Справа № 200/700/22
Суддя: Бєломєстнов О.Ю.
Дата ухвалення: 2022-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2022 року Справа№200/700/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Бєломєстнова О.Ю.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення заборгованості по пенсії та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

12.01.2022 року позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, місцезнаходження: Донецька область, м. Слов`янськ, площа Соборна, 3), Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (, місцезнаходження: Донецька область, Великоновосліківський район, смт. Велика Новосілка, вул. Центральна, 103), Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області(, місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, проспект Миру, 68), у якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії у повному розмірі за період з 11.07.2020 року по 31.03.2021 року у сумі 18839,72 грн., за період з 01.04.2021 року по 30.09.2021 року у сумі 5477,07 грн.;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 невиплачену заборгованість по пенсії за період з 11.07.2020 року по 31.03.2021 року у сумі 18839,72 грн., за період з 01.04.2021 року по 30.09.2021 року у сумі 5477,07 грн. за рахунок бюджетних асигнувань;

- стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю органу державної влади, суму в розмірі 24000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань.

В обґрунтування позову зазначила, що її вимоги про виплату пенсії в зазначеному розмірі є похідними від вимоги про визнання протиправним та скасування рішення відповідача про невключення до трудового стажу певних періодів страхового стажу (судова справа № 200/10674/20-а). Відповідач-2 був зобов`язаний провести розрахунок неотриманих грошових коштів за періоди, починаючи з дати призначення пенсії та до часу відновлення такого права за рішенням суду.

Крім того зазначає, що в результаті неправомірних дій відповідачів щодо відмови у виплаті належної суми їй завдана моральна шкода. Зокрема, шкода полягає у душевних стражданнях позивача пов`язаних з її ображенням з боку працівника органу ПФУ ОСОБА_2 , що визнано відповідачем-1. Наведене стало підставою звернення позивача до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 17.01.2022 року було відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

16.02.2022 року через відділ діловодства та документообігу суду відповідач-1 надав відзив на адміністративний позов, у якому зазначив, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування № 1058-IV від 09.07.2003 року (далі Закон № 1058). Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13.01.2021 року у справі №200/10674/20-а адміністративний позов ОСОБА_1 до Великоновосілківського ОУПФУ Донецької області задоволено частково. Зобов`язано відповідача включити до страхового стажу ОСОБА_1 для обчислення пенсії спірні періоди роботи та довідки про заробітну плату.

На виконання рішення суду по справі № 200/10674/20-а проведено перерахунок пенсії відповідно до ст.45 Закону № 1058. До страхового стажу позивачки зараховано періоди роботи, зазначені в судовому рішенні, розмір пенсії обчислено з урахуванням довідок про заробітну плату. Через відсутність вказівок у судовому рішенні, перерахунок здійснений з моменту набрання рішенням законної сили. В результаті проведеного перерахунку ОСОБА_1 нараховано заборгованість з пенсії в сумі 5 477,07 гривень за період з 01.04.2021 року по 30.09.2021 року, яка буде виплачена після встановлення КМУ відповідного порядку погашення заборгованості, що відповідає Закону України Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. З огляду на наведене, Головним управлінням в межах своєї компетенції вжито вичерпних заходів, спрямованих на виконання судового рішення, ухваленого на користь позивача.

Щодо стягнення моральної шкоди відповідач-1 зазначає, що ця шкода була завдана у зв`язку з порушенням етичних норм поведінки спеціалістом відділу обслуговування громадян, який здійснював прийом її документів. Вважає, що завдана моральна шкода не пов`язана з протиправними діями відповідача, пов`язаними з призначенням, перерахунком та виплатою пенсії позивачці тощо. Якщо моральна шкода завдана певною особою, хоча ця особа і є посадовою, вимога про стягнення моральної шкоди на думку відповідача-1 має бути звернена саме до цієї особи і повинна розглядатися за правилами цивільного судочинства. Зазначає, що вимога ОСОБА_1 про стягнення на її користь 24000,00 грн. моральної шкоди є необґрунтованою.

У зв`язку з наведеним просить суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Відповідачі - 2 та -3 правом надання відзиву на позовну заяву не скористалися.

З 31.01.2022 року по 28.02.2022 року суддя перебував у відпустці. Після її завершення у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні згідно з Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, рішенням Ради суддів України №9 від 24.02.2022, наказом голови Донецького окружного адміністративного суду №14/І-г від 26.02.2022 про запровадження особливого режиму роботи суду, у встановлений КАС України строк рішення по справі не було прийнято. Справу розглянуто у розумний строк після виникнення можливості для цього.

Дослідивши подані сторонами документи, судом встановлено наступне.

Позивач - ОСОБА_1 є громадянкою України та внутрішньо переміщеною особою. Зазначене підтверджується копією паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 20.06.2001 року, та довідкою від 10.12.2014 року №.

Відповідач-1 Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, місцезнаходження: Донецька область, м. Слов`янськ, площа Соборна, 3) є суб`єктом владних повноважень, основним завданням якого є реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення. Положенням про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2 на управління покладені повноваження, зокрема, щодо призначення (здійснення перерахунку) і виплати пенсії, щомісячного довічного грошове утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат відповідно до законодавства; забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством (підпункти 7,8 пункту 4 Положення).

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2020 року № 925 «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України» передбачено реорганізацію деяких територіальних органів Пенсійного фонду України в Донецькій та Луганській областях шляхом їх приєднання до головних управлінь Пенсійного фонду України в Донецькій та Луганській областях за переліком згідно з додатком. Цією постановою визначено Перелік територіальних органів Пенсійного фонду України, які реорганізуються шляхом приєднання до окремих органів Пенсійного фонду України в Донецькій та Луганській областях.

Згідно з вказаною постановою Великоновосілківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

За вказаних обставин відповідач-2 втратив владні управлінські функції, у зв`язку з чим не може вважатися суб`єктом владних повноважень. За наведеного у позовній заяві формулювання позовних вимог процесуальної можливості виключення Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області зі складу відповідачів КАС України не передбачає. При вирішенні даного спору суд виходить з функціонального правонаступництва відповідача-1 за відповідачем-2.

Відповідач-3 - Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області є органом державної влади - суб`єктом владних повноважень, який у відповідності до Бюджетного кодексу України здійснює казначейське обслуговування Державного бюджету України та може виступати відповідачем у справах про стягнення з нього компенсації моральної шкоди.

Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області як одержувач пенсії за віком та внутрішньо переміщена особа.

На підставі інформації, наявної в комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду», встановлено, що в провадженні Донецького окружного адміністративного суду перебувала справа № 200/10674/20-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду у цій справі від 13.01.2021 року: визнано протиправною відмову Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області в зарахуванні ОСОБА_1 до трудового стажу для обчислення пенсії період роботи з 01.10.1985 р. по 28.02.1992 р., з 01.03.1992 р. по 10.05.1993 р.; визнано протиправною відмову Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області в частині неприйняття під час призначення ОСОБА_1 пенсії довідок про заробітну плату №234 від 26.11.2014 року та № 258 від 26.11.2014 року; зобов`язано Великоновосілківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області включити до трудового стажу ОСОБА_1 для обчислення пенсії період роботи з 01.10.1985 р. по 28.02.1992 р., з 01.03.1992 р. по 10.05.1993 р.; зобов`язано Великоновосілківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області прийняти та включити до страхового стажу довідки про заробітну плату №234 від 26.11.2014 року та № 258 від 26.11.2014 року ОСОБА_1 .

Рішення набрало законної сили 26.03.2021 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 02.11.2021 року по справі № 200/10674/20-а завершено процедуру судового контролю за виконанням рішення Донецького окружного адміністративного суду у цій справі та встановлено, що 01 листопада 2021 року представник позивача звернувся до суду із заявою, в якій просить припинити судовий контроль за виконанням рішення у зв`язку з його виконанням у повному обсязі.

Як вбачається з листа Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 24.11.2021 року, 12.04.2021 року на виконання зазначеного рішення суду проведено перерахунок пенсії по стажу відповідно до ч.4 ст.45 Закону №1058 з 01.04.2021 року, оскільки зазначеним рішенням суду не зобов`язано провести перерахунок пенсії з моменту її призначення. Вказана заборгованість за період з 01.04.2021 року по 30.09.2021 року у сумі 5477,07 грн. не передбачена бюджетом Пенсійного фонду України та потребує додаткового фінансування, а тому буде виплачена після отримання відповідного фінансового ресурсу.

З аналізу заяв сторін по суті справи суд вбачає, що спірним питанням є своєчасність дій відповідача стосовно нарахування пенсії на підставі судового рішення та відмова у виплаті відповідної заборгованості з пенсії. Похідною є вимога про стягнення компенсації моральної шкоди, яка завдана позивачеві несвоєчасною виплатою сум, що нараховані та підлягали нарахуванню, а також неетичною поведінкою працівника органу ПФУ по відношенню до позивача.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Як зазначено у преамбулі Закону №1058, він визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду.

Згідно зі ч.1 ст.44 Закону №1058 призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Зі змісту рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13.01.2021 року по справі № 200/10674/20-а вбачається, що пенсія була призначена позивачу згідно її заяви №1996 від 11.09.2020 року та наданих до неї документів. Пенсію за віком було призначено з 11.07.2020 р.

Інших заяв або підстав для автоматичного призначення (перерахунку) пенсії судом встановлено не було. Судом не встановлювалося право позивача на підвищення пенсії, оскільки спірним у справі №200/10674/20-а був страховий стаж особи, що претендує на пенсію на момент звернення за її призначенням.

Відтак до спірних правовідносин повинні застосовуватися норми, які регулюють призначення, а не перерахунок пенсії. Тож застосування відповідачем-1 ч.4 ст.45 Закону №1058 у якості підстави для перерахунку пенсії з 01.04.2021 року є помилковим.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.45 Закону № 1058 пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Як вже зазначалося, судом встановлено, що позивачу була призначена пенсія за віком з 11.07.2020 року. Тому її нарахування після визнання судом протиправним невключення до страхового стажу певних періодів також мало починатися з моменту призначення пенсії.

Суд не вважає обгрунтованим твердження відповідача-1 про можливість застосування рішення суду у справі №200/10674/20-а тільки на майбутнє, для перерахунку пенсії з дня набрання рішенням законної сили. Час, з якого слід розпочати нарахування пенсії позивача, не був спірним питанням при розгляді вищезазначеної справи. Тому відсутність у резолютивній частині рішення вказівки на дату, з якої повинно починатися нарахування пенсії із включенням до страхового стажу нових періодів не може вважатися його недоліком.

Під час розгляду справи № 200/10674/20-а суд надавав правову оцінку документам, що були подані позивачем одночасно з заявою про призначення пенсії від 11.09.2020 року.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що рішення суду від 13.01.2021 року не було самостійною підставою для нарахування пенсії позивачу, а повинно виконуватися з урахуванням заяви позивача про призначення пенсії та строків, встановлених для нарахування статтею 45 Закону №1058.

Відтак право позивача на нарахування та виплату пенсії підлягає поновленню саме з дати її призначення, тобто з 11.07.2020 року.

Суд, як і позивач, не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам, та на свій розсуд розраховувати суму заборгованості з пенсійних виплат.

Тому суд вважає, що належним способом захисту прав позивача у даному випадку буде визнання протиправною бездіяльності відповідача-1 щодо нарахування та виплати позивачу у належному обсязі пенсії за період з 11.07.2020 року по 31.03.2021 року, а порушені права - захисту шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити пенсію позивачу за період з 11.07.2020 року по 31.03.2021 року з урахуванням висновків, яких дійшов суд у даній справі.

Що стосується періоду з 01.04.2021 року по 30.09.2021 року, нарахована та не сплачена за нього сума пенсійних виплат становить 5477,07 грн., що підтверджується відповідним листом відповідача-1.

Статтею 46 Закону №1058 передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Разом з тим, суть права позивача є достатньо чіткою і передбачено діючим законодавством. Суд враховує, що в силу положень статті 1 Протоколу №1 до Конвенції, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини вимоги щодо пенсії безперечно підпадають під дію цієї статті і вважаються майном, а майно, яке має особа-це конвенційне поняття права власності, та як абсолютне тлумачення, це те, на що особа може розраховувати.

Перша і найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Позбавлення власності можливо тільки на умовах передбачених законом і повинно переслідувати легітимну мету. Крім того, верховенство права один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції, а тому, при будь-якому втручанні державних органів у право на мирне володіння майном повинно бути забезпечено справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі. Відсутність порядку виплати заборгованості з пенсії, прийняття якого залежить від дій КМ України, не може слугувати підставою для позбавлення позивача права власності на належні йому грошові кошти.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд при розгляді справи № 805/402/18-а.

Враховуючи вищенаведене суд дійшов висновку, що бездіяльність відповідач-1 щодо невиплати позивачці пенсії за період з 01.04.2021 року по 30.09.2021 року у сумі 5477,07 грн. є протиправною, тому підлягає стягненню зазначена заборгованість на користь позивача.

Стосовно позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 24000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно п. 6 ч. 1ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Згідно зі ст. 24 Закону № 393/96-ВР, особи, винні у порушенні цього Закону, несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність, передбачену законодавством України.

Згідно з положеннями частин 1 та 2 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Приписами частин 1, 2 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завданої фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з п. п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 640/14909/16-ц, від 04 березня 2019 року у справі № 295/443/17, від 08 травня 2019 року у справі № 233/3464/17.

Пунктом 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 визначено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

При цьому, загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Наявність моральної шкоди позивач мотивував тим, що неправомірні дії відповідачів призвели до того, що вона тривалий час не отримувала пенсію у належному розмірі та була змушена захищати своє порушене право у судовому порядку. Крім того, позивач зазнала душевних страждань через протиправну поведінку головного спеціаліста відділу обслуговування громадян ОСОБА_2 , яка допустили відносно неї порушення норм етичної поведінки.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3.19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, у силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17.

У справі, що розглядається, відповідач-1 не довів відсутність причинно-наслідкового зв`язку між його бездіяльністю та психічним напруженням позивача, що викликане очікуванням спірних виплат та розчаруванням в діяльності державного органу, який навіть після вирішення спору судом продовжує порушення закону.

Крім того, у листі відповідача-2 від 30.09.2020 року повідомлено, що головного спеціаліста відділу ОСОБА_2 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та попереджено про особисту відповідальність за порушення норм етичної поведінки. Дана обставина оцінюється судом виключно як фактор, що може впливати на загальне ставлення позивача до бездіяльності відповідача-1, що визнана судом протиправною.

Проте, протиправність поведінки ОСОБА_2 не була предметом спору, а тому не оцінювалася судом. Протиправність цих дій, їх суть та доведеність судом не встановлювался. Через це суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення відшкодування моральної шкоди, завданої діями вказаної особи.

Стосовно розміру заподіяної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно роз`яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(за змінами та доповненнями), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Наведені позивачем обставини, спричинили йому душевні страждання, переживання, стрес та відчуття невизначеності, тобто заподіяли їй моральну шкоду.

Позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 24000,00 грн., яку розраховував як компенсацію страждань, викликаних бездіяльністю відповідача-1 щодо насвоєчастного ранахування та виплати пенсії у належному розмірі, а також дій співробітника органу ПФУ ОСОБА_2 .. Судом в межах позовних вимог визнана протиправною виключно бездіяльність відповідача-1, що має безпосередній вплив на розмір компенсації, що підлягає стягненню на користь позивача.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд враховує конкретні обставини справи: характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат (своєчасну неотриману пенсію у сумі 5477,07 грн. та ненарахування збільшеного розміру пенсії), час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану (повторність звернення до суду та неналежне виконання його рішення), та вважає справедливим визначити суму компенсації у розмірі 7119,69 грн. (сума, яку складає пенсія позивача за один місяць).

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Позивачем до суду надано: договір про надання правової допомоги №18 від 08.12.2021 року; акт приймання-передачі виконаних робіт згідно вказаного договору; рахунок витрат на правову допомогу (який містить детальний опис наданих послуг, відповідно до якого виконавцем послуг позивачу надані наступні послуги: ознайомленні з матеріалами справи у розмірі 3250,00 грн. (1625,00 грн. х 4 год.), складання позовної заяви у розмірі 9750,00 грн. (1625,00 грн. х 8 год.)); ордер та свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю.

Витрати за надану професійну правничу допомогу в сумі 13000,00 грн. позивачем оплачені, що підтверджується квитанцією № 10.01.2022 про сплату послуг у наданні правової допомоги до договору про надання допомоги №18 від 08.12.2021 року (в квитанції відображено, що адвокат отримав від позивача вказану суму коштів).

За приписами ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до положень ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з ч.ч.1 - 3 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Приписами ч.4 ст.134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Дослідивши зміст наданих доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу суд доходить висновку, що такі витрати дійсно пов`язані саме із розглядом цієї справи та підтверджені документально.

Суд не ставить під сумнів вартість гонорару адвоката, оскільки відповідний розмір визначений у додатку до договору про надання правничої допомоги.

Як визначено у ч.5 ст.134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Виходячи зі змісту ч.6 ст.134 КАС України, у разі недотримання вимог ч.5 ст.134 КАС України суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказала, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268).

Суд зазначає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.

Суд враховує обізнаність представника позивача з матеріалами даної справи, оскільки він приймав участь у розгляді справи № 200/10674/20-а щодо визнання права позивача на призначення належної їй пенсії. Крім того, суд звертає увагу на те, що під час розгляду вказаної справи представником позивача була надана заява про припинення судового контролю у зв`язку з виконанням рішення у повному обсязі.

У зв`язку з наведеним, а також частковим задоволенням позовних вимог, суд вважає, що понесені позивачем витрати в сумі 13000,00 грн. є неспівмірними зі складністю справи.

Таким чином, на переконання суду заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу у даній справі необхідно зменшити до 5000,00 грн., що відповідатиме вимогам співмірності, розумності та справедливості.

Отже, вимога позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвокатом підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить з правил частини першої статті 139 КАС України, відповідно до яких при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 статті 139 КАС України встановлено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, частиною 8 статті 139 КАС України передбачено, що у випадку якщо, зокрема, спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

З урахуванням встановлених обставин у справі, враховуючи, що спір в даному випадку виник внаслідок протиправних дій відповідача, суд приходить до висновку про необхідність покладення на відповідача-1 судових витрат у повному обсязі, а саме в сумі 1984,80 грн., які слід стягнути за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивачки.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-10, 20, 22, 25, 72-77, 90, 132, 139, 143, 241-246, 250, 251, 255, 295, 297, підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII Перехідні положення КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення невиплаченої заборгованості з пенсії та компенсації моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо виплати ОСОБА_1 пенсії за період з 01.04.2021 року по 30.09.2021 року у сумі 5477,07 грн.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо нарахування та виплати у належному обсязі ОСОБА_1 пенсії за період з 11.07.2020 року по 31.03.2021 року за її заявою №1996 від 11.09.2020 року.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, місцезнаходження: Донецька область, м. Слов`янськ, площа Соборна, 3) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) заборгованість з пенсійних виплат за період з 01.04.2021 року по 30.09.2021 року у сумі 5477,07 грн.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, місцезнаходження: Донецька область, м. Слов`янськ, площа Соборна, 3) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) пенсію за період з 11.07.2020 року по 31.03.2021 року у належному обсязі з урахуванням висновків суду.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, місцезнаходження: Донецька область, м. Слов`янськ, площа Соборна, 3) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) компенсацію моральної шкоди в сумі 7119,69 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, місцезнаходження: Донецька область, м. Слов`янськ, площа Соборна, 3) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у сумі 1984 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири) грн. 80 коп., судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в сумі 5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.

Повний текст судового рішення складено та підписано 25 серпня 2022 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя Бєломєстнов О.Ю.