Справа № 640/35923/21
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2022-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2022 року м. Київ № 640/35923/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Київській області

про визнання скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього

заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління ДПС у Київській області, в якому просив суд:

- скасувати наказ від 29.10.2021 №688-о про звільнення ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу супроводження в судах податкових спорів за результатами позапланових перевірок управління супроводження судових справ, а у разі відсутності на момент прийняття рішення зазначеної посади на посаду начальника відділу, який є правонаступником прав та обов`язків відділу супроводження в судах податкових спорів за результатами позапланових перевірок управління супроводження судових справ;

- стягнути з ГУ ДПС у Київській області ВП ДПС України середній заробіток за період вимушеного прогулу у разі задоволення позовних до дати вирішення рішення по суті;

- стягнути з ГУ ДПС у Київській області ВП ДПС України моральну (немайнову) шкоди у розмірі 1 гривня.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що звільнення позивача з посади за скороченням штату держслужбовців було здійснено з порушення порядку, визначеної чинним законодавством для звільнення працівників на підставі ст. 87 Закону України «Про державну службу» і п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. А саме, вперше попередження про наступне вивільнення було вручене 24.09.2021 з порушенням абз. 2 ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», - без пропозиції іншої рівнозначної посади державної служби та/або нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійної компетенції. В подальшому, у попередженні про наступне вивільнення, врученому позивачу 25.10.2021, не було зазначено належної підстави наступного вивільнення позивача, а також у такому попередженні під час ознайомлення позивача не були запропоновані інші рівнозначні посади державної служби категорії «Б», інші вакантні посади в ГУ ДПС у Київській області з урахуванням наявності у позивача вищої економічної освіти. При цьому, при звільненні позивача з посади відповідачем протиправно не було враховано те, що він має визначені чинним законодавством переваги в залишенні на роботі (а саме: позивач є багатодітним батьком та єдиною особою із самостійним заробітком, яка утримує родину, позивач має тривалий безперервний стаж роботи в органах державної податкової служби). На додаток, у позовній заяві наголошено на тому, що факт звільнення позивача із займаної ним посади завдав останньому моральної шкоди.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду м. Києва відкрито провадження в адміністративній справі №640/35923/21 та її розгляд вирішено здійснювати у порядку загального позовного провадження, з проведенням підготовчого засідання.

На виконання вимог ухвали про відкриття провадження від представника відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позов та додаткові докази. Свої заперечення проти позову представник відповідача мотивував тим, що ГУ ДПС у Київській області при звільненні позивача з посади державного службовця діяло у відповідності та у межах компетенції, визначеної нормами чинного законодавства. Так, наказом ГУ ДПС у Київській області від 29.10.2021 №688-о припинено державну службу та звільнено 01.11.2021 ОСОБА_1 з посади начальника відділу супроводження в судах податкових спорів за результатами позапланових перевірок Управління супроводження судових справ Головного управління ДПС у Київській області, у зв`язку зі скороченням посади внаслідок зміни структури та штатного розпису, без скорочення чисельності або штату державних службовців, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. При цьому, попередньо, ОСОБА_1 було надане для ознайомлення попередження про наступне вивільнення, датоване 24.09.2021. Також, ОСОБА_1 була запропонована посада головного державного інспектора відділу інформаційно-аналітичної роботи Управління супроводження судових справ ГУ ДПС у Київській області, від якої останній відмовився. У контексті з наведеним представник відповідача зауважив про те, що названа вакантна посада була запропоновану позивачу відповідно до професійної підготовки та професійної компетентності останнього. Також представник відповідача прокоментував посилання позивача на не наведення у тексті попередження про наступне вивільнення підстав для такого вивільнення. А саме, щодо обставини анулювання наказу ГУ ДПС від 16.07.2021 №575 «Про введення в дію переліку змін №5 до Організаційної структури Головного управління ДПС у Київській області» відповідач зазначив, що така не спростовує факту змін в організаційній структурі ГУ ДПС у Київській області, що призвели до скорочення посади державної служби. Водночас помилкове зазначення в попередженні про наступне вивільнення ОСОБА_1 посилання на наказ ГУ №415 від 13.04.21 не може слугувати підставою для визнання протиправним та скасування наказу ГУ ДПС у Київській області про звільнення ОСОБА_1 . Крім того, представник відповідача зазначив, що позивач не довів та не надав разом з позовом доказів заподіяння йому моральної шкоди.

Під час підготовчого провадження судом вжито заходи, передбачені положеннями ст. 180 Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на що, судом ухвалено про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

У призначене судове засідання з`явились позивач, який заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, підтримавши доводи, викладені у позовній заяві та у відповіді на відзив, а також - представник відповідача, який заперечував проти задоволення позову, підтримавши доводи, викладені у відзиві на позов.

Судом у судовому засіданні відповідно до ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено про подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив та відповідь на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, наказом Головного управління ДПС у Київській області від 23.12.2020 №27-о «Про призначення працівників» ОСОБА_1 з 24.12.2020 було призначено на посаду начальника відділу супроводження в судах податкових спорів за результатами позапланових перевірок управління супроводження судових справ, зі встановленням позивачу 5-го рангу державного службовця.

В подальшому, відповідно до наказу ГУ ДПС у Київській області від 13.04.2021 № 415 «Про введення в дію переліку змін № 4 до Організаційної структури Головного управління ДПС у Київській області» (далі - Зміни № 4), та наказу від 16.07.2021 № 575 «Про введення в дію переліку змін № 5 до Організаційної структури Головного управління ДПС у Київській області» (далі - Зміни № 5), з метою забезпечення належної організації роботи та на виконання наказу ДПС України від 12.11.2020 № 649 «Про структури територіальних органів ДПС» та з урахуванням вимог Положення про Головне управління ДПС у Київські області, затвердженого наказом ДПС від 12.11.2020 № 643 «Про затвердження положень про територіальні органи ДПС», введено в дію перелік Змін АДРЕСА_1 .

Наказом ГУ ДПС у Київській області від 26.07.2021 №586 «Про введенні в дію переліку №5 до Організаційної структури Головного управління ДПС у Київській області» введено в дію перелік Змін №5 та анульовано наказ ГУ ДПС у Київській області від 16.07.2021 №575 «Про введення в дію переліку №5 до Організаційної структури Головного управління ДПС у Київській області» у зв`язку із технічною помилкою (а саме помилка не стосувалась штатних змін в структурі Управління супроводження судових справ ГУ ДПС у Київській області).

У зв`язку із скороченням посади внаслідок зміни структури та штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців, та з посиланням на норми п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» та п. 1 ст. 40 Кодексу законів України про працю, відповідно до наказів Головного управління ДПС у Київській області від 13.04.2021 №415 «Про введення в дію переліку змін №4 до Організаційної структури Головного управління ДПС у Київській області» та від 16.07.2021№575 «Про введення в дію переліку змін №5 до Організаційної структури Головного управління ДПС у Київській області», 24.09.2021 ОСОБА_1 було попереджено про наступне звільнення з посади.

В тексті залученого представником відповідача до матеріалів справи попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 зазначено, що останньому до моменту звільнення пропонувалася лише одна вакантна посада - посада «головного державного інспектора відділу інформаційно-аналітичної роботи управління супроводження судових справ Головного управління ДПС у Київській області». У свою чергу, ОСОБА_1 від такої запропонованої посади відмовився, про що 25.10.2021 вчинив на аркуші попередження відповідний запис.

29.10.2021 начальник Головного управління ДПС у Київській області прийняв наказ за №688-о «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до якого у зв`язку зі скороченням посади внаслідок зміни структури та штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців було вирішено припинити державну служба та звільнити позивача з 01.11.2021 з посади начальника відділу супроводження в судах податкових спорів за результатами позапланових перевірок управління супроводження судових справ Головного управління ДПС у Київській області.

Вважаючи вказаний наказ від 29.10.2021 №688-о протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII, державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з положеннями ч.ч. 1 - 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (тут та надалі у редакції чинній у період з 24.09.2021 по 29.10.2021) встановлено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення у випадках, передбачених статтею 87 вказаного Закону.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» передбачено, що однією з підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Частиною третьою цієї статті Закону України «Про державну службу» (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» від 23.02.2021 №1285-IX, що набрав чинності з 06.03.2021) визначено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Поряд з цим положення ст. 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору, в т.ч. є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41). При цьому, зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до положень ст. 40 Кодексу законів про працю України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у певних випадках, зокрема: у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 зазначеної статті Кодексу).

При цьому, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 421, частин першої, другої і третьої статті 492, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Поряд з цим, нормами ст. 42 Кодексу законів про працю України врегульоване питання про переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці. А саме, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він про наступне вивільнення. У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 3 ст. 36 КЗпП в редакції від 19.01.1995). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

В хорі розгляду цієї справи суд встановив, що постановою Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 №537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» було постановлено: 1. Утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 1. 2. Реорганізувати деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 2. 3. Установити, що територіальні органи Державної фіскальної служби, які реорганізуються, продовжують здійснювати свої повноваження до передачі таких повноважень територіальним органам Державної податкової служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України. 4. Визначити територіальні органи Державної податкової служби правонаступниками майна, прав та обов`язків територіальних органів Державної фіскальної служби, що реорганізуються згідно з пунктом 2 цієї постанови, у відповідних сферах діяльності.

Згідно додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 №537 «Перелік територіальних органів Державної податкової служби, що утворюються», зокрема, наявне Головне управління ДПС у Київській області (де позивач працював до моменту звільнення з посади).

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань утворення Головного управління ДПС у Київській області (ідентифікаційний код 43141377) як юридичної особи було зареєстровано 30.07.2019.

В подальшому постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 №893 «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби» вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком, зокрема Головне управління ДПС у Київській області.

Згідно з абз. 3 п. 2 Постанови №893, територіальні органи Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, продовжують здійснювати свої повноваження та функції до утворення Державною податковою службою територіальних органів згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови та прийняття рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються.

Права та обов`язки територіальних органів Державної податкової служби, що ліквідуються, переходять Державній податковій службі та її територіальним органам у межах, визначених положеннями про Державну податкову службу та її територіальні органи (пункт 3 Постанови № 893).

Наказом Державної податкової служби України від 30.09.2020 №529 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» утворено як відокремлений підрозділ Державної податкової служби територіальний орган - Головне управління ДПС у Київській області.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Головне управління ДПС у Київській області (ідентифікаційний код 43141377) як юридична особа перебуває у стані припинення. Водночас згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Головне управління ДПС у Київській області (ідентифікаційний код 4496797), як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України зареєстровано з 30.09.2020.

Згідно з наказом Державної податкової служби України від 24.12.2020 №755 «Про початок забезпечення здійснення територіальними органами ДПС повноважень та функцій», здійснення територіальними органами ДПС, утвореними як її відокремлені підрозділи згідно з наказом ДПС від 30.09.2020 №529, повноважень та функцій територіальних органів ДПС, що ліквідуються відповідно до п. 1 Постанови №893, розпочато з 01.01.2021.

Крім того, з метою реалізації Постанови №893 та враховуючи Наказ №529, Державною податковою службою України видано наказ від 12.11.2020 № 643 «Про затвердження положень про територіальні органи ДПС» та регламентовано, що кожен територіальний орган ДПС, утворений як її відокремлений підрозділ, є правонаступником майна, прав та обов`язків відповідного територіального органу ДПС, що ліквідується.

Як вбачається зі змісту відзиву на позовну заяву та доданих до нього копій документів, у квітні 2021 року начальник ГУ ДПС у Київській області з метою забезпечення належної організації роботи та на виконання наказу ДПС України від 12.11.2020 №649 «Про Структури територіальних органів ДПС» та з урахуванням вимог Положення про Головне управління ДПС у Київській області, затвердженого наказом Державної податкової служби України від 12.11.2020 №643, прийняв наказ від 13.04.2021 №415 «Про введення в дію переліку змін №4 до Організаційної структури Головного управління ДПС у Київській області». Згідно цього Наказу від 13.04.2021, зокрема було введено перелік змін №4 до Організаційної структури Головного управління ДПС у Київській області, що затверджений 08.04.2021 Головою ДПС України, та водночас затверджений Перелік індексів структурних підрозділів Головного управління.

За змістом новозатвердженого Переліку індексів структурних підрозділів Головного управління ДПС у Київській області (додаток до Наказу №415) суд встановив, що відділ супроводження в судах податкових спорів за результатами позапланових перевірок (у якому саме працював позивач перед звільненням) входив до складу Управління супроводження судових справ (індекс 10-36-20). У свою чергу до складу зазначеного Управління також входили наступні структурні підрозділи: сектор досудового врегулювання спорів, відділ супроводження в судах податкових спорів за результатами планових перевірок, сектор супроводження в судах податкових спорів за результатами фактичних перевірок, відділ супроводження в судах податкових спорів за результатами камеральних перевірок, відділ супроводження в судах податкових спорів щодо адміністрування ПДВ, відділ супроводження в судах податкових спорів про банкрутство та про стягнення коштів до бюджету, відділ супроводження в судах податкових спорів щодо оскарження дій та представництва інтересів ДПС, відділ інформаційно-аналітичної роботи.

16.07.2021 начальник ГУ ДПС у Київській області прийняв наказ за №575 «Про введення в дію переліку змін №5 до Організаційної структури Головного управління ДПС у Київській області». Згідно цього Наказу від 16.07.2021, зокрема було введено перелік змін №5 до Організаційної структури Головного управління ДПС у Київській області, що затверджений 15.07.2021 Головою ДПС України, та водночас затверджений Перелік індексів структурних підрозділів Головного управління.

За змістом цього Переліку змін №5 до Організаційної структури ГУ ДПС у Київській області було вирішено вивести зі структури Головного управління, зокрема Управління супроводження судових справ зі штатною чисельністю 45 співробітників (в т.ч. відділ супроводження в судах податкових спорів за результатами позапланових перевірок з штатною чисельністю 7 осіб; сектор досудового врегулювання спорів зі штатною чисельністю 2 осіб, відділ супроводження в судах податкових спорів за результатами планових перевірок зі штатною чисельністю 7 осіб, сектор супроводження в судах податкових спорів за результатами фактичних перевірок зі штатною чисельністю 3 осіб, відділ супроводження в судах податкових спорів за результатами камеральних перевірок зі штатною чисельністю 4 осіб, відділ супроводження в судах податкових спорів щодо адміністрування ПДВ зі штатною чисельністю 4 осіб, відділ супроводження в судах податкових спорів про банкрутство та про стягнення коштів до бюджету зі штатною чисельністю 7 осіб, відділ супроводження в судах податкових спорів щодо оскарження дій та представництва інтересів ДПС зі штатною чисельністю 6 осіб, відділ інформаційно-аналітичної роботи зі штатною чисельністю 4 осіб).

Водночас вирішено ввести до Організаційної структури ГУ ДПС у Київській області серед інших Управління супроводження судових справ зі штатною чисельністю 45 осіб, в т.ч. у складі зазначеного Управління наступні підрозділи: відділ супроводження в судах податкових спорів окремих категорій з штатною чисельністю 9 осіб; сектор досудового врегулювання спорів зі штатною чисельністю 2 осіб, відділ супроводження в судах податкових спорів за результатами планових перевірок зі штатною чисельністю 6 осіб, сектор супроводження в судах податкових спорів за результатами фактичних перевірок зі штатною чисельністю 3 осіб, відділ супроводження в судах податкових спорів за результатами камеральних перевірок зі штатною чисельністю 5 осіб, відділ супроводження в судах податкових спорів про банкрутство та про стягнення коштів до бюджету зі штатною чисельністю 7 осіб, відділ супроводження в судах податкових спорів щодо оскарження дій та представництва інтересів ДПС зі штатною чисельністю 7 осіб, відділ інформаційно-аналітичної роботи зі штатною чисельністю 5 осіб.

26.07.2021 начальник ГУ ДПС у Київській області прийняв наказ за №575 «Про введення в дію переліку змін №5 до Організаційної структури Головного управління ДПС у Київській області», яким з посиланням на допущення технічної помилки анулював свій попередній наказ від 16.07.2021 №575, та ввів у дію перелік змін №5 до Організаційної структури Головного управління ДПС у Київській області, що затверджений 26.07.2021

Проаналізувавши зміст додатку «Перелік змін №5 до Організаційної структури ГУ ДПС у Київській області» до цього Наказу №586 та порівнявши його з додатком «Перелік змін №5 до Організаційної структури ГУ ДПС у Київській області» до Наказу від 16.07.2021 №575, суд встановив, що обидва зазначені додатки за своїм змістом в частині, що стосується внесених структурних і штатних змін Управління супроводження судових справ, є ідентичними.

Таким чином, зі змісту Наказів від 16.07.2021 №575 і від 26.07.2021 №585, та додатків до них вбачається, що в ході проведення реорганізації Головного управління ДПС у Київській області мало місце затвердження змін у структурі та штатному розписі підрозділів, що входили до складу Управління супроводження судових справ ГУ ДПС у Київській області. Зокрема, було виведено зі структури Управління відділ супроводження в судах податкових спорів за результатами позапланових перевірок, а замість нього введено новий відділ - відділ супроводження в судах податкових спорів окремих категорій, та змінено штатну чисельність нового відділу, шляхом збільшення такої на 2 штатні одиниці. Як наслідок посада у відділі супроводження в судах податкових спорів за результатами позапланових перевірок, що її обіймав позивач, була скорочена. При цьому, загальна штатна чисельність по Управлінню супроводження судових справ ГУ ДПС у Київській області в результаті здійснених структурних змін не зазнала.

Судом встановлено, що спірним наказом від 29.10.2021 №688-о позивача звільнено з начальника відділу супроводження в судах податкових спорів за результатами позапланових перевірок управління супроводження судових справ Головного управління ДПС у Київській області. Наказ містить посилання на п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, а також наступне формулювання причини для звільнення «у зв`язку зі скороченням посади внаслідок зміни структури та штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців».

Посада «начальник відділу» у відділі супроводження в судах податкових спорів за результатами позапланових перевірок, що її обіймав позивач перед звільненням, відноситься до посад державної служби категорії «Б».

У попередженні про наступне вивільнення ОСОБА_1 із займаної посади від 24.09.2021 зазначено про наступне вивільнення позивача із займаної посади начальника відділу супроводження в судах податкових спорів за результатами позапланових перевірок управління супроводження судових справ Головного управління ДПС у Київській області на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу». В тексті цього ж Попередження зафіксовано, що ОСОБА_1 пропонувалося лише одна вакантна посада - посада головного державного інспектора відділу інформаційно-аналітичної роботи управління супроводження судових справ, - що відносить до категорій посад державної служби «В» (тобто, до категорії нижчих посад державної служби, ні ж та яку обіймав позивач).

Дослідивши зміст поданих відповідачем до матеріалів справи документів, суд встановив, що станом на час попередження позивача про наступне вивільнення з посади начальника відділу супроводження в судах податкових спорів за результатами позапланових перевірок управління супроводження судових справ в апараті Головного управління ДПС у Київській області (а саме, в Управління супроводження судових справ) були вакантними наступні посади державної служби категорії «Б»: начальник відділу інформаційно-аналітичної роботи та заступник начальника названого відділу, заступник начальника відділу супроводження в судах податкових спорів окремих категорій, заступник начальника відділу супроводження в судах податкових спорів за результатами камеральних перевірок, та окрім того були вакантні посади заступник начальника (завідувач сектору) в інших структурних підрозділах апарату ГУ ДПС у Київській області. Станом на 01.11.2021 (тобто, на день звільнення позивача із займаної посади) в апараті Головного управління ДПС у Київській області (а саме, в Управління супроводження судових справ) були вакантними наступні посади державної служби категорії «Б»: завідувач сектору досудового врегулювання спорів, та окрім того посади заступник начальника в інших структурних підрозділах апарату ГУ ДПС у Київській області.

Жодна із перелічених рівнозначних вакантних посад позивачу впродовж періоду з 24.09.2021 по 01.11.2021 запропонована не була. Протилежного з матеріалів справи не вбачається. Разом з тим, позивач в розумінні норм ст. 42 Кодексу законів про працю України є тією особою, яка має переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, як особа, яка є:

- сімейною та особою, в сім`ї якого немає інших працівників з самостійним заробітком. А саме, зі змісту долучених до позову копій свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (видане 01.11.2015); свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 (видане 26.08.2020), серії НОМЕР_3 (видане 24.05.2018) і серії НОМЕР_4 (видане 24.05.2018); довідки Національного заповідника «Києво-Печерська лавра» від 29.11.32021 вих. №02-06/35 вбачається, що позивач одружений, є батьком трьох неповнолітніх дітей та на час попередження про наступне вивільнення та звільнення з посади був єдиним утриманцем багатодітної сім`ї, оскільки його дружина ( ОСОБА_2 ) перебувала у відпустці по догляду за дітьми;

- працівником з тривалим безперервним стажем роботи в органах Державної податкової служби, та зокрема в ГУ ДПС у Київській області, - що підтверджується внесеними до трудової книжки серії НОМЕР_5 (дата заповнення 14.07.2003) записами про періоди роботи ОСОБА_1 в органах ДПС починаючи з 26.02.2008 по 01.11.2021 (в т.ч. про період з 20.06.2017 по 01.11.2021 у ГУ ДФС у Київській області та ГУ ДПС у Київській області).

Окрім того, згідно поданої позивачем до матеріалів справи копії диплому спеціаліста серії НОМЕР_6 , виданого 30.06.217 Університетом державної фіскальної служби України, позивач здобув вищу освіту за спеціальністю «фінанси, банківська справа та страхування». Тобто, на момент попередження про наступне вивільнення позивач був тією особою, яка здобула вищу освіту одночасно у правовій та фінансовій сферах.

У контексті з наведеним суд зазначає, що призначення працівника на певну посаду є дискреційним правом (повноваженнями) відповідної посадової особи державної установи. Разом з цим, на переконання суду, вказані повноваження не можуть застосовуватись свавільно, без належного обґрунтування та підстав.

Також за результатами проведення правового аналізу норм ст. 42 Кодексу законів про працю України Верховний Суд у тексті своєї постанови від 22.09.2020 у справі №161/7196/19 сформував наступний висновок: «Продуктивність праці і кваліфікація працівника потрібно оцінювати окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. Якщо різниця у кваліфікації і продуктивності праці відсутня, перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині 2 статті 42 КЗпП. Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишаються на роботі, і тих, які підлягають звільненню.

За рівних умов продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Дослідивши та проаналізувавши наявні у справі матеріали суд дійшов висновку про не наведення відповідачем обґрунтованих доводів та не подання ним на вимогу суду належних і достатніх доказів наявності підстав для пропозиції позивачу на час попередження про наступне вивільнення, всупереч припису ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», нижчої посади, та неможливості призначення позивача на наявні на той час в Управлінні супроводження судових справ вакантні посади державної служби категорії «Б», з урахуванням фахової підготовки, досвіду та напряму роботи, результатів попередньої діяльності, а також наявних у позивача переваг при на залишенні на роботі.

Також відповідач не подав до суду доказів здійснення ним порівняльний аналізу продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися працювати в Управлінні супроводження судових справ та/або були переведені до Управління ГУ ДПС у Київській області на посади державної служби категорії «Б» з інших органів ДПС, і тих, які підлягали звільненню. Докази того, що особи, які фактично були призначені (переведені) на вакантні станом на 24.09.2021 в Управлінні супроводження судових справ ГУ ДПС у Київській області посади державної служби категорії «Б» (посади заступника начальника відділу, завідувача сектору) мали більше переваг порівняно із позивачем стосовно фахової підготовки, досвіду та напряму роботи, результатів попередньої діяльності, ділових та особистих якостей, та інших переваг, визначених ст. 42 Кодексу законів про працю України, відповідач до суду не подав.

З огляду на наведена, суд приходить висновку про те, що оскаржуваний наказ №688-о від 29.10.2021 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу супроводження в судах податкових спорів за результатами позапланових перевірок управління супроводження судових справ Головного управління ДПС у Київській області, прийнятий необґрунтовано, є протиправним та підлягає скасуванню.

При цьому, суд відхиляє як необґрунтовані посилання представника відповідача на обставину прийняття 25.02.2021 начальником ГУ ДПС у Київській області наказу за №326 «Про усунення недоліків», згідно якого позивача було позбавлено на 100% премії за березень 2021 року за неналежне виконання посадових обов`язків, що призвели до порушення вимог Порядку організації роботи органів ДПС під час підготовки та супроводження справ у судах та ведення претензійної роботи, затвердженого наказом ДПС України від 17.10.2019 №124, оскільки зі змісту цього Наказу не вбачається за можливе встановити ані суть і характер допущеного позивачем порушення на час обіймання посади, ані ступінь його вини у допущеному порушенні, а тому як наслідок можливість встановити те, що наведена обставина дійсно могла вкрай негативно характеризувати позивача як керівника підрозділу.

Також зі змісту записів у долученій позивачем до матеріалів справи трудової книжки не вбачається за можливе встановити обставини притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за час роботи у відділі супроводження в судах податкових спорів за результатами позапланових перевірок управління супроводження судових справ та застосування до нього тих чи інших видів дисциплінарних стягнень. Доказів, які б підтверджували протилежне відповідач до суду не подав, як доказів того, що саме обставина позбавлення позивача премії була врахована, а тому суд вважає недоведеними наявність у відповідача винятку для пропонування позивачу перед звільненням нерівнозначної вакантної посади та відповідно дотримання відповідачем встановленого ст. 87 Закону України «Про державну службу» порядку звільнення позивача з посади.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Тож скасування наказу про звільнення працівника із займаної посади, у силу вимог частини першої статті 235 КЗпП України, є підставою для його поновлення на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При цьому, суд звертає увагу, що Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. Однак повноваження суду при вирішенні трудового спору про поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця.

Зважаючи на те, що позивача, як дійшов суд у ході розгляду даної справи, протиправно звільнено з посади начальника відділу супроводження в судах податкових спорів за результатами позапланових перевірок управління супроводження судових справ Головного управління ДПС у Київській області, тому він має бути поновлений на цій посаді з 01 листопада 2021 року.

Крім того, за змістом ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Вимушеним прогулом у розумінні ст. 235 Кодексу законів про працю України є період часу протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин, який триває з дня звільнення працівника до дня винесення рішення суду про поновлення його на роботі.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Підпунктом «з» п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (надалі - Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Згідно з п. 2 Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п. 5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п. 8 Порядку №100).

За даними довідки Управління інфраструктури та бухгалтерського обліку ГУ ДПС у Київській області від 17.01.2022 вих. №10-36-10-20/3 щодо розрахунку середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 за період вересень-жовтень 2021 року, розмір середньої плати за останні два календарні місяці перед місяцем звільнення склав 25 337,57 грн. за відпрацьовані 32 робочих днів, а розмір середньоденної заробітної плати позивача - 791,80 грн.

В ході розгляді цієї справи позивач проти правильності та достовірності здійснених відповідачем обчислень розміру свого середньоденної заробітної плати не заперечував.

Таким чином, оскільки наказом начальника ГУ ДПС у Київській області від 29.10.2021 №688-о «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача було звільнено із займаної посади з 01.11.2021, то саме з цієї дати обраховується період часу вимушеного прогулу, який завершується 15.07.2022 (дата ухвалення рішення) та становить 180 робочих дні.

За наведеного вище, на користь позивача підлягає стягненню сума грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу у розмірі 142 524,00 грн. (791,80 грн. * 180 робочих днів).

Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Згідно зі ст. 235 Кодексу законів про працю України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За таких обставин, рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми за один місяць у розмірі 11 877,00 грн. підлягає зверненню до негайного виконання.

Щодо позовної вимоги про стягнення відповідача на користь позивача грошових коштів в якості відшкодування завданої моральної шкоди слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У той же час, згідно з ч. 5 ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

За змістом ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування.

Згідно зі ст. 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Приписами постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У свою чергу, як зазначено у вказаній постанові, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Зі змісту наведених норми випливає, що основною умовою відшкодування моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 804/2252/14, від 31.01.2018 у справі № 813/5138/13-а та в рішеннях Верховного Суду від 12.02.2018 у справі № 800/500/16, від 01.03.2018 у справі № 9901/377/18.

Крім того, суд зазначає, що така моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Таким чином, аналізуючи зміст позовної заяви та досліджуючи матеріали справи, суд зазначає, що в обґрунтування вимоги про стягнення моральної шкоди, позивачем не надано жодних доказів та розрахунків сум, що б свідчили про заподіяння позивачу моральної шкоди у заявленому розмірі.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.ч. 1 та 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

В даному випадку оскільки судом відмовлено в частині позовних вимог, за звернення із якими позивачем сплачено судовий збір, то їх розподіл судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 77, 139, 245, 246, 250, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Скасувати наказ начальника Головного управління ДПС у Київській області від 29.10.2021 №688-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу супроводження в судах податкових спорів за результатами позапланових перевірок управління супроводження судових справ Головного управління ДПС у Київській області з 01.11.2021.

Стягнути з Головного управління ДПС у Київській області (, адреса: 03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 5а) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 , адреса: АДРЕСА_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.11.2021 по 15.07.2022 у суму 142 524,00 грн., з вирахуванням розміру обов`язкових платежів.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та в частині стягнення з Головного управління ДПС у Київській області на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць (11 877,00 грн.) підлягає негайному виконанню.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок