Справа № 640/12960/20
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2022-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2022 року м. Київ № 640/12960/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю

секретаря судового засідання Колодляжного В.Є., розглянувши у порядку письмового

провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління ДПС у м. Києві
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 0-2658 від 14.05.2020,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (далі - відповідач), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у м. Києві від 14.05.2020 № 0-2658, яким визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019 рік у сумі 168 416,73 грн. ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовної заяви позивачка зазначає, що відповідачем безпідставно прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 14.05.2020 № 0-2658 про оподаткування неіснуючого нерухомого майна на суму 168 416,73 грн., а тому таке оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню. Зокрема позивачка зазначає, що 19.05.2020 ОСОБА_1 отримала від ГУ ДПС у м. Києві податкове повідомлення-рішення від 14.05.2020 № 0-2658 щодо спати нарахованої суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (КБК 18010300) у розмірі 168 416,73 грн.; проте, позивачка не має і ніколи не мала у власності нерухоме майно, в якому їй на праві власності належить частка площею 2 690,58 кв.м.; 23.07.2013 між ТОВ «Корчуватське підприємство промислового залізничного транспорту - два», як продавцем, та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , як покупцями, укладено договір купівлі-продажу нежилої будівлі, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченко А.П., який зареєстровано у реєстрі за № 1177; предметом вказаного договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 23.07.2022 є нежитлова будівля адміністративного приміщення (літ. Ш), загальною площею 490,20 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка відчужена ТОВ «Корчуватське підприємство промислового залізничного транспорту - два» в рівних частках на користь кожного з покупців: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; поряд з цим, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Панченко А.П. при реєстрації права власності на нерухоме майно за позивачкою і ОСОБА_2 допустила помилку, зареєструвавши нерухоме майно в майновому комплексі 24 459,8 кв.м. замість реєстрації Ѕ частки в нерухомому майні площею 490,20 кв.м.

Також позивача зазначила і те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 як співвласниками було проведено реконструкцію придбаної будівлі, внаслідок чого її площа склала 529,9 кв.м.; відтак, позивачка має право на 529,9 кв.м. : 2 = 264,95 кв.м. придбаної будівлі; на вказане нерухоме майно відповідачем нараховано податок на нерухоме майно в сумі 16 584,55 грн., що підтверджується іншим податковим повідомленням-рішенням від 14.05.2020 № 0-2658, яке позивачкою не оскаржується; отже, оскільки відповідно до правовстановлюючих документів позивачка не має іншого нерухомого майна крім частки 264,95 кв.м., то податкове повідомлення рішення від 14.05.2020 № 0-2658 є протиправним.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу було передано судді Пащенку К.С.

26.06.2020 ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва було відкрито провадження в адміністративній справі № 640/12960/20 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників справи та проведення судового засідання.

22.07.2020 до Окружного адміністративного суду м. Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній заперечує проти позовних вимог з огляду на наступне. Пунктом 1 ст. 26 Закону № 1952 визначено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень; записи, що містяться в Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії; за приписами ст. 37 Закону № 1952 у разі виявлення у свідоцтві про право власності на нерухоме майно та/або витязі з Державного реєстру прав технічної помилки, допущеної державним реєстратором, заінтересована особа письмово повідомляє у п`ятиденний строк про це державного реєстратора, який перевіряє відповідність відомостей Державного реєстру прав інформації, що міститься у заяві про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; якщо факт невідповідності підтверджено, державний реєстратор безоплатно виправляє допущену помилку в день надходження повідомлення; виправлення технічної помилки здійснюється у разі, якщо немає підстав вважати, що таке виправлення може завдати шкоди чи порушити права та законні інтереси правонабувачів або третіх осіб, які використовували відповідні реєстраційні записи; до того ж, відповідно до п. 57 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою КМУ від 26.10.2011 № 1141, інформація з Державного реєстру прав про зареєстровані речові права, обтяження речових прав, про об`єкти та суб`єкти таких прав (обтяжень) містить актуальні на дату та час її надання відомості про зареєстровані речові права, їх обтяження, наявні в Державному реєстрі прав, а також відомості з його невід`ємної архівної складової частини, або відомості про відсутність зареєстрованих речових прав, їх обтяжень; таким чином, відповідно до положень пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України, яким визначено базу оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в т.ч. їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

27.07.2020 до Окружного адміністративного суду м. Києва від позивачки надійшла відповідь на відзив, у якій остання зазначає, що податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у м. Києві від 14.05.2020 № 0-2658 є протиправним, оскільки при розрахунку податку на нерухоме майно та прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення відповідач виходив з частки власності 11/100 у майновому комплексі площею 24 459,8 кв.м., тобто майна, якого у власності позивачки ніколи не було.

27.08.2021 до Окружного адміністративного суду м. Києва від позивачки надійшла заява про звільнення від доказування обставин встановлених рішенням суду, яке набрало законної сили, у якій остання зазначає, що Окружним адміністративним судом м. Києва розглянуто справу № 640/16075/20, в якій предмет спору, позовні вимоги, підстави позову та склад учасників справи є подібним зі справою № 640/12960/20. Позивачка просила долучити до матеріалів справи копію рішення у справі № 640/16075/20.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Корчуватське підприємство промислового залізничного транспорту - два» (Продавець) і ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (Покупці) укладено договір купівлі-продажу нежилої будівлі від 23.07.2013, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченко А.П. і зареєстрований у реєстрі за № 1177, згідно з яким Продавець зобов`язується передати у власність Покупців, а Покупці - прийняти у власність, в рівних частках кожний, нежилу будівлю адміністративного приміщення (літ. Ш), загальною площею 490,20 кв.м., що складає 21/100 частин від майнового комплексу площею - 2 372,60 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Як зазначено в абз. 2 п. 3 договору купівлі-продажу нежилої будівлі від 23.07.2013, реєстраційний номер об`єкту нерухомості .

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 175260380 від 26.07.2019 щодо об`єкта нерухомого майна реєстраційний № , що розміщений за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 24 459,80 кв.м. на підставі вказаного договору державним реєстратором - Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченко А.П. прийнято рішення про державну реєстрацію прав індексний номер 4238263 від 23.07.2013 14:28:27 і внесено запис про державну реєстрацію прав позивача від 23.07.2013 №1776278, частка у спільній частковій власності 11/100.

Головним управлінням Державної податкової служби м. Києва, зважаючи на інформацію Державного реєстру речових прав, сформовано податкове повідомлення-рішення від 14.05.2020 № 0-2658, яким визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019 рік у сумі 168 416,73 грн. ОСОБА_1 .

11.06.2020 ОСОБА_1 звернулась до ГУ ДПС у м. Києві із заявою про проведення звірки щодо частки в об`єкті нежитлової нерухомості.

ГУ ДПС у м. Києві листом № 16906/Т/26-15-33-14-23 від 25.06.2020 повідомило позивачці, що відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості, що містяться в Державному реєстрі речових прав, повинні відповідати відомостям, що містять у документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії; отже, позивачці варто привести у відповідність інформацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно документів, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Не погоджуючись із правомірністю винесення спірного податкового повідомлення-рішення, позивачка звернулась з відповідним позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладена у його постанові від 14.04.2021 у справі № 2340/3024/18 (адміністративне провадження № К/9901/2378/19).

Статтею 7 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення, дії та бездіяльність на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, визначає Податковий кодекс України.

Відповідно до пп. 265.1.1 п. 265.1 ст. 265 Податкового кодексу України одним із податків на майно є податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до пп. 266.1.2 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України визначення платників податку в разі перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб:

а) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку;

б) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;

в) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб і поділений між ними в натурі, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку.

За приписами пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Відповідно до пп. пп. 266.3.1, 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Відповідно до інформації з бази даних контролюючого органу отриманих від Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачка є власником майнового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 24 459,8 кв.м., від якого частка власності позивачки становить 11/100.

Відповідно до пп. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Отже, за приписами норм податкового законодавства, які процитовані вище, обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Відповідно до пп. 266.7.3 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за місцем проживання (реєстрації) для проведення звірки даних щодо: об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку; розміру загальної площі об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності платника податку; права на користування пільгою із сплати податку; розміру ставки податку; нарахованої суми податку.

У разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, контролюючий орган за місцем проживання (реєстрації) платника податку проводить перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).

Як вже зазначалося судом вище, 19.05.2020 ОСОБА_1 отримала від Головного управління Державної податкової служби у м. Києві податкове повідомлення-рішення від 14.05.2020 № 0-2658 щодо сплати нарахованої суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (КБК 18010300) у розмірі 168 416,73 грн. за 2019 рік.

Не погоджуючись з вищевказаним податковим повідомленням-рішенням, позивачка звернулася до податкового органу з заявою та доданими до неї документами про проведення звірки щодо частки в об`єкті нежитлової нерухомості, однак податковим органом було відмовлено у отриманні від позивача оригіналів документів про право власності.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Суд акцентує увагу, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зазначено документи, на підставі яких проведено реєстраційні дії як підстава виникнення права власності а саме: 1) договір купівлі-продажу нежитлової будівлі номер 1177, виданий 23.07.2013, приватний нотаріус Панченко А.П.; 2) декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер КВ 16, виданий 03.03.2014, видавник: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в м. Києві.

При цьому, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не зазначено інших документів окрім наведених вище документів, як підстави виникнення (набуття) права власності у позивача на нерухоме майно розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 1 договору купівлі-продажу нежилої будівлі від 23.07.2013, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Корчуватське підприємство промислового залізничного транспорту - два» (Продавець) і ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (Покупці), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченко А.П. і зареєстрованого у реєстрі за № 1177, Продавець зобов`язується передати у власність Покупців, а Покупці - прийняти у власність, в рівних частках кожний, нежилу будівлю адміністративного приміщення (літ. Ш), загальною площею 490,20 кв.м., що складає 21/100 частин від майнового комплексу площею - 2 372,60 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

З наданих до матеріалів справи документів вбачається, що після придбання наведеної вище нежилої будівлі адміністративних приміщень загальною площею 490,20 кв.м., позивачкою разом із співвласницею цього майна ОСОБА_2 було здійснено реконструкцію придбаної ними нежилої будівлі.

Згідно з декларацією про готовність об`єкта до експлуатації «Реконструкція адміністративних приміщень нежитлової будівлі (літ. Ш) по АДРЕСА_1 », що зареєстрована 03.03.2014 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва за серією та номером КВ 16, загальна площа адміністративної будівлі внаслідок реконструкції становить 529,9 кв.м.

Отже, викладене в сукупності дає підстави для висновку про те, що позивачу на праві власності ніколи не належала частка 11/100 або 2 690,58 кв.м. в об`єкті нерухомого майна загальною площею 24 459,80 кв.м., розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , про що помилково було зроблено припущення податковим органом в розрахунку доданому до оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 14.05.2020 № 0-2658.

Таким чином, виходячи з аналізу викладеного вище, та з урахуванням того, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджено те, що ОСОБА_1 належить на праві приватної власності по АДРЕСА_1 частка в розмірі 1/2 (половина) від нежитлової будівлі площею 529,9 кв.м., що становить по 264,95 кв.м. на кожного з двох співвласників, суд приходить до висновку, що відповідач безпідставно прийняв оскаржуване податкове повідомлення- рішення від 14.05.2020 № 0-2658 про оподаткування відсутнього у позивачки нерухомого майна на суму 168 416,73 грн., а тому таке оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами 1 та 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Аналіз наведених норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що завданням судочинства є вирішення судом спору з метою ефективного захисту порушеного права.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

Отже, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається із квитанції № 1-838К від 04.06.2020, позивачкою за подачу позову до Окружного адміністративного суду м. Києва сплачено судовий збір у розмірі 1 684,20 грн.

З огляду на те, що суд дійшов до висновку про задоволення позову, то відшкодуванню позивачці за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає судовий збір у розмірі 1 684,20 грн.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 9, 72-78, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у м. Києві (адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ідентифікаційний код 43141267) від 14.05.2020 № 0-2658, яким визначено ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019 рік у сумі 168 416 (сто шістдесят вісім тисяч чотириста шістнадцять) грн. 73 коп.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві (адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ідентифікаційний код 43141267) шляхом їх безспірного списання на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1 684 (одна тисяча шістсот вісімдесят чотири) грн. 20 коп.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Суддя К.С. Пащенко