Справа № 640/13028/21
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2022-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2022 року м. Київ № 640/13028/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Балась Т.П., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 з позовом до Апарату Верховної Ради України, у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні з 27.11.2014 року по день фактичного розрахунку, з 05.01.2015 року по день фактичного розрахунку, з 07.02.2017 року по день фактичного розрахунку, з 29 серпня 2019 року по день фактичного розрахунку;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні з 27.11.2014 року по день фактичного розрахунку, з 05.01.2015 року по день фактичного розрахунку, з 07.02.2017 року по день фактичного розрахунку, з 29 серпня 2019 року по день фактичного розрахунку;

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на виконання рішення у адміністративній справі № 640/20872/19 відповідачем було нараховано та виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані 84 календарних дні щорічної основної відпустки. Разом з тим, відповідачем, у порушення вимог статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), при здійсненні вказаного розрахунку не було виплачено позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.05.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі, розгляд якої вирішено здійснювати без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.08.2021 прийнято до розгляду заяву представника позивача про збільшення розміру позовних вимог.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.10.2021 зобов`язано позивача надіслати копію заяви про збільшення розміру позовних вимог на поштову адресу відповідача рекомендованою кореспонденцією протягом п`яти днів з дня отримання цієї ухвали, докази чого надати до суду; клопотання представника відповідача - Апарату Верховної Ради про продовження процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, - задоволено.

Відповідач проти позову заперечив, у відзиві на позовну заяву з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, зазначив про відсутність правових підстав для здійснення виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні, оскільки не є роботодавцем позивача та не несе вини за нездійснення вчасної виплати вказаних сум.

Також відповідачем подано заяву про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з порушенням позивачем місячного строку звернення до суду, встановленого частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вирішуючи клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, суд враховує наступне.

Так, предметом спору у даній справі є виплата позивачу середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні.

Чинним законодавством встановлено місячний строк звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Як свідчать матеріали справи, розрахунок із позивачем на виконання рішення суду у справі № 640/20872/19 відповідачем проведений 02.04.2021, що підтверджується випискою з банківського рахунку позивача. Ці обставини також не заперечувались та були зазначені позивачем у позові.

В той же час суд враховує, що 06.04.2021 без зайвих зволікань позивач звернулась до відповідача із заявою про середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Однак, Апарат Верховної Ради України листом від 29.04.2021 № 15/26-2021/ НОМЕР_1 відмовив позивачу у виплаті середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, в даному випадку, зважаючи на те, що матеріали позовної заяви містять докази звернення позивача до відповідача із заявою для отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, місячний строк звернення до суду слід обраховувати з 29.04.2021.

Відтак, позивач звернувшись 11.05.2021 за допомогою системи «Електронний Суд» до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, не пропустила місячний строк звернення до суду.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення з даним адміністративним позовом до суду.

Від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач наполягала на обґрунтованості позовних вимог.

Частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З клопотаннями про розгляд справи у судовому засіданні учасники справи не звертались.

Згідно з частиною 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання; якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає можливим розглянути та вирішити справу по суті за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працювала на посаді помічника-консультанта народних депутатів України з наступною кількістю календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки:

- VII скликання ОСОБА_2 з 01.02.2013 по 28.11.2014 - 24,5 календарних дні;

- VIII скликання ОСОБА_2 з 28.11.2014 по 05.01.2015 - 3 календарні дні;

- VIII скликання ОСОБА_3 з 06.01.2015 по 07.02.2017 - 62,5 календарних дні;

- VIII скликання ОСОБА_4 з 11.09.2017 по 28.08.2019- 59 календарних дні.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.11.2020 у справі № 640/20872/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.02.2021, вирішено зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 84 календарні дні невикористаної щорічної основної відпустки, а саме: з 01.02.2013 по 28.11.2014 - за 23,5 календарних дні, з 28.11.2014 по 05.01.2015 - за 3 календарних дні, з 06.01.2015 по 07.02.2017 - за 0,5 календарний день, з 11.09.2017 по 29.08.2019 - за 57 календарних днів.

02.04.2021 вказане рішення було виконане відповідачем у добровільному порядку, що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням на суму 35 131,03 грн.

06.04.2021 позивач звернувся до Апарату Верховної Ради України із заявою щодо сплати середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Листом від 29.04.2021 № 15/26-2021/146135 Апарат Верховної Ради України відмовив позивачу у виплаті середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки по день фактичного розрахунку.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо не здійснення виплати середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні по день фактичного розрахунку, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України (тут і далі нормативно-правові акти наведені у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, якщо не зазначено іншого), органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці помічника-консультанта народного депутата України, визначені статтею 34 Закону України «Про статус народного депутата України» і Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР.

Частиною 1 статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» передбачено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 3 статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України», помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.

Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк.

Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Відповідно до ч. 6 статті 34 «Про статус народного депутата України», у випадку звільнення помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата, відповідно до частини третьої статті 5 цього Закону помічнику-консультанту народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його середньої місячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Суд зазначає, що згідно з положеннями статей 21-49 КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути укладеним, на невизначений строк; на визначений строк, який встановлюється за погодженням сторін; на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір може укладатися на будь-який строк, визначений за погодженням сторін.

Пленум Верховного Суду України в постанові № 9 від 06 листопада 1992 року роз`яснив, що договір вважається укладеним, якщо видано наказ про призначення та фактично допущено працівника до роботи.

Таким чином, строковий трудовий договір це угода, яка визначає взаємні права та обов`язки сторін, основна частина яких регулюється загальним законодавством про працю, інша частина спеціальним або колективним договором, угодою сторін. У трудовому договорі воля працівника відображається у формі його письмової заяви, а воля роботодавця у формі наказу чи розпорядження про зарахування такого працівника на посаду.

Згідно з ч. 7 статті 1.1 Положення, помічники-консультанти народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Частина 8 статті 1.1 Положення визначає, що помічник-консультант народного депутата України у своїй роботі керується Конституцією України, законодавством України, а також цим Положенням.

Згідно з ч. 1 статті 4.1 Положення, розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України.

За правилами ч. ч. 1, 3 статті 4.4 Положення, помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.

За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України «Про відпустки».

Щодо застосування норм КЗпП України та Закону України «Про відпустки», суд зазначає, що з правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 слідує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

За наведених обставин, до правовідносин у сфері проходження патронатної служби і, які стосуються виплати компенсації за невикористану відпустку помічнику-консультанту народного депутата України підлягають застосуванню відповідні норми КЗпП України та Закону України «Про відпустки».

Державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи визначені Законом України «Про відпустки».

Згідно із ч. 3 статті 2 Закону України «Про відпустки», право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 статті 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому, тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні (ч. 1 статті 24 Закону України «Про відпустки»).

Положення ч. 1 та 4 статті 24 Закону України «Про відпустки» кореспондуються із положеннями частин 1 та 4 статті 83 КЗпП України.

Статтею 3 Закону України «Про відпустки» передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку, чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Аналіз наведених вище норм Закону України «Про відпустки» та КЗпП України дає підстави для висновку про те, що виплата роботодавцем грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку при звільненні з роботи не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці та є однією із основних державних соціальних гарантій працівників, закріпленою на законодавчому рівні.

Отже, як вбачається з вищенаведених положень, підставою виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, є звільнення особи з вказаної посади.

Окрім того, суд зазначає, що згідно з п. п. 1 та 2 п. 10 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року № 769, Апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Отже, зазначене дає підстави вважати, що всі виплати, які виникають з трудових правовідносин, в тому числі й матеріальна допомога на оздоровлення, грошова компенсація за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки та, відповідно, середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні, здійснюються Апаратом Верховної Ради з загального фонду оплати праці помічників - консультантів народного депутата України, розмір якого щорічно встановлюється Верховною Радою України.

Посилання відповідача на те, що у нього відсутній обов`язок виплати спірних сум, оскільки, всі виплати здійснюються особисто народним депутатом України в межах місячного фонду заробітної плати його помічників - консультантів не відповідає вимогам закону. Частина 6 статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» не покладає такого обов`язку на народного депутата.

Видатки з виплати компенсації за невикористану основну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України та, відповідно, з виплати середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні, має нести Апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.

При цьому, відсутність бюджетних призначень на оплату праці не може бути підставою для невиконання вимог закону.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2020 року у справі № 580/2954/19.

Аналіз положень Закону України «Про статус народного депутата України» дає підстави вважати, що позивач перебував у трудових відносинах саме з Апаратом Верховної Ради України, а не з народними депутатами України.

Зазначене також підтверджується позицією судів першої та апеляційної інстанції у справі № 640/23919/19.

Суд також звертає увагу, що нормами Закону України «Про статус народного депутата України» визначено право народного депутата визначати порядок виплат і розмір заробітної плати помічників-консультантів, проте, не надано права позбавляти їх соціальних гарантій, що встановлені законом, у тому числі гарантій щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні.

Відповідно до вимог ч. 1 статті 116 та ч. 1 статті 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Оскільки, як було встановлено судом вище, саме на відповідача як роботодавця позивача покладений обов`язок щодо здійснення виплати останньому компенсації за невикористану основну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України, саме Апарат Верховної Ради України є визначеною, у розумінні вимог ч. 1 статті 117 КЗпП України, особою щодо здійснення виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні, у разі наявності вини відповідача щодо нездійснення виплати компенсації за невикористану основну відпустку при звільненні у строки, визначені в статті 116 цього КЗпП України.

При цьому, обставини наявності вини саме відповідача у здійсненні невчасної виплати компенсації за невикористану основну відпустку при звільненні встановлені зазначеним вище рішенням суду у справі № 640/20872/19, яким підтверджується факт того, що така виплата мала бути здійснена при звільненні позивача, проте, як вбачається з матеріалів справи, з огляду на бездіяльність відповідача фактична виплата сум компенсації мала місце лише 02.04.2021, у той час коли звільнення позивача відбулось 07.02.2017 та 29.08.2019.

Таким чином, суд доходить висновку про обґрунтованість доводів позивача в частині необхідності застосування вимог ч. 1 статті 117 КЗпП України до спірних правовідносин, оскільки його роботодавцем, з вини останнього, не було здійснено виплату позивачу компенсації за невикористану основну відпустку при звільненні у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що відповідачем протиправно не виплачено ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні з 27.11.2014 по день фактичного розрахунку, з 05.01.2015 по день фактичного розрахунку, з 07.02.2017 по день фактичного розрахунку, з 29.08.2019 по день фактичного розрахунку;

При цьому, суд зазначає, що у позовній заяві позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні з 27.11.2014 року по день фактичного розрахунку, з 05.01.2015 року по день фактичного розрахунку, з 07.02.2017 року по день фактичного розрахунку, з 29.08.2019 по день фактичного розрахунку, з приводу чого суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, суд наділений правом вийти за межі позовних вимог під час ухвалення рішення у справі та з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З метою ефективного захисту прав позивача суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення Апарату Верховної Ради України, викладене у листі від 29.04.2021 № 15/26-2021/146135, про відмову у виплаті середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки по день фактичного розрахунку.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що дії суб`єкта владних повноважень активна поведінка, яка може мати вплив на права, свободи та інтереси фізичних та юридичних осіб, в той час коли протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Відтак, за наявності рішення суб`єкта владних повноважень, яке визнане судом протиправним, суд зазначає, що оскаржувана бездіяльність поглинається скасуванням прийнятого рішення, оскільки суб`єктом владних повноважень проявлено активну поведінку прийнято рішення про відмову позивачу у перерахунку пенсії.

Що стосується позовних вимог в частині зобов`язання Апарату Верховної Ради України виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні з 27.11.2014 по день фактичного розрахунку, з 05.01.2015 по день фактичного розрахунку, з 07.02.2017 по день фактичного розрахунку, з 29.08.2019 по день фактичного розрахунку, суд зазначає наступне.

У пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Розрахунок розміру суми відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має розраховуватись відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Між тим, варто наголосити, що позивач не заявляв вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, а порушував питання щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, а саме нарахувати та виплатити такий середній заробіток.

Враховуючи наведене, суд при вирішенні даної адміністративної справи не вбачає підстав для здійснення розрахунку середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку із позивачем.

Зважаючи на те, що судом в ході розгляду справи підтверджено обставини проведення відповідачем повного розрахунку із позивачем, зокрема, щодо виплати компенсації за невикористані календарні дні щорічної відпустки поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, суд вважає за належне зобов`язати відповідача на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні з 27.11.2014 по день 02.04.2021, з 05.01.2015 по 02.04.2021, з 07.02.2017 по 02.04.2021, з 29.08.2019 по 02.04.2021.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи зазначене, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908, 00 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Апарату Верховної Ради України, викладене у листі від 29.04.2021 № 15/26-2021/ НОМЕР_1 , про відмову ОСОБА_1 у виплаті середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки по день фактичного розрахунку.

3. Зобов`язати Апарат Верховної Ради України на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні з 27.11.2014 по день 02.04.2021, з 05.01.2015 по 02.04.2021, з 07.02.2017 по 02.04.2021, з 29.08.2019 по 02.04.2021.

4. В задоволенні іншої частини вимог відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 908, 00 грн. (дев`ятсот вісім гривень).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Т.П. Балась