Справа № 640/21608/20
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2022-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2022 року м. Київ № 640/21608/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Григоровича П.О., ознайомившись із позовною заявою і доданими до неї матеріалами

за позовом Громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України
третя особаЦентральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з даним позовом, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України № 281-20 від 07.07.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.09.2020 відкрито спрощене провадження без виклику сторін та проведення судового засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи позивач підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просить суд їх задовольнити, посилаючись при цьому на те, що при прийнятті спірного рішення відповідачем не було враховано, що позивач має обґрунтовані побоювання з огляду на те, що у країні походження на нього чекає небезпека у зв`язку з переслідуванням через релігійні причини, а також систематичне порушення прав людини по всій країні. Стверджує, що відповідач формально дослідили інформацію по країні походження позивача. На переконання позивача, відмова відповідача у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, може мати наслідком виникнення у позивача обов`язку повернутись до країни походження, а відтак така відмова є порушенням статей 28 Конституції України, 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, 13 Римської Конвенції, 3 Конвенції ООН «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження і покарання».

Представник відповідача проти позову заперечує, про що надав до матеріалів справи письмовий відзив. Посилається на те, що відповідачем правомірно відмовлено позивачеві у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю у позивача обґрунтованих та переконливих доказів і побоювань стати жертвою переслідувань за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Третя особа правом на подання власних письмових пояснень не скористалась.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу і вирішити спір на підставі наявних письмових доказів.

Розглянувши подані документи і матеріали справи, вислухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням відповідача від 07.07.2020 № 281-20 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Не погодившись з рішенням відповідача, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Оцінивши за правилами ст. 90 КАС України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далів - Закон № 3671-VI).

За визначенням пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI:

біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частинами першою, другою статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 6 Закону N 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частиною першою статті 8 Закону № 3671-VI передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до частини четвертої статті 8 Закону № 3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно з частинами шостою, восьмою указаної статті Закону N 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Відповідно до частини другої статті 12 Закону № 3671-VI рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Зі змісту наведених положень вбачається, що небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця ІНФОРМАЦІЯ_1 у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

У контексті наведеного, виходячи із фактичних обставин справи, судом з`ясовано наступне.

Як зазначає представник відповідача та не було заперечено і спростовано позивачем, під час співбесіди від 03.06.2020 останній повідомив, що в країні громадянської належності у м. Андіжан він працював на посаді інженера в державній організації «Узтелеком» у період з 2011 по 2012. Вперше виїхав з Узбекистану до Росії у 2008 році до родичів, де проживав та працював різноробочим до 2011.

Вдруге позивач виїхав з Узбекистану в 2013: до росії (2013-2015, працював будівельником і таксистом); Грузії (затримався на два дні, транзит); Туреччини (2015-січень 2017, працював кухарем, будівельником, вантажником); Єгипту (лютий-березень 2017). Документів на підтвердження трудової діяльності не надав.

У квітні 2017 прибув до України повітряним шляхом на підставі закордонного паспорту.

20.03.2018 заявник звернувся за захистом в Україні перебуваючи на території України нелегально. Вказав, що в інших країнах або регіонах України за захистом раніше не звертався.

Повідомляючи про обставини та мотиви виїзду з країни громадянської належності, позивач надав суперечливі твердження. Так, під час співбесіди від 30.03.2018 заявник повідомив, що причиною його виїзду з Узбекистану є перебування у розшуку за сповідування релігії, а також виклики до правоохоронних органів та погрози з боку співробітників.

Разом із тим, у ході співбесіди від 03.06.2020 заявник повідомляє, що виїхавши з Узбекистану до росії він не звернувся за захистом, оскільки не відчував загрози. Однак він звернувся до міграційної служби росії та легалізував своє перебування на території країни на підставі працевлаштування.

Крім того, у ході цієї ж співбесіди, повідомляючи про проблеми в Узбекистані, які розпочалися після його повернення з росії у 2011, позивач зазначив: «я знав, що я не зможу жити там (в Узбекистані), не сподобалось, і скучно там було, і я поїхав назад до Росії, і більше вирішив не повертатись».

Крім того, за словами заявника, прибувши до України, він намагався зробити посвідку на проживання на підставі укладання шлюбу з громадянкою України через посередника (знайомого з Узбекистану) за грошову винагороду, який в подальшому безслідно зник з паспортом заявника та його коштами.

Додатково, у заяві та в анкеті особи, яка звернулася із заявою, позивач вказував, що його шлюб з українкою є фіктивним, однак під час співбесіди від 03.06.2020 він заперечував вказане, наполягаючи на справжності шлюбу та водночас, повідомляючи про другу дружину, з якою одружений за релігійним обрядом (без реєстрації шлюбу) та має двох дітей.

Щодо мотивів одруження з громадянкою України відповів: «Нудно мені було, захотілося одружитися» (протокол співбесіди від 03.06.2020).

Вищевикладене у сукупності не може свідчити про те, що заявник, покидаючи країну походження, дійсно мав реальні побоювання зазнати переслідувань.

Як було зазначено вище, позивач під час співбесіди від 30.03.2018 повідомив, що причиною виїзду з Узбекистану серед іншого було його перебування у розшуку.

Однак за результатами перевірки особи за обліками Генерального секретаріату Інтерполу та Європолу встановлено, що позивач перебуває у міжнародному розшуку (з 23.11.2017) на підставі ордеру на арешт від 15.11.2016.

Кримінальну справу порушено 2016, тобто, на момент виїзду з країни громадянської належності у 2013 заявник не міг перебувати ні у внутрішньому, ні у міжнародному розшуку за повідомленими обвинуваченнями, оскільки на той момент для цього не було підстав.

Крім цього, 17.05.2013 заявнику було видано паспорт для виїзду за кордон, після чого він легально виїхав до росії, де, у подальшому, легально проживав.

У ході співбесіди від 03.06.2020 він додатково зазначив, що спочатку хотів їхати у Корею на заробітки, але згодом виїхав до росії.

Аналізуючи доводи позивача, суд зазначає, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні.

На переконання суду, доводи позивача про можливе переслідування за релігійною ознакою є непослідовними та суперечливими, виходячи із можливості вільного неодноразовим виїзду позивача з країни походження в треті країни, роботою позивача в державній організації «Узтелеком» та шлюбом із громадянкою України виключно з метою легалізації власного перебування на території України.

Разом із тим, відсутні будь-які докази на користь того, що родичі позивача зазнають переслідувань, або не мають змоги безперешкодно виїжджати за межі Республіки Узбекистан.

При цьому, злочини, інкриміновані позивачу в країні походження, не пов`язані зі сповідуванням останнім ісламу.

Також суд враховує, що позивач не був заарештований на територіях Республіки Узбекистан, росії, Туреччини, Єгипту. Ні до нього особисто, ні до його родини в Республіці Узбекистан та росії фактів застосування фізичного насилля з боку правоохоронних органів не застосовувалось.

Крім того, за визначенням пункту 22 частини першої статті 1 Закону N 3671-VI третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна:

дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання;

дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту;

має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок;

забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним;

погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Як вже зазначалось, до прибуття в Україну позивач перебував на території третьої безпечної країни, де мав змогу звернутись за міжнародним захистом, проте цього зроблено не було.

При цьому, надані позивачем під час співбесіди пояснення щодо не звернення за захистом у третій безпечній країні лише додатково свідчать про необхідність легалізації останнього на території України виключно з метою покращення власного життя - економічний мігрант.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Державна міграційна служба України (, адреса: 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9).

Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області (, адреса: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-а).

Рішення набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя П.О. Григорович