021 року у справі № 260/1890/19, від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20, від 18 лютого 2021 року у справі № 640/23379/19, від 25 лютого 2021 року у справі № 640/8451/20, від 17 березня 2021 року у справі № 420/4581/20, від 30 березня 2021 року у справі № 640/25354/19, від 31 березня 2021 року у справі № 320/2449/20, від 15 квітня 2021 року у справі № 440/3166/20, від 24 червня 2021 року у справі № 420/4877/20, від 07 липня 2021 року у справі № 140/727/20, від 22 липня 2021 року у справі № 300/2000/20, від 09 вересня 2021 року у справі № 640/25350/19.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачем не здійснено жодних дій щодо нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні.

За правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, середній заробіток працівника визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню (абзац 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку).

Відповідно до абз. 3 п. 8 вказаного Порядку у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно із абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у робочих днів у розрахунковому періоді.

У матеріалах справи наявна довідка Львівської обласної прокуратури від 01.11.2021 №21-1278 вих.21, з якої видно, що середньоденний заробіток ОСОБА_1 складає 932,69 грн.

Згідно довідки про розрахунок середньомісячної та середньоденної заробітної плати, яка розрахована виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню позивача 28.10.2021 з посади заступника керівника Радехівської місцевої прокуратури від 01.11.21 №21-1259 вих.-21, середньомісячна заробітна плата становить 9937,95 грн.

Відтак, у відповідності до ст. 44 Кодексу законів про працю України сума вихідної допомоги, яку належить виплатити позивачеві, складає 9937,65 грн., тобто у розмірі середнього місячного заробітку.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про стягнення з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку в сумі 9937,65 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, зробивши системний аналіз положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, дійшов вірного висновку про задоволення позову, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу керівника Львівської обласної прокуратури залишити без задоволення а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 травня 2022 року у справі № 380/22259/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. І. Запотічний
судді І. В. Глушко
О. І. Довга