Справа № 640/12979/21
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2022-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2022 року місто Київ №640/12979/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві

про визнання протиправним та скасування рішення від 13.01.2021 №14, зобов`язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, в якій просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 13.01.2021 №14 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" частини першої статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту "е" частини першої статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII, починаючи з 05.01.2021.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 13.01.2021 №14 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" частини першої статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII є протиправним, оскільки на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії загальний страховий стаж позивача складав 30 років 10 місяців 12 днів, а стаж роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, станом на 11.10.2017 складав 23 роки 3 місяці 1 день.

Стосовно не врахування відповідачем до стажу роботи позивача періоду з 02.08.1993 по 01.07.1994, який дає право на пенсію за вислугу років позивач зауважив, що відповідно до о записів у трудовій книжці позивача під номером « 3» з 02.08.1993 ОСОБА_1 прийнята на посаду медсестри постової неврологічного відділення стаціонару Відділу охорони здоров`я ГУВС м. Києва (наказ № 46 п/с від 09.08.1993). У свою чергу запис під номером « 4» свідчить про звільнення з 01.07.1994 ОСОБА_1 з посади медсестри цієї установи згідно зі статтею 38 КЗпП України (за власним бажанням) (наказ № 36 від 01.07.1994) за підписом ст. інспектора з кадрів з відбитком печатки відділу кадрів Відділу охорони здоров`я ГУВС м. Києва. Таким чином, на думку позивача, наведене свідчить про відсутність необхідності позивачу надавати уточнюючу довідку для підтвердження її спеціального стажу з 02.08.1993 по 01.07.1994, адже у трудовій книжці чітко зазначено місце роботи позивача з вказаний період - Відділ охорони здоров`я ГУВС м. Києва. Позивач вважає, що з урахуванням наведених обставин, період роботи ОСОБА_1 з 02.08.1993 по 01.07.1994 має зараховуватись без пред`явлення додаткових документів для підтвердження цього періоду роботи до спеціального стажу позивача, який надає їй право виходу на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» частини першої статті 55 Закону № 1788-ХІІ.

Крім того, на переконання позивача, ефективним способом захисту її порушених прав є саме зобов`язання призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію відповідно до пункту «е» частини першої статті 55 Закону № 1788-ХІІ

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.05.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі № 640/12979/21 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Через канцелярію Окружного адміністративного суду міста Києва 06.07.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній зазначив про те, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. Як пояснив відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві розглянуло заяву ОСОБА_1 від 05.01.2021 № 79 щодо призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та відповідно наданих до заяви документів про стаж (трудова книжка, диплом, ідентифікаційний номер) загальний страховий стаж позивача складав 30 років 10 місяців 12 днів. Стаж роботи, який дає право на пенсію за вислугу років станом на 11.10.2017 складав 23 роки 3 місяці 1 день. Не враховано до стажу за вислугу років період з 02.08.1993 по 01.07.1994, так як в трудовій книжці не зазначено в якому закладі охорони здоров`я ОСОБА_1 працювала. У разі надання уточнюючої довідки за вищезазначений період, стаж за вислугу років складатиме 24 роки 2 місяці, що є недостатним для призначення пенсії. Оскільки відсутній необхідний стаж за вислугу років (26 років 6 місяців), а документи, що засвідчують місце проживання (реєстрації), не надані, для призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 згідно заяви від 05.01.2021 № 77 відсутні підстави.

Позивачем 25.01.2022 до суду подано письмові пояснення, до яких долучено судову практику стосовно аналогічних правовідносин.

Справу розглянуто після отримання судом інформації щодо повідомлення належним чином сторін про відкриття спрощеного позовного провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Пунктом 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив та письмові пояснення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою від 05.01.2021 №77 про призначення пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я за спеціальним стажем відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"

Листом від 13.01.2021 №14 Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві відмовило позивачу в призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю у неї необхідного спеціального стажу, передбаченого пунктом "е" частини першої статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII, оскільки відповідно до наданих до заяви документів про стаж (трудова книжка, диплом, ідентифікаційний номер) загальний страховий складає 30 років 10 місяців 12 днів. Стаж роботи, який дає право на пенсію за вислугу років станом на 11.10.2017 складає 23 роки 3 місяці 1 день. Не враховано до стажу за вислугу років період з 02.08.1993 по 01.07.1994, так як в трудовій книжці не зазначено в якому закладі охорони здоров`я працювала особа. У разі надання уточнюючої довідки за вищезазначений період, стаж за вислугу років складатиме 24 роки 2 місяці, що є недостатнім для призначення пенсії. Документи, що засвідчують місце проживання (реєстрації), не надані.

Вважаючи рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 13.01.2021 №14 протиправним, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV (далі - Закон №1058-ІV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 №2148-VIII (далі - Закон №2148-VIII, набрав чинності 11.10.12017) доповнено пунктом 2-1 розділ XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV. Відповідно до пункту 2-1 розділу Прикінцеві положення Закону №1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачених статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до статті 51 Закону №1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Частиною першою статті 52 Закону №1788-ХІІ визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.

Пунктом «е» частини першої статті 55 вказаного Закону було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII (далі - Закон №213-VIII) статтю 55 Закону №1788-ХІІ викладено в новій редакції.

Так, право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» вказаної статті мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Законом України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 911-VIII) внесено зміни до статті 55 Закону № 1788-ХІІ, зокрема у пункті «е» в абзаці першому слова незалежно від віку замінено словами та цифрами після досягнення 55 років і; доповнено абзацами дванадцятим-двадцять п`ятим.

Отже, пункт «е» у зазначеній редакції визначав, що працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення, які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту;

1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку:

50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року;

50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року;

51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року;

51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року;

52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року;

52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року;

53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року;

53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року;

54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року;

54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року;

55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Таким чином, з прийняттям Закону №213-VIII було підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктами «д», «е», «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ, а Закон №911-VIII встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (пункт «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ) за переліком, що затверджується у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII зі змінами, внесеними законами України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 №213-VIII, Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24.12.2015 №911-VIII.

За приписами пункту «е» частини першої статті 55 Закону №1788-ХІІ, в редакції, яка після рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 відновлена, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Суд звертає увагу на те, що Конституційний Суд України, ухвалюючи рішення від 04.06.2019 №2-р/2019, яким визнав неконституційними положення пункту «а» статті 54, положення статті 55 Закону №1788-ХІІ (зі змінами, внесеними Законами №213-VIII, №911-VIII), якими було встановлено обмеження щодо віку та стажу при призначенні пенсії за вислугу років, вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Позиція Конституційного Суду України, викладена в цьому рішенні, полягає в тому, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що при запровадженні юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років, законодавець не мав об`єктивних підстав.

Відповідно до статті 51 Закону №1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Тобто, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже, до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.

З аналізу наведених правових норм, Конституційний Суд України дійшов висновку, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

Конституційний Суд України виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ - 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Крім того, на думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом №213-VIII до оспорюваних положень Закону №1788-ХІІ щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної Законом №1788-ХІІ, а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону №1788-ХІІ поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону №1788-ХІІ.

Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону №1788-ХІІ вбачається, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом «а» статті 54, пунктами «а», «б», «в», «г», «д», «е», «є», «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Положення Закону №1788-ХІІ щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Відтак, Конституційний Суд України визнав зазначені зміни неконституційними.

Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04 червня 2019 року.

Отже, на день звернення ОСОБА_1 до відповідача пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я, незалежно від віку, при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років, що дає право на призначення даного виду пенсії.

Статтею 62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до записів у трудовій книжці ОСОБА_1 , її старховий стаж є наступним:

- з 01.02.1990 по 31.07.1993 (3 роки 6 місяців) - працювала санітаркою Поліклініки № 1 Шевченківського району м. Києва;

- з 02.08.1993 по 01.07.1994 (11 місяців) - працювала медичною сестрою (постовою) неврологічного відділення стаціонару Відділу охорони здоров`я ГУВС м. Києва;

- з 11.07.1994 по 30.09.2003 (9 років 2 місяці 20 днів) - працювала медичною сестрою хірургічного відділення Поліклініки № 1 Шевченківського району м. Києва, а з 18.10.2000 - медичною сестрою відділення профілактики Поліклініки № 1Шевченківського району м. Києва (з 29.05.2002 медичний заклад реорганізовано в Поліклініку № 2 Подільського району м. Києва);

- з 13.10.2003 по 20.08.2018 (14 років 10 місяців 8 днів) - працювала медичною сестрою дільниці III терапевтичного відділення Поліклініки № 3 Оболонського району м.Києва (з 01.11.2013 медичний заклад реорганізовано в Комунальне некомерційне підприємство Оболонського району м. Києва «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2), аз 03.01.2012 - медичною сестрою загальної практики амбулаторії ЗПСМ цього медичного закладу;

- з 05.09.2018 по 10.11.2020 (2 роки 2 місяці 6 днів) - працювала медичною сестрою неврологічного кабінету КОЦ Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний цент» Подільського району м. Києва.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що спеціальний (медичний) стаж роботи позивача на посаді медичної сестри становить 27 років 2 місяці 4 дні.

Разом з тим, відповідно до оскаржуваного рішення відповідачем враховано до стажу за вислугу років період з 02.08.1993 по 01.07.1994, так як в трудовій книжці не зазначено в якому закладі охорони здоров`я працювала ОСОБА_1 .

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (надалі - Порядок № 637) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Системний аналіз наведених вище положень дає змогу дійти висновку, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках, а саме за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.03.2018 у справі №233/2084/17, від 16.05.2019 у справі № 161/17658/16-а, від 27.02.2020 у справі № 577/2688/17, від 31.03.2020 у справі № 446/656/17 та від 21.05.2020 у справі № 550/927/17.

Відповідно до записів у трудовій книжці позивача з 02.08.1993 ОСОБА_1 прийнята на посаду медсестри постової неврологічного відділення стаціонару Відділу охорони здоров`я ГУВС м. Києва відповідно до наказу від 09.08.1993 № 46 п/с). З 01.07.1994 позивача звільнено з посади медсестри цієї установи згідно зі статтею 38 КЗпП України (за власним бажанням) відповідно до наказу від 01.07.1994 №36 за підписом ст. інспектора з кадрів з відбитком печатки відділу кадрів Відділу охорони здоров`я ГУВС м. Києва.

Вищезазначене свідчить про відсутність необхідності позивачу надавати уточнюючу довідку для підтвердження її спеціального стажу з 02.08.1993 по 01.07.1994, адже у трудовій книжці чітко зазначено місце роботи позивача з цей період - Відділ охорони здоров`я ГУВС м. Києва.

Тому, суд вважає, що період роботи ОСОБА_1 з 02.08.1993 по 01.07.1994 має зараховуватись без пред`явлення додаткових документів для підтвердження цього періоду роботи до спеціального стажу позивача, який надає їй право виходу на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» частини першої статті 55 Закону № 1788-ХІІ.

Отже, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" частини першої статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII, починаючи з 05.01.2021 (на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії).

З урахуванням наведеного, відмова пенсійного органу у призначенні пенсії, що викладена у листі від 13.01.2021 №14, є протиправною.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи висновки про протиправність відмови Головного управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві щодо призначення пенсії, з метою відновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду, та з метою дотримання судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту "е" частини першої статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII, починаючи з 05.01.2021.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частинами першою та другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При розгляді цієї справи суд бере до уваги наступні позиції Європейського суду з прав людини.

Так, рішенням ЄСПЛ від 19.04.1993 у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

З огляду на все викладене вище та виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Щодо стягнення судового збору суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з квитанцією від 07.05.2021 №0.0..1 позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Беручи до уваги задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , судові витрати підлягають стягненню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у повному обсязі.

Керуючись статтями 241-246, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 13.01.2021 №14 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" частини першої статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII;

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявсьска, 16, ) призначити та виплачувати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсію за вислугу років відповідно до пункту "е" частини першої статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII, починаючи з 05.01.2021.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявсьска, 16, ).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іщук І.О.