Справа № 640/4976/21
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2022-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2022 року м. Київ № 640/4976/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Григоровича П.О., розглянувши в спрощеному провадженні адміністративну справу

за позовом Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області
про визнання протиправними та скасування наказу і рішення, зобов`язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадянин росії ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, якому просить:

1) визнати протиправним та скасувати наказ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київської області від № 332 від 17.09.2020 про відмову ОСОБА_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

2) визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України № 139-20 від 24.12.2020 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову ОСОБА_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

3) зобов`язати ДМС України в особі територіального підрозділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.03.2021 відкрито спрощене провадження без виклику сторін та проведення судового засідання.

Як вбачається з матеріалів справи позивач підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просить суд їх задовольнити посилаючись на доводи викладені в позовній заяві.

Відповідач проти позову заперечує про що надав до матеріалів справи відповідний письмовий відзив.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу і вирішити спір на підставі наявних у справі письмових доказів.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

17 вересня 2020 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийнято оскаржуваний наказ №332, яким відповідно до частини 6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відмовлено громадянину росії, ІНФОРМАЦІЯ_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В подальшому, за результатами розгляду скарги позивача на Наказ №332 від 17.09.2020, Державною міграційною службою України прийнято Рішення від 24.12.2020 №139-20 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з правомірністю і обґрунтованістю вказаних рішень, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить його задовольнити.

Оцінивши за правилами ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі - Закон), центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пунктом 1 ч.1 ст.13 Закону визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч.1 ст.1 Закону визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку про те, що орган Міграційної служби може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у випадку існування рішень, якими такій особі вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому обставини, визначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, мають не змінитись.

Як вбачається з матеріалів справи, в 2019 році позивач звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з аналогічним по суті позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 16.07.2018 №228-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.10.2019 апеляційну скаргу відповідача задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Постановою Верховного Суду від 05.02.2020 (https://zakononline.com.ua/court-decisions/show/87388670), постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.10.2019 у справі №1.380.2019.000250 залишено без змін.

Як встановлено судами апеляційної і касаційної інстанцій по вказаній справі, позивач 18.08.2017 прибув до України літаком Стамбул-Львів, однак був затриманий у зв`язку з його перебуванням у міжнародному розшуку правоохоронними органами росії для притягнення до кримінальної відповідальності за організацію незаконного збройного формування або участі у ньому (частина друга статті 208 Кримінального кодексу росії).

В обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач вказав про його переслідування на території росії за ознаками віросповідання та політичних переконань. Крім того зазначив, що не може та не бажає повернутися до країни свого попереднього постійного проживання (Турецька Республіка) внаслідок побоювань притягнення до кримінальної відповідальності, переслідування та видачі властям росії.

При цьому, у протоколі співбесіди від 06.10.2017 № 1 на питання: чи не переслідують його в країні громадянської належності за ознаками національності, позивач відповів «Ні». На питання: чи не відноситься він до окремої соціальної групи, що проживає в його країні, теж відповідь «Ні». На питання: «До якої політичної, релігійної, військової чи громадської організації Ви належите?» позивач відповів: «Я не належу до будь-якої організації». На питання: «Які у Вас політичні переконання, через які Вас переслідують в росії?» позивач зазначив, що «не має політичних переконань, через які його б переслідували в росії».

У протоколі співбесіди від 06.10.2017 №1 і у протоколі співбесіди від 09.11.2017 №2 позивачем зазначено, що метою його перебування в Україні є одруження з українською дівчиною. При цьому, у протоколі співбесіди від 09.11.2017 № 2 на питання: «Чому Ви вирішили саме в Україні звернутись за отриманням притулку?» позивач відповів: «Я їхав в Україну з метою одружитись з громадянкою України, і шукати тут притулку бажання не було. Проте, так склались обставини, що для мене це стало просто необхідно».

Водночас, у матеріалах справи містяться докази перебування позивача у розшуку за вчинення на території Російської Федерації кримінально караного злочину, передбаченого частиною другою статті 208 Кримінального кодексу Російської Федерації (організація незаконного збройного формування або участь у ньому).

Посилання позивача при повторному поданні заяви про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту на те, що «додому заявника приїздила поліція…»; «у зв`язку з участю у мітингах проти влади росії…», обґрунтовано відхилені відповідачем та на переконання суду не заслуговують на увагу, як такі що очевидно свідчать на користь бажання позивача виключно легітимізуватись на території України з корисливих мотивів, які жодним чином не мають відношення до обставин, визначених у пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 77-78, 139, 143, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя П.О. Григорович