Справа № 320/11543/20
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2022-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2022 року м. Київ № 320/11543/20

Окружний адміністративний суд м. Києва, у складі судді Вєкуа Н.Г, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Київській області (03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 5-а, ), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 28.03.2019 року №43964- 5506-1016, прийняте Головним управлінням ДФС у Київській області.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що земельні ділянки, які були у його власності, він у встановленому законом порядку продав, а тому не є їх власником і не повинен сплачувати земельний податок за вказані земельні ділянки. Вважає винесене податкове повідомлення-рішення від 28.03.2019 року протиправним та просить його скасувати.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2020 року справу передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Відповідно до витягу із протоколу автоматизованого розподілу справі між суддями від 04.02.2021 року справу розподілено для розгляду судді Вєкуа Н.Г.

Ухвалою суду від 26 квітня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач, не погоджуючись із доводами позивача, надав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позивач звертався до відповідача із заявою про скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, в зв`язку із відчуженням земельної ділянки, проте жодних підтверджуючих документів до контролюючого органу подано не було, відтак докази відчуження позивачем земельної ділянки відсутні. В зв`язку із чим, позивач, як власник земельних ділянок, повинен сплачувати земельний податок у стоки та у розмірах, встановлених законодавством.

Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивачу на праві власності належали три земельні ділянки в Деснянському та Голосіївському районах м. Києва, а також у Обухівському районі Київської області, однак протягом 2011-2013 років позивач їх продав.

28.03.2019 року відповідачем було винесено податкове повідомлення-рішення №43964-55-06-1016 та визначено суму податкового зобов`язання із земельного податку у розмірі 1767,33 грн.

Вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення протиправним, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва із даним позовом, при вирішенні якого суд виходить із наступного.

Право платника податків оскаржити рішення контролюючого органу передбачено пунктом 56.1 статті 56 Податкового кодексу України.

У підпункті 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XIII цього Кодексу).

Згідно з пунктом 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками податку (за землю) є зокрема землекористувачі.

Як визначає пункт 14.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, землекористувачі - це фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Стаття 270 Податкового кодексу України встановлює, що об`єктами оподаткування земельним податком є, у тому числі, земельні ділянки, які перебувають у користуванні.

Згідно з підпунктами 271.1.1, 271.1.2 пункту 271.1 статті 271 Податкового кодексу України базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Відповідно до пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Пункт 287.1 статті 287 Податкового кодексу України визначає, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Відповідно до частин першої та другої статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Статті 125, 126 Земельного кодексу України визначають, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

При цьому, базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленому розділом ХІІ Податкового кодексу України, а підставою для нарахування земельного податку є дані Державного земельного кадастру.

За правилами пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України нарахування фізичним особам сум плати за землю проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають платнику податку у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 287.5 статті 287 Податкового кодексу України податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення. Фізичними особами у сільській та селищній місцевості земельний податок може сплачуватися через каси сільських (селищних) рад або рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, за квитанцією про приймання податкових платежів. Форма квитанції встановлюється у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу.

За визначенням підпункту 14.1.42 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.

Таким чином, при визначенні суми податкового зобов`язання із земельного податку податковий орган зобов`язаний оцінити комплекс обставин, передбачених статтею 271 Податкового кодексу України, зокрема, з`ясовувати на підставі даних Державного земельного кадастру площу, цільове призначення, оцінку земельної ділянки, встановити чи зареєстровано право власності на приміщення, що знаходяться на земельний ділянці, та застосувати відповідну ставку податку.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування, у тому числі дані Державного адресного реєстру (за наявності); опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку.

Як встановлено судом під час розгляду справи, відповідно до даних контролюючого органу на території Козинської ОТГ (Київська обл., Обухівський р-н, с.м.т.Козин), за громадянином ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) обліковані наступні земельні ділянки:

- з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» площею 0,14145 га.;

- з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд» площею 0,15 гектар.

Враховуючи вимоги абзацу п`ятого пункту 286.5 статті 286 ПКУ, позивачу було сформовано податкове повідомлення - рішення від 28.03.2019 року №43964-5506-1016 на суму 1767,33грн., яке відправлено засобами поштового зв`язку через відділення «Укрпошта» (штрих-кодовий ідентифікатор 830). Дане ППР було вручено особисто позивачу 27.06.2019 року., про що свідчать дані рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (штрих-кодовий ідентифікатор 714).

Як стверджує позивач, земельні ділянки, які належали останньому на праві власності, в т.ч. на території смт Козин, ним були відчужені у 2011-2013 роках на підставі договорів купівлі-продажу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд звертає увагу, що до матеріалів справи не долучено жодного договору купівлі-продажу земельних ділянок, а отже не підтверджено факт відчуження земельних ділянок позивачем.

Натомість, позивачем долучено копію державного акту на земельну ділянку серія ЯЕ №096621 від 22.03.2007 року на ім`я ОСОБА_2 .

Суд, проаналізувавши вказаний письмовий доказ не приймає його до уваги, оскільки вважає його неналежним доказом по справі, в зв`язку із тим, що вказаний державний акт датований 22.03.2007 року, в той час, як стверджує позивач, відчуження земельних ділянок ним відбулось протягом 2011-2013 років.

Крім того, відповідно до змісту вказаного акту право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 було отримано на підставі договору купівлі-продажу від 05 травня 2006 року, тоді як право власності за позивачем на ділянку в смт Козин, відповідно до відомостей ІКП лише в 15.02.2007 року.

Таким чином, вказаний акт не підтверджує факт відчуження позивачем земельної ділянки в смт Козин.

До того ж, суд не приймає до уваги витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ОСОБА_1 , сформований 27.07.2017 року на підставі його заяви, оскільки оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесено за 2019 рік, отже, вказаний витяг за 2017 рік не є доказом відсутності у позивача нерухомого майна на час винесення податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до вимог абзацу п`ятого пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI (із змінами та доповненнями) платники земельного податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за місцем знаходження земельної ділянки для проведення звірки даних щодо розміру площі земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні платника податку, права на користування пільгою зі сплати податку, розміру ставки податку, та нарахованої суми податку.

У разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів на право власності, контролюючий орган за місцем знаходження земельної ділянки проводить перерахунок суми податку. Попереднє податкове повідомлення - рішення вважається скасованим (відкликаним).

Так, до ГУ ДПС у Київській області позивачем 06.03.2020 року (вх.. № від 10.03.2020р. №28488/0/10-360) було подано заяву щодо проведення звірки по земельному податку, та скасування податкового повідомлення-рішення від 28.03.2019 року №43964-5506-1016, в зв`язку з відчуженням земельної ділянки на території Обухівського району.

Суд звертає увагу, що підтверджуючих документів щодо продажу земельної ділянки позивачем також не було надано. Відповідачем було запропоновано платнику звернутися до контролюючого органу для проведення звірки на підставі оригіналів документів на відчуження земельної ділянки (службовий лист Обухівського управління ГУ ДПС у Київській області від 03.04.2020р. №2444/10-36-55-05)

Однак, як вказує відповідач, фізична особа - платник податку ОСОБА_1 , до Обухівського відділу ГУ ДПС у Київській області із заявою щодо проведення звірки даних не звертався.

Суд зазначає, що у справі також відсутні інші докази, які б підтверджували факт відчуження позивачем земельних ділянок.

Таким чином, правомірність винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 28.03.2019 року не спростована.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено правомірність та обґрунтованість винесення ним податкового повідомлення-рішення №43964- 5506-1016 від 28.03.2019 року.

Отже, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно зі статтею 139 КАС України, в зв`язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати до стягнення не підлягають.

Керуючись ст.ст. 72-77, 139, 241-246, 257-263, 371, 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Н.Г. Вєкуа