Справа № 300/546/21
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2022-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2022 рокуЛьвівСправа № 300/546/21 пров. № А/857/7367/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Святецького В.В.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної прокуратури,

на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2022 року (суддя Шумей М.В., час ухвалення не зазначено, місце ухвалення м.Івано-Франківськ, дата складання повного тексту не зазначено),

в адміністративній справі №300/546/21 за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Івано-Франківської обласної прокуратури,

про стягнення матеріальної шкоди,

встановив:

У лютому 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до відповідача держави Україна в особі Івано-Франківської обласної прокуратури, в якому просила стягнути з держави Україна в особі Івано-Франківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої частини заробітної плати, а саме, посадового окладу, визначеного за ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України», що визнані неконституційними, за період з 01 липня 2015 року по 30 грудня 2020 року у сумі 464202,34 гривень.

Відповідач Івано-Франківська обласна прокуратура позовних вимог не визнав, вважаючи, що доводи позовної заяви не відповідають фактичним обставинам справи, суперечать вимогам діючого законодавства та є взаємовиключними. У суді першої інстанції подав відзив на позов. Просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.04.2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Івано-Франківської обласної прокуратури, щодо не нарахування та невиплати частини заробітної плати ОСОБА_1 з 26.03.2020 по 30.12.2020 в порядку та в розмірах передбачених статтею 81 Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII від 14.10.2014. Зобов`язано Івано-Франківську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 не отриманої частин заробітної плати з 26.03.2020 по 30.12.2020 в порядку та в розмірах передбачених статтею 81 Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII від 14.10.2014. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач Івано-Франківська обласна прокуратура та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що висновки суду першої інстанції в частині стягнення на користь позивачки заробітної плати з 26.03.2020 по 30.12.2020 в порядку та розмірах, передбачених ст.81 Закону України «Про прокуратуру» №1697-УІІ від 14.10.2014, не відповідають вимогам закону, рішення суду підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що на час виникнення спірних правовідносин схема посадових окладів працівників органів прокуратури визначалась постановою Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» із урахуванням відповідних змін, внесених постановами Кабінету Міністрів України №763 від 30.09.2015, №1013 від 09.12.2015 та №657 від 30.08.2017. Оскільки Кабінетом Міністрів України зміни до постанови від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників прокуратури» щодо умов оплати праці, зокрема, розмірів окладів працівників, не внесені, Законами України про Державний бюджет України на 2018-2020 роки видатки на реалізацію положень ст.81 Закону України «Про прокуратуру» не передбачались, прокуратура області (обласна прокуратура) не наділялась правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості збільшувати видатки із Державного бюджету України та здійснювати перерахунок посадового окладу позивача. А тому правових підстав для виплати заробітної плати позивача поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України у додатках до постанови №505, у прокуратури не було. Також зазначає скаржник, що відповідно до п.2 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Без наявності двох указаних обов`язкових елементів твердження про наявність шкоди чи обов`язок будь-яких фізичних або юридичних осіб щодо її відшкодування є безпідставним. При цьому судом не доведено протиправності дій обласної прокуратури в частині невиплати позивачу заробітної плати з 26.03.2020 по 30.12.2020. Окрім того вказує скаржник, що позивача з моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 по день звільнення з посади прокурора не було переведено за результатами проходження нею атестації до обласної прокуратури, оплата її праці здійснювалась згідно із постановою Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури». Також твердить апелянт про вихід суду за межі позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльності Івано-Франківської обласної прокуратури.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить оскаржене рішення суду від 07.04.2022 року скасувати в частині задоволення позовних вимог, й ухвалити нове судове рішення у відповідній частині про відмову в задоволенні позову.

Не погоджуючись із доводами апеляційної скарги, позивач подала до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає що рішення суду першої інстанції в оскарженій частині ґрунтується на засадах верховенства права, відповідає критеріям законності та обґрунтованості, а тому не підлягає скасуванню. Доводи в апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи та їх представників, які з`явились в засідання суду апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з врахуванням наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 працювала в органах прокуратури з 09 серпня 2010 року по 30 грудня 2020 року, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 20-21).

Згідно наявної у матеріалах справи довідки (інформації), розмір посадового окладу ОСОБА_1 за час перебування на посадах: прокурора Коломийської міжрайонної прокуратури з 01.07.2015 по 12.10.2015 1379,00 грн; прокурора Коломийської міжрайонної прокуратури з 13.10.2015 по 30.11.2015 1444,00 грн; прокурора Коломийської міжрайонної прокуратури з 01.12.2015 по 18.10.2016 1804,00 грн; в період з 19.10.2016 по 21.06.2018 перебувала у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років; на посаді прокурора Коломийської місцевої прокуратури з 22.06.2018 по 30.08.2018 - 5660,00 грн; в період з 31.08.2018 по 31.07.2019 перебувала у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років; на посаді прокурора Коломийської місцевої прокуратури з 01.08.2019 по 03.05.2020 - 5660,00 грн; в період з 04.05.2020 по 23.09.2020 перебувала у відпустці без збереження заробітної плати для домашнього догляду за дитиною; на посаді прокурора Коломийської місцевої прокуратури з 24.09.2020 по 30.12.2020 - 5660,00 грн (а.с. 23).

Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 р. у справі №6-р/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 р. №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом про стягнення на її користь з держави Україна в особі відповідача матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої частини заробітної плати.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що правові наслідки рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 р. №6-р/2020 не можуть застосовуватись до правовідносин, які мали місце до 26.03.2020, а тому визнав, що позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті заробітної плати позивачу з 01.07.2015 по 26.03.2020 в порядку та в розмірах передбачених статтею 81 Закону України "Про прокуратуру" та зобов`язання нарахувати та виплатити заробітну плату за вказаний період у відповідності до вимог ст.81 Закону України "Про прокуратуру" задоволенню не підлягають. Щодо правовідносин між сторонами, які виникли після ухвалення рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 р. №6-р/2020 щодо нарахування та виплати заробітної плати за період з 26.03.2020 у відповідності до вимог ст.81 Закону України "Про прокуратуру", суд першої інстанції визнав, що грошові кошти, які були недоотримані позивачем, підлягають перерахунку та виплаті з урахуванням приписів рішення Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26.03.2020 та з урахуванням визначеного ст.81 Закону №1697-VІІ розміру. Суд вважав, що для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень необхідно визнати протиправною бездіяльність Івано-Франківської обласної прокуратури, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті заробітної плати позивачу з 26.03.2020 відповідно до ст.81 Закону України "Про прокуратуру" та, з урахуванням висновків рішення Конституційного суду України від 26.03.2020 №1-223/2018 (2840/18), зобов`язавши відповідача нарахувати та виплатити заробітну плату позивачу з 26.03.2020 в порядку та в розмірах, передбачених статтею 81 Закону №1697-VІІ.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, за правилами статті 308 КАС України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині наявності підстав для задоволення частини позову, з урахуванням наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведені норми означають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд застосовує законодавство України, чинне на час виникнення та існування вказаних правовідносин. Суд першої інстанції вірно керувався наступними правовими нормами.

Так, 14.10.2014 прийнято Закон України Про прокуратуру №1697-VII (далі Закон №1697-VII), який набрав чинності 15.07.2015.

Відповідно до частини третьої статті 81 Закону №1697-VII, посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Частиною дев`ятою статті 81 Закону №1697-VII передбачено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Частиною першою статті 90 Закону №1697-VII визначено, що фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Згідно зі статтями 8 і 13 Закону України Про оплату праці, умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Частинами першою і другою статті 23 Бюджетного кодексу України встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Законом України від 28.12.2014 Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин розділ VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення статті 81 Закону України Про прокуратуру застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України Про Державний бюджет України на 2015 рік установлено, що положення частини другої статті 33, статті 81 Закону України Про прокуратуру застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Аналогічні положення закріплені у пункті 11 Прикінцевих положень Закону України Про Державний бюджет України на 2016 рік.

Тобто, Законами України Про Державний бюджет України на 2015 рік та Про Державний бюджет України на 2016 рік, як спеціальними законами, які регулюють бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, які фінансуються з державного бюджету, надано повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір і порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.

Схема посадових окладів працівників органів прокуратури затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505 Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури, зі змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 №763, від 09.12.2015 №1013, №657 від 30.08.2017 та №171 від 26.02.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів та інші виплати. Видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури (пункти 2 і 6).

Підпунктом 1 пункту 13 Перехідних положень Закону №1697-VII доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.

Реалізація положень Закону №1697-VII є неможливою без унесення відповідних змін як до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури, так і до Бюджетного кодексу України й законів про Державний бюджет України на відповідні періоди, щодо заробітної плати працівників органів прокуратури.

Зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури, зокрема, щодо розмірів окладів працівників органів прокуратури не вносились, законами про Державний бюджет України на відповідні періоди не було передбачено видатки на реалізацію положень статті 81 Закону № 1697-VII, а отже відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати поза межами видатків Державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Стосовно прийнятого Конституційним Судом України рішення від 26.03.2020 №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18), апеляційний суд звертає увагу, що вказаним рішенням визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Водночас, як визначено частиною другою статті 152 Конституції України і частиною першою статті 91 Закону України Про Конституційний Суд України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У Рішенні від 30.09.2010 №20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України Про внесення змін до Конституції України від 08.12.2004 №2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Подібний висновок також висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.11.2020 у справі №4819/49/19, за яким: рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію, тобто поширюється на правовідносини, що виникли або тривають після його ухвалення (за винятком тих випадків, якщо інше встановлено Конституційним Судом України безпосередньо у тексті ухваленого рішення).

Таким чином, дія окремого положення пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18), втратила чинність 26.03.2020, тому на спірні правовідносини, які виникли до його ухвалення, не може вплинути, оскільки вказане рішення не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Щодо позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої частини заробітної плати за період з 26.03.2020 (дати ухвалення вказаного рішення Конституційного Суду України) по 30.12.2020 колегія суддів зазначає наступне.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» 19.09.2019 №113-IX, який набрав чинності 25.09.2019 та яким запроваджено реформування системи органів прокуратури, частини 3, 4 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» викладені у такій редакції: «Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора обласної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Офісу Генерального прокурора - 1,3.».

Згідно п.1, п.2, п.6 постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5; надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці: 1) установлювати: працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів, а також зазначено, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури здійснюється в межах затвердженого фонду оплати праці.

Відповідно до п.3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.

За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Відповідно до п.4 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX день початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур визначається рішеннями Генерального прокурора стосовно Офісу Генерального прокурора, усіх обласних прокуратур, усіх окружних прокуратур. Вказані рішення публікуються у газеті "Голос України".

Предметом розгляду у вказаній справі згідно доводів та вимог апеляційної скарги є питання стягнення з держави Україна в особі Івано-Франківської обласної прокуратури на користь позивача матеріальної шкоду у вигляді недоотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного за ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України», що визнані неконституційними, за період з 26.03.2020 року по 30 грудня 2020 року.

Апеляційний суд в контексті спірних правовідносин вважає за доцільне зазначити також наступне.

Статтею 4 Закону №1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Абзацом 3 п.3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX встановлено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури.

На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Вказаний Закон є чинним та неконституційним у встановленому законом порядку не визнавався.

Судом встановлено, позивач 30.12.2020 року звільнена із займаної посади прокурора Коломийської місцевої прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (наказ №1272к від 24.12.2020).

Доказів того, що позивача переведено до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури чи окружної прокуратури за результатами проходження атестації, судом не здобуто.

Вказане підтверджує, що позивач не є прокурором, який успішно пройшов атестацію, а тому у спірних правовідносинах застосуванню підлягають приписи абзацу третього пункту 3 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону №113-IX, зі змісту якого слідує, що на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме: постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Колегія суддів зауважує, що положеннями пункту 3 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону №113-IX запроваджено різні підходи до оплати праці прокурорів залежно від проходження чи не проходження атестації.

Тому, зважаючи на фактичні обставини справи та чинне законодавче регулювання організації прокуратури України заробітна плата позивача не може обчислюватися з урахуванням посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, оскільки позивач у ці органи не була переведена.

Прирівнювання посадового окладу позивача до посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури за відсутності факту переведення її на посаду прокурора в ці установи суперечить вимогам Закону №113-ІХ.

Суд наголошує, що не всім прокурорам України воднораз збільшили посадові оклади, а тільки тим, кого після атестації перевели на посади прокурорів до Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур (відповідно до Закону №113-ІХ).

Цей процес був триваючим, тому виникали ситуації, коли протягом одного періоду прокурори отримували заробітні плати відповідно до різних нормативно-правових актів (зокрема і до Постанови №505).

Проте, вказане не свідчить про наявність бездіяльності відповідача у спірних правовідносинах.

З урахуванням встановленого колегія суддів вважає, що нарахування та виплата позивачу заробітної плати за період з 26.03.2020 по 30.12.2020 правомірно здійснювалося відповідно до Постанови №505, з урахуванням вимог пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ, які неконституційними не визнавалися. Підстави для застосування положень статті 81 Закону №1697-VІІ при визначенні розміру посадового окладу позивача за вказаний період відсутні.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, що наведена у постановах від 21.07.2022 року у справі №280/1992/21, від 26.05.2022 року у справі №540/1268/21.

На вказане вище нормативне регулювання досліджуваних правовідносин суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині вимог за період з 26.03.2020 по 30.12.2020.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги відповідача в оскаржений частині рішення суду першої інстанції спростовують його висновки щодо часткового задоволення позову із застосуванням ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень шляхом визнання протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу заробітну плату з 26.03.2020 в порядку та в розмірах передбачених статтею 81 Закону №1697-VII.

Вказаний висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи та нормам матеріального права, що у відповідності до статей 315, 317 КАС України дає підстави для скасування рішення суду першої інстанції в оскарженій частині, із прийняттям в цій частині нової постанови про відмову в задоволенні відповідних позовних вимог.

У решта ж частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної прокуратури задоволити.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2022 року в адміністративній справі №300/546/21 за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Івано-Франківської обласної прокуратури про стягнення матеріальної шкоди скасувати частково, а саме, в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Івано-Франківської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати частини заробітної плати ОСОБА_1 з 26.03.2020 по 30.12.2020 в порядку та в розмірах передбачених статтею 81 Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII від 14.10.2014 та зобов`язання Івано-Франківської обласної прокуратури нарахувати та виплатити ОСОБА_1 не отриманої частин заробітної плати з 26.03.2020 по 30.12.2020 в порядку та в розмірах передбачених статтею 81 Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII від 14.10.2014, і в цій частині прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні вказаних позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати та виплатити не отриману частину заробітної плати за період з 26.03.2020 по 30.12.2020.

У решта частині рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2022 року в адміністративній справі №300/546/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
В. В. Святецький